b'\n_START_ARTICLE_\nBersaljerji\n_START_PARAGRAPH_\nKorpus bersaljerjev (italijansko Bersaglieri; dobesedno ostrostrelci) je naziv za korpus Italijanske kopenske vojske, ki ga je 18. junija 1836 ustanovil Alessandro Ferrero La Marmora za  redno sardinsko vojsko, ki se je pozneje preoblikovala v Kraljevo italijansko kopensko vojsko. Vedno so veljali za visokomobilno lahko pehoto. \xc5\xa0e danes so poznani po klobuku s \xc4\x8drnimi peresi divjega petelina in po dejstvu, da na paradah ne korakajo, ampak (skoraj) te\xc4\x8dejo.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nRevna Kraljevina Piemont-Sardinija si ni mogla privo\xc5\xa1\xc4\x8diti vzdr\xc5\xbeevanja drage konjenice, zato je potrebovala hitro premikajo\xc4\x8de pehotne enote. Po vzoru francoskih chasseurs je tako Alessandro Ferrero La Marmora predlagal ustanovitev bersaljerjev, ki so bili \xc5\xbee ob ustanovitvi smatrani za elitno enoto. Zaradi hitrega premikanja so morali biti vojaki zelo vzdr\xc5\xbeljivi, hkrati pa so zahtevali visoko natan\xc4\x8dnost pri streljanju. V primerjavi z drugimi enotami so pri bersaljerjih vedno spodbujali samostojno delovanje in iniciativo, da bi lahko delovali v manj\xc5\xa1ih, bolj neodvisnih enotah, za katere ne bi bilo potrebno neposredno nadzorstvo oz. poveljevanje. V boju so streljali posami\xc4\x8dno in ne v plutonih, kot ostale pehotne enote; hkrati pa so nosili 60 nabojev, namesto 40 kot ostali polki. Od ustanovitve so bersaljerji poznani tudi po zelo hitrem koraku na paradah (130 korakov na minuto), ki skoraj spominja na tek; \xc5\xa1e danes isti tempo uporabljajo tudi med opravljanjem dol\xc5\xbenosti v voja\xc5\xa1nici (v primeru \xc4\x8de tega ne delajo, jim grozi kaznovanje). Glavna naloga bersaljerjev je bila izvajanje izvidni\xc5\xa1tva, nadlegovanje sovra\xc5\xbenika, po potrebi so delovali tudi kot juri\xc5\xa1na enota. Prvotno je bila bersaljerjem namenjena tudi vloga gorskih enot, ki pa je bila leta 1872 dodeljena novoustanovljenim Alpinom; od takrat med obema enotama obstaja rivalstvo._NEWLINE_Med prvo italijansko osamosvojitveno vojno so se bersaljerji izkazali med bitko za Goito (1848), medtem ko so \xc5\xa1e najbolj znani po bitki za Rim leta 1870, s katero se je zaklju\xc4\x8dila zdru\xc5\xbeitev Italije. _NEWLINE_Ko se je piemontska armada leta 1860 preoblikovala v Kraljevo italijansko kopensko vojsko, so omejili \xc5\xa1tevilo bersaljerskih enot, in sicer na 12 polkov. Polki pa ve\xc4\x8dinoma niso delovali skupaj, ampak so posamezne bataljone dodelili brigadam in divizijam. Konec 19. stoletja pa so bersaljerske polke uporabili kot strate\xc5\xa1ke rezerve korpusov._NEWLINE_Med prvo svetovno vojno se je v sestavi bersaljerskih enot bojevalo 210.000 vojakov, od katerih jih je 32.000 padlo in 50.000 je bilo ranjenih. Zadnji italijanski veteran prve svetovne vojne, Delfino Borroni, je bil pripadnik 6. bersaljerskega polka._NEWLINE_Po koncu vojne so zmanj\xc5\xa1ali \xc5\xa1tevilo bataljonov v polku na dva, ter hkrati reorganizirali bersaljerje v kolesarske enote (\xc5\xbee ob za\xc4\x8detku stoletja so bili nekatere enote opremljene s kolesi), ki naj bi kot hitromobilna enota spremljali konjenico. Potem ko so v Kraljevi italijanski kopenski vojski pri\xc4\x8deli uvajati tudi mehanizirane in tankovske enote, so bersaljerji \xc5\xa1e vedno ostali v neposredni povezavi; vsaki oklepni in motorizirani diviziji je bil tako dodeljen en bersaljerski polk._NEWLINE_Med drugo svetovno vojno so pove\xc4\x8dali \xc5\xa1tevilo bataljonov v polku na tri, pri \xc4\x8demer pa so ohranili visoke predvojne kriterije za vstop. _NEWLINE_Po vojni so bersaljerji izgubili kolesa, nato pa so jih preoblikovali v mehanizirane enote. Danes jih uporabljajo za udele\xc5\xbebo v mednarodnih mirovnih misijah: tako so sodelovali v Ve\xc4\x8dnacionalni sili v Libanonu, bili vpleteni v vojne v nekdanji Jugoslaviji in somalski dr\xc5\xbeavljanski vojni kot tudi ira\xc5\xa1ke vojne.'