b'\n_START_ARTICLE_\nKonrad II. Nem\xc5\xa1ki\n_START_SECTION_\nPoreklo in poroka z Gizelo \xc5\xa0vabsko\n_START_PARAGRAPH_\nKonrad II. izhaja iz salijske plemi\xc5\xa1ke rodbine, ki je imela alodijalne posesti na obmo\xc4\x8dju Wormsa. Na dr\xc5\xbeavni nivo se je prvi povzpel Konradov ded Konrad Rde\xc4\x8di, ki je postal vojvoda Lotaringije in se je poro\xc4\x8dil z Liutgardo, h\xc4\x8derko vzhodnofrankovskega kralja in cesarja Otona I. Velikega. Konradov sin Oton je zvesto slu\xc5\xbeil trem cesarjem, naslednikom Otona Velikega, Otonu II., Otonu III. in Henriku II., in postal vojvoda Koro\xc5\xa1ke. Ker pa je njegov prvi sin Henrik, o\xc4\x8de na\xc5\xa1ega Konrada, umrl pred o\xc4\x8detom, je po Otonovi smrti (1004) vse o\xc4\x8detove polo\xc5\xbeaje (wormsko grofijo in vojvodino Koro\xc5\xa1ko) podedoval drugi sin, Henrikov mlaj\xc5\xa1i brat Konrad I. Koro\xc5\xa1ki, medtem ko je na\xc5\xa1emu Konradu pripadel le majhen del alodijalnih in fevdnih ozemelj rodbine._NEWLINE_Zgledalo je, da so se Konradove mo\xc5\xbenosti za dru\xc5\xbebeni vzpon pove\xc4\x8dale, ko je njegov stric Konrad I. Koro\xc5\xa1ki leta 1011 umrl in je na\xc5\xa1 Konrad prevzel skrb za njegovega mladoletnega sina Konrada (*~1003 - \xe2\x80\xa01039), svojega mlaj\xc5\xa1ega bratranca. Zgodovinarji so dva bratranca poimenovali s Konrad Starej\xc5\xa1i in Konrad Mlaj\xc5\xa1i. Vendar je kralj Henrik II. vojvodino Koro\xc5\xa1ko odvzel Salijcem in jo dal v fevd svojemu prista\xc5\xa1u Adalberu Eppensteinskemu._NEWLINE_Konrad Starej\xc5\xa1i se je leta 1016 poro\xc4\x8dil z \xc5\xbee dvakrat ovdovelo, lepo in pametno Gizelo. Gizela je bila h\xc4\x8di Hermana II. \xc5\xa0vabskega, ki se je leta 1002 neuspe\xc5\xa1no potegoval za mesto nem\xc5\xa1kega kralja. Prvi\xc4\x8d je bila poro\xc4\x8dena s sa\xc5\xa1kim grofom Brunom iz Braunschweiga in po njegovi smrti z Babenber\xc5\xbeanom Ernstom I. Ernst je leta 1012 postal vojvoda \xc5\xa0vabski in leta 1015 umrl v nesre\xc4\x8di pri lovu. Iz zakona sta iz\xc5\xa1la sinova Ernst II. in Herman IV. Kralj Henrik II. je vojvodino \xc5\xa0vabsko podelil Ernstu II. Konrad je kot njegov o\xc4\x8dim lahko upal na upravljanje vojvodine v \xc4\x8dasu mladoletnosti pastorka. Toda Henrik II. ni bil naklonjen Salijcem in je po poroki Gizeli odvzel upravljanje vojvodine in ga zaupal bratu umrlega vojvode, Poppu, ki je leta 1016 postal trierski nad\xc5\xa1kof. Slabi odnosi med cesarjem in Salijci so \xc5\xa1e stopnjevali. Konrada, Starej\xc5\xa1i in Mlaj\xc5\xa1i, sta se povezala s kralju sovra\xc5\xbenimi knezi. Skupaj so leta 1019 blizu Ulma premagali vojvodo Adalbera Koro\xc5\xa1kega, zaradi \xc4\x8desar je moral Konrad Starej\xc5\xa1i v pregnanstvo; \xc5\xa1e pred smrtjo Henrika II. pa je pri\xc5\xa1lo med njima do pobotanja._NEWLINE_Kljub neuresni\xc4\x8denim pri\xc4\x8dakovanjem glede \xc5\xa1vabske vojvodine pa je bila \xc5\xbeenitev z Gizelo za Konrada koristna. Gizela je v njuno zvezo prinesla veliko osebnih posesti in odli\xc4\x8dne prednike. Gizelina mati Gerberga je bila h\xc4\x8di burgundskega kralja Konrada Burgundskega in vnukinja zahodnofrankovskega karolin\xc5\xa1kega vladarja Ludvika IV. Pa tudi Gizelin o\xc4\x8de, Herman II., je bil neposrednem potomec Karolingov. Konrad in Gizela sta imela skupnega prednika v vzhodnofrankovskem kralju Henriku I., Konrad v peti in Gizela v \xc4\x8detrti generaciji. Zaradi bli\xc5\xbeine sorodstva je bil njun zakon po cerkvenih zakonih problemati\xc4\x8den. V prvem letu zakona se jima je rodil sin Henrik, zadnji Gizelin otrok, kateremu je bilo namenjeno, da postane o\xc4\x8detov naslednik.\n_START_SECTION_\nIzvolitev in kronanje za kralja\n_START_PARAGRAPH_\nJulija 1024 je kot zadnji iz dinastije Liudolfincev brez naslednika umrl kralj in cesar Henrik II. Osem tednov so o njegovem nasledstvu potekala intenzivna pogajanja v ozkem krogu velika\xc5\xa1ev. Na zboru v Kambi (nekdanjem kraju na desnem bregu Rena nasproti Oppenheima), kjer so se plemi\xc4\x8di zbrali, da bi izvolili novega kralja, pa so izbirali samo \xc5\xa1e med dvema salijskima bratrancema, ki sta bila v sorodu z Otoni (Liudolfinci). Konrada Starej\xc5\xa1ega, ki je veljal za hrabrega in po\xc5\xa1tenega, je podpiral najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i med cerkvenimi prelati, majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof Aribo, ki je sre\xc4\x8danje tudi vodil, in poleg njega \xc5\xa1tevilni \xc5\xa1kofje in bavarski vojvoda Henrik V., medtem ko so Konrada Mlaj\xc5\xa1ega podpirali predvsem cerkveni in posvetni veljaki iz Lotaringije. Sasi so stali ob strani. Odlo\xc4\x8dilno je bilo sre\xc4\x8danje obeh kandidatov na \xc5\xa1tiri o\xc4\x8di, po katerem je Konrad Mlaj\xc5\xa1i izjavil, da bo podprl bratranca, na ve se za kako ceno. Potem ko so Lotaringijci pod vodstvom k\xc3\xb6lnskega nad\xc5\xa1kofa Pilgrima prizori\xc5\xa1\xc4\x8de volitev zapustili, je bil Konrad Starej\xc5\xa1i soglasno izvoljen za novega kralja. Henrikova vdova Kunigunda mu je izro\xc4\x8dila dr\xc5\xbeavne simbole. Na dan Marijinega rojstva (8. septembra) je novi nem\xc5\xa1ki kralj Konrad II. v Mainzu sprejemal poklone plemstva; nad\xc5\xa1kof Aribo ga je kronal za kralja._NEWLINE_Ni znano, zakaj nad\xc5\xa1kof Aribo, najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i podpornik novega kralja, ni hotel kronati njegove \xc5\xbeene Gizele; verjetno zaradi za cerkev nedopustne bli\xc5\xbeine sorodstva. Novi vladar se je takoj izkazal za spretnega politika. Aribo je za podporo pri volitvah nagradil z imenovanjem za italijanskega kanclerja (kot majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof je bil nem\xc5\xa1ki kancler avtomati\xc4\x8dno) in je za kronanje \xc5\xbeene zaprosil k\xc3\xb6lnskega nad\xc5\xa1kofa Pilgrima, ki se je med tem odvrnil od Lotaringijcev in je nalogo toliko raje sprejel, da se je lahko odkupil za za\xc4\x8detno nasprotovanje. Odtlej se je pravica kronanja nem\xc5\xa1kih kraljev za stalno preselila v K\xc3\xb6ln.\n_START_SECTION_\nObhod kraljestva in utrditev oblasti\n_START_PARAGRAPH_\nV skladu s takratnim na\xc4\x8dinom vladanja se je Konrad II. po kronanju odpravil na obhod kraljestva (iter regis per regna), na katerem si je sku\xc5\xa1al zagotoviti splo\xc5\xa1no priznanje izvolitve in zgladiti nekatera nasprotja in odpore. Zagotovil je, da bodo na\xc4\x8dela vladanja ostala nespremenjena in da bo spo\xc5\xa1toval pravice in polo\xc5\xbeaje, ki jih je delil njegov predhodnik. Dvorne pisarne je dodelil dvema svojima podpornikoma pri izvolitvi, \xc5\xa1kofoma Brunu Augsbur\xc5\xa1kemu (bratu cesarja Henrika II.) in Wernerju Strasbour\xc5\xa1kemu. Z Gizelinega kronanja v K\xc3\xb6lnu je vladarski par od\xc5\xa1el v Aachen, kjer se je novi kralj po tradiciji v Palatinski kapeli usedel na prestol Karla Velikega. Toda Lotaringijcev mu na zboru v Aachnu ni uspelo pridobiti. Vladarski par je pot nadaljeval preko Li\xc3\xa8ga in Nijmegna v Vreden, kjer sta ga prisr\xc4\x8dno sprejeli h\xc4\x8derki cesarja Otona II., opatinji Adelajda I. iz Quedlinburga in Zofija iz Gandersheima. To je verjetno omeh\xc4\x8dalo dotedanjo zadr\xc5\xbeanost sa\xc5\xa1kega plemstva, ki je kraljevemu paru v Mindnu pripravilo slavnostno bo\xc5\xbei\xc4\x8dno praznovanje, na katerem so bili prisotni \xc5\xa1tevilni pomembni \xc5\xa1kofje in plemi\xc4\x8di pod vodstvom sa\xc5\xa1kega vojvoda Bernharda II. Konrad jim je obljubil, da bo spo\xc5\xa1toval staro sa\xc5\xa1ko pravo, oni pa so ga priznali za kralja. Konrad in Bernhard sta dogovor spo\xc5\xa1tovala; Konrad II. je bil edini vladar v 11. stoletju, proti kateremu ni bil zabele\xc5\xbeen noben upor sa\xc5\xa1kega plemstva. Po dveh mesecih je par nadaljeval pot preko Paderborna, opatije Corvey, Hildesheima, Goslarja v Magdeburg. Marca 1025 je zapustil Sa\xc5\xa1ko in potoval preko Fulde na \xc5\xa0vabsko. V Augsburgu je 18. aprila praznoval veliko no\xc4\x8d. Tam je izbruhnil spor z bratrancem Konradom Mlaj\xc5\xa1im, verjetno zaradi neizpolnjenih obljub, ki mu jih je starej\xc5\xa1i bratranec dal pred volitvami v Kambi. Konrad svojemu mlaj\xc5\xa1emu bratrancu tudi tokrat ni ustregel. Ta je svoje nezadovoljstvo gojil naprej in s somi\xc5\xa1ljeniki pletel zaroto proti kralju. Kralj pa je nadaljeval pot v Regensburg, kjer je v za\xc4\x8detku maja 1025 sklical dvorni zbor. Preko Bamberga, W\xc3\xbcrzburga in Triburja je pri\xc5\xa1el v Konstanco, kjer je 6. junija praznoval binko\xc5\xa1ti. Sem so se mu pri\xc5\xa1li poklonit nekateri italijanski prelati in plemi\xc4\x8di, najpomembnej\xc5\xa1i med njimi milanski nad\xc5\xa1kof Aribert._NEWLINE_Polo\xc5\xbeaj v Italiji je bil negotov. Skupina italijanskih plemi\xc4\x8dev je ponudila langobardsko krono francoskemu kralju Robertu II., za njegovega sina Huga. Ko je Robert ponudbo odklonil, so se obrnili na vojvodo Viljema Akvitanskega. Polo\xc5\xbeaj so mu ponudili pod pogojem, da jim prizna pravico, da sami postavljajo langobardske \xc5\xa1kofe. Ker je bilo pogoj za kr\xc5\xa1\xc4\x8dansko usmerjenega kneza nesprejemljiv, je tudi ta mo\xc5\xbenost odpadla._NEWLINE_V Konstanci so se oglasili tudi poslanci iz Pavie, ki je bila v preteklosti sede\xc5\xbe kraljeve oblasti v Italiji. Ob novici o smrti cesarja Henrika II. so prebivalci Pavie do tal poru\xc5\xa1ili cesarsko pala\xc4\x8do, ki je bila tam \xc5\xa1e iz \xc4\x8dasa Teodorika Velikega. Konradu so se sku\xc5\xa1ali za to opravi\xc4\x8diti, \xc4\x8de\xc5\xa1 da niso naredili nikomur \xc5\xa1kode, ko pa je bil cesar mrtev. Konrad opravi\xc4\x8dila ni sprejel, ni pa se \xc5\xbeelel podrobneje ukvarjati s tem vpra\xc5\xa1anjem. Pavia je ostala v opoziciji, kralj pa je nadaljeval svojo pot preko Z\xc3\xbcricha v Basel, kjer je 23. junija sklical dvorni zbor. Postavil je svojega \xc5\xa1kofa in s tem takoj pokazal, da namerava uveljavljati pravice svojega predhodnika. V Baslu je kon\xc4\x8dal obhod kraljestva, ki je trajal deset mesecev._NEWLINE_Med tem sta tudi vojvodi Spodnje iz Zgornje Lotaringije, Gozelo in Friderik II., sprevidela, da brez francoske pomo\xc4\x8di (ki je nista dobila) v uporu proti Konradu ne bosta uspela, in sta se mu za bo\xc5\xbei\xc4\x8d 1025 v Aachnu poklonila kot zadnja.\n_START_SECTION_\nPrvi pohod v Italijo\n_START_PARAGRAPH_\nPotem ko je sina Henrika imenoval za svojega naslednika in ga skupaj z regentstvom prepustil v varstvo augsbur\xc5\xa1kemu \xc5\xa1kofu Brunu, je Konrad II. februarja 1026 odrinil iz Augsburga proti jugu. Spremljala ga je vojska ve\xc4\x8d tiso\xc4\x8d konjenikov v oklepih in, med drugimi veljaki, majn\xc5\xa1ki in k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof (Aribo in Pilgrim). Pavie niso mogli zavzeti; v pokrajini so pustili le nekaj vojakov, ki so delali tam \xc5\xa1kodo in ovirali trgovanje. Nad\xc5\xa1kof Aribert je 23. marca 1026 Konrada v Milanu kronal z lombardsko krono. V severni Italiji se je Konrad mudil z urejanjem zadev skoraj celo leto, dokler se opozicija ni nehala upirati. Po smrti kraljevega zaupnika, Vercellivercelskega]] \xc5\xa1kofa Leona, je vodenje kralju prijazne stranke prevzel milanski nad\xc5\xa1kof Aribert. Konrad je pot nadaljeval proti Rimu._NEWLINE_Pape\xc5\xbe Janez XIX. je 26. marca 1027 v Rimu kronal Konrada in Gizelo za cesarja in cesarico Svetega rimskega cesarstva. Kronanje je bilo eno najbolj sve\xc4\x8danih v srednjem veku. Prisotni so bili kralj Velikega severnega kraljestva  Knut Veliki, burgundski kralj Rudolf III., opat Clunyja Odilo, najmanj 70 prelatov, med njimi nad\xc5\xa1kofi Mainza, K\xc3\xb6lna, Trierja, Magdeburga, Salzburga, Milana in Ravene. S svojim varuhom je pri\xc5\xa1el tudi kraljevi sin Henrik. Udele\xc5\xbeba kralja Rudolfa je pomenila zbli\xc5\xbeanje z Burgundijo. Konrad je delil privilegije italijanskim samostanom in \xc5\xa1kofijam. Ne da bi se poglabljal v rimske razmere, je v aprilu na kratko obiskal \xc5\xa1e ju\xc5\xbeno Italijo. Tam so se mu poklonili knezi Capue, Beneventa in Salerna. Nato se je v naglici vrnil v Nem\xc4\x8dijo, kjer so se uprli nem\xc5\xa1ki knezi. Mimogrede je dal v Regensburgu (24. junija 1027) bavarskim plemi\xc4\x8dem izvoliti svojega, \xc5\xa1e ne desetletnega sina, za vojvodo Bavarske, katere vojvoda, Henrik V., je v \xc4\x8dasu Konradove odsotnosti umrl. Ob tem je spregledal mnoge, ki so imeli do polo\xc5\xbeaja ve\xc4\x8d pravice.\n_START_SECTION_\nVstaja Ernsta II. \xc5\xa0vabskega\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xbde med Konradovim obhodom kraljestva je njegov pastorek Ernst II. \xc5\xa0vabski skupaj s Konradom Mlaj\xc5\xa1im pletel zaroto proti kralju. Po materini intervenciji mu je o\xc4\x8dim odpustil in Ernst ga je spremljal v Italijo. Med cesarjevo odsotnostjo sta se Konrad Mlaj\xc5\xa1i in grof Altdorfa Welf II. odkrito uprla. Welf se je spopadel z regentom Brunom Augsbur\xc5\xa1kim. Cesar je poslal Ernsta iz Italija na \xc5\xa0vabsko, da bi vzpostavil de\xc5\xbeelni mir in ga v naprej nagradil u opatijo Kempten. (Prvi\xc4\x8d po karolin\xc5\xa1kem \xc4\x8dasu se je zgodilo, da je posvetni knez dobil v fevd dr\xc5\xbeavni samostan.) Toda Ernst se je ponovno priklju\xc4\x8dil upornikom. Vdrl je v Alzacijo in za\xc4\x8del zasedati tamkaj\xc5\xa1nje gradove. _NEWLINE_Kralj je po povratku iz Italije (v drugi polovici julija 1027) pozval zarotnike na dvorni zbor v Ulmu. Ernst se je odzval v upanju, da ga bodo zvesti vazali podprli. Toda ti so na zboru izjavili, da so mu sicer zvesti, a ne, kadar se bori proti kralju. Nazadnje so se vsi uporniki podredili kralju, tudi Welf II. Jeseni 1027 se je kralju podredil tudi Konrad Mlaj\xc5\xa1i. Kralj je Ernstu odvzel vojvodino \xc5\xa0vabsko in Konradu Mlaj\xc5\xa1emu vojvodino Koro\xc5\xa1ko. Ernsta je dal zapreti v grad Giebichenstein (v mestu Halle) in tudi Konrad je dobil zaporno kazen._NEWLINE_Za veliko no\xc4\x8d 1028 so knezi v Aachnu izvolili enajstletnega Henrika za novega nem\xc5\xa1kega kralja; sledilo je kronanje, postal je kralj Henrik III. Cesar je odpustil Ernstu njegove grehe in mu vrnil vojvodino \xc5\xa0vabsko._NEWLINE_A ni trajalo dolgo, ko so ponovno izbruhnili spopadi med cesarjem in Ernstovimi najzvestej\xc5\xa1imi vazali pod vodstvom Wernerja iz Kyburga. Ko je cesar od Ernsta zahteval, da kot \xc5\xa1vabski vojvoda upornike iz\xc5\xbeene, ta ni hotel prelomiti prisege zvestobe, ki so si jo uporniki obljubili. Konrad II. ga je zaradi veleizdaje prepustil kne\xc5\xbejemu sodi\xc5\xa1\xc4\x8du, ki ga je odstavilo. \xc5\xa0kofi so Ernsta in njegove sodelavce izob\xc4\x8dili. Celo mati se ni ve\xc4\x8d zavzemala zanj. Zaman si je sku\xc5\xa1al Ernst pridobiti za zaveznika cesarjevega nasprotnika v Burgundiji Oda, grofa Bloisa. 17. avgusta 1030 sta Ernst in Werner umrla v spopadu z zasledovalci. Vojvodino \xc5\xa0vabsko je dobil Ernstov petnajstletni brat Herman IV.\n_START_SECTION_\nPoljska\n_START_PARAGRAPH_\nPoljski vojvoda Boleslav I. Hrabri je v \xc4\x8dasu cesarjev Otona III. in Henrika II. zelo pove\xc4\x8dal svojo vojvodino, ki ni bila vklju\xc4\x8dena v Sveto rimsko cesarstvo. Henriku II. je tudi uspel iztrgati obe Lu\xc5\xbeici. Po smrti Henrika II. je izkoristil trenutno nemo\xc4\x8d novega vladarja in se okronal za poljskega kralja, a je \xc5\xbee naslednje leto (junija 1025) umrl. Za kralja se je dal kronati tudi njegov naslednik Mje\xc5\xa1ko II.; leta 1028 je pusto\xc5\xa1il po Sa\xc5\xa1ki. Konrad II. je naslednje leto vdrl v Lu\xc5\xbeico in \xc4\x8de\xc5\xa1ki princ Bretislav s \xc4\x8de\xc5\xa1ko vojsko iz Moravske na Poljsko, a se protinapad zaradi te\xc5\xbeko prehodnega ozemlja ni posre\xc4\x8dil. Spomladi 1030 je Mje\xc5\xa1ko ponovno prestopil mejo in opusto\xc5\xa1il ozemlje med Labo in Salo. \xc5\xa0ele septembra se je z manj\xc5\xa1o sa\xc5\xa1ko enoto Konradu posre\xc4\x8dilo Mje\xc5\xa1ka premagati. Z mirom, ki je sledil, je uspel dobiti nazaj obe Lu\xc5\xbeici._NEWLINE_Med tem pa se je Mje\xc5\xa1kov starej\xc5\xa1i polbrat Bezprym s pomo\xc4\x8djo kijevskega velikega kneza Jaroslava Modrega polastil oblasti, vendar so ga \xc5\xbee po enem letu (spomladi 1032) ubili. Mje\xc5\xa1ko II. se je vrnil na Poljsko, kar je cesarja vznemirilo, tako da je ponovno pripravil voja\xc5\xa1ki pohod na Poljsko, ki pa ga je prekinil, ko je zvedel, da vojska Otona, grofa Boisa, zaseda Burgundijo. Pa tudi Mje\xc5\xa1ko je \xc5\xbeelel spor zgladiti. Na dvornem zboru v Merseburgu (julija 1033) ga je Konrad priznal za vladarja Poljske, a ne kot kralja. Po Mje\xc5\xa1kovi smrti leta (1034) je Poljska za\xc5\xa1la v anarhijo. Mje\xc5\xa1kov sin Kazimir se je zatekel k svojemu stricu, k\xc3\xb6lnskemu nad\xc5\xa1kofu Hermanu II.\n_START_SECTION_\n\xc4\x8ce\xc5\xa1ka\n_START_PARAGRAPH_\nKonradu II. se je zdelo, da \xc4\x8de\xc5\xa1ki vojvoda Old\xc5\x99ich ni dovolj lojalen. Zato je koncem leta 1033 (ali za\xc4\x8detkom 1034) poslal sina Henrika z vojsko nad \xc4\x8ce\xc5\xa1ko, da jo je pokori. Po Old\xc5\x99ichovi smrti (1035) je njegov sin Bretislav sprejel cesarjevo nadoblast in dobil vojvodino v fevd; ves \xc4\x8das je bil cesarju lojalen.\n_START_SECTION_\nOgrska\n_START_PARAGRAPH_\nVerjetno so obmejni spopadi na ogrsko-bavarski meji pripravili Konrada II. do tega, da je poleti 1030 poslal sina Henrika z vojsko proti kraljestvu \xc5\xa0tefana I. Te\xc5\xbeave na poti in lakota so prisilili Henrika, da se je za\xc4\x8del vra\xc4\x8dati. Ogri so ga premagali blizu Dunaja. Trinajstleni Henrik je pod vplivom svojega vzgojitelja, freisin\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Egilberta, brez predhodnega posvetovanja z o\xc4\x8detom sklenil mir (bil je bavarski vojvoda in nem\xc5\xa1ki kralj), v katerem je Ogrom prepustil pas ozemlja med Fischo in Leitho. (kasneje je kot cesar ozemlje dobil nazaj).\n_START_SECTION_\nPridobitev Burgundskega kraljestva\n_START_PARAGRAPH_\nBurgundski kralj Rudolf III., ki ni imel otrok, je \xc5\xbee leta 1006 obljubil kraljestvo sinu svoje sestre Gizele, cesarju Henriku II.; obljubo je obnovil leta 1016 in ponovno 1018. A Henrik je umrl pred stricem. Konrad II. je kot njegov naslednik na polo\xc5\xbeaju trdil, da kraljestvo pripada njemu, \xc4\x8deprav po obi\xc4\x8dajih dedovanja za to ni imel pravice. Najbli\xc5\xbeji Rudolfov sorodnik je bil njegov ne\xc4\x8dak Odo II., grof Bloisa._NEWLINE_\xc5\xbde avgusta 1027 sta se s posredovanjem Konradove \xc5\xbeene Gizele, Rudolfove ne\xc4\x8dakinje, v bli\xc5\xbeini Basla sre\xc4\x8dala Rudolf III. in Konrad II. Domenjeno je bilo, da \xc2\xbbkraljestvo Burgundija preide na kralja-cesarja pod enakimi pogoji (eodem pacto) kot na njegovega predhodnika cesarja Henrika.\xc2\xab. Toda takoj po Rudolfovi smrti (septembra 1032) je Odo z vojsko zasedel velik del zahodnega dela Burgundije. Konrad, ki se je tedaj bojeval na Poljskem, je takoj z vojsko odhitel proti Burgundiji. V drugi polovici januarja 1033 je prodrl preko Basla in Solothurna v Payerne, kjer se je 2. februarja pustil okronati za burgundskega kralja. Ni pa uspel zavzeti Neuenburga/Neuch\xc3\xa2tela in Murtna/Morata. Zaradi izredno hude zime se je moral umakniti v Z\xc3\xbcrich. Tudi tu ga del me\xc5\xa1\xc4\x8danov ni priznaval. Vendar sta dva nadaljnja voja\xc5\xa1ka pohoda poleti 1033 in 1034 pripeljala do odlo\xc4\x8ditve. Osvojitev Burgundije je bila z demonstrativnim aktom potrjena 1. avgusta 1034 v katedrali v \xc5\xbdenevi._NEWLINE_Konradova pravica je veljala tudi za njegovega sina Henrika III. Vendar Salijci omejene oblasti Rudolfincev nad Burgundijo niso dograjevali. Zadovoljili so se s pove\xc4\x8danjem vplivnega obmo\xc4\x8dja cesarstva in s tem zve\xc4\x8danjem svojega cesarskega dostojanstva. Obvladovali pa so odslej tudi zahodne alpske prelaze, kar bi lahko pove\xc4\x8dalo zanesljivost oblasti v Italiji._NEWLINE_Ko je vojvoda Zgornje Lotaringije Friderik leta 1032 umrl brez naslednika, je Konrad II. podelil oblast nad vojvodino spodnjelotarin\xc5\xa1kemu vojvodi Gozelu.\n_START_SECTION_\nSpor z Adalberom in vrnitev vojvodine Koro\xc5\xa1ke Konradu Mlaj\xc5\xa1emu\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xa0e leta 1027 je koro\xc5\xa1ki vojvoda iz rodbine Eppensteinov Adalbero (domnevno Konradov svak) na frankfurtski sinodi nosil me\xc4\x8d Konrada II., kar je bil znak posebnega zaupanja. Po letu 1028 pa ga ne najdemo ve\xc4\x8d v Konradovem spremstvu. Na Koro\xc5\xa1kem je za\xc4\x8del voditi samostojno politiko in sku\xc5\xa1al v vojni in mirovni politiki proti Ogrom delovati po svoje. Na dvornem zboru v Bambergu (18. maja 1035) mu je Konrad II. to o\xc4\x8dital in od prisotnih knezov zahteval, da ga obsodijo na odvzem vojvodine Koro\xc5\xa1ke in mejne grofije Verone. Knezi so oklevali in zahtevali prisotnost kralja Henrika III. Toda tudi ta se je branil izpolniti cesarjevo zahtevo zaradi prisege, ki jo je pred tem brez o\xc4\x8detove vednosti dal Adalberu. Konradovo opominjanje, pro\xc5\xa1nje in gro\xc5\xbenje niso zalegle. \xc5\xa0ele ko je padel pred sinom na kolena, se je Henrik uklonil. Samoponi\xc5\xbeanje cesarja naj bi pomenilo, da je postavil korist vladavine pred osebno \xc4\x8dast. Henrik je tedaj razkril vsebino prisege: na prigovarjanje freisin\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Egilberta je Adalberu obljubil, da ne bo v nobenih okoli\xc5\xa1\xc4\x8dinah dovolil, da se mu odvzame posest. A cesar se na to ni oziral. Adalbero je bil skupaj s svojimi sinovi obsojen na izgon. Na dvornem zboru v Augsburgu (februar 1036) je koro\xc5\xa1ko vojvodino dobil Konrad Mlaj\xc5\xa1i. Po njegovi smrti, leta 1039, je tudi vojvodino Koro\xc5\xa1ko prevzel kralj Henrik.\n_START_SECTION_\nKonradov drugi pohod v Italijo\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1035 je velik del severne Italije razburkal obse\xc5\xbeen upor ni\xc5\xbejih vazalov (valvazorjev) proti milanskemu \xc5\xa1kofu Aribertu in z njim povezanim prelatom in plemi\xc4\x8dem. Verjetno sta kar obe sprti strani klicali cesarja, da kot vrhovni razsodnik pose\xc5\xbee v spor. To je bil glavni razlog, da se je Konrad II. decembra 1036 ponovno podal na pot v Italijo. Na dr\xc5\xbeavnem zboru v Pavii so nasprotniki (iz vrst ni\xc5\xbejega plemstva in nad\xc5\xa1kofu nasprotnih \xc5\xa1kofov in plemi\xc4\x8dev) Aribertu o\xc4\x8ditali \xc5\xa1tevilne pravne nepravilnosti pri pridobivanju posesti, dobrin in pravnih naslovov. Presenetljivo se je Kondrad II. postavil na stran ni\xc5\xbejih vazalov in dal nad\xc5\xa1kofa Ariberta zaradi veleizdaje obsoditi in zapreti. Brez sinodalne obsodbe ga je odstavil in za novega nad\xc5\xa1kofa imenoval \xc4\x8dlana dvorne kapele. Isto\xc4\x8dasno je izdal ukaz, da mora neupravi\xc4\x8deno pridobljene dobrine vrniti. Aribertu se je posre\xc4\x8dilo pobegniti iz zapora. Zatekel se je v Milano, kjer so prebivalci navdu\xc5\xa1eno stopili na njegovo stran. Milan\xc4\x8dani so se tedaj prvi\xc4\x8d uprli cesarju. Tudi predstojniki \xc5\xa1kofij Vercelli, Cremona in Piacenza so Ariberta podprli. Konrad je dal te \xc5\xa1kofe zapreti in jih kot veleizdajalce brez sodne odlo\xc4\x8ditve (sine iudico) poslal v izgnanstvo. Od sina Henrika je zahteval, da pripelje s severa nove \xc4\x8dete. Medtem se je podal v Raveno, kjer je praznoval veliko no\xc4\x8d. V Raveni je izdal privilegije za ravensko opatijo in nek bene\xc5\xa1ki samostan. 7. maja 1037 je cesarska vojska pri Piacenzi prekora\xc4\x8dila Pad in napredovala proti Milanu. Zaupajo\xc4\x8d svoji \xc5\xa1tevil\xc4\x8dni premo\xc4\x8di so se Milan\xc4\x8dani spustili v odprt boj zunaj mesta. A spopad ni prinesel odlo\xc4\x8ditve._NEWLINE_Konrad je za\xc4\x8del mesto oblegati. Med obleganjem je 28. maja 1037 izdal zakon o fevdih (Constitutio de feudis), s katerim je vsem vazalom in posebno valvazorjem zagotovil dednost in nedotakljivost njihovih fevdov. Zakon je postal slaven, ker je bil prva cesarska listina, ki je obravnavala fevdno-pravna vpra\xc5\xa1anja. Sku\xc5\xa1al je omejiti samovoljno ravnanje velikih cerkvenih in posvetnih fevdnih gospodov, ki so razpolagali z dr\xc5\xbeavnim imetjem. Z njo je cesar \xc5\xbeelel od upornega nad\xc5\xa1kofa odvrniti \xc4\x8dim ve\xc4\x8d vazalov._NEWLINE_Cesarjevo ostro postopanje ni bilo v skladu s tedanjimi pogledi na cerkvenopravne zadeve in mnogi sodobniki so dejanje obsojali. To je \xc5\xbeelel za svoje osebne interese izkoristiti Odo II., grof Bloisa. Vdrl je v Lotaringijo. Aribert mu je po odposlancih poslal \xc4\x8dast langobardskega kralja. Vendar je Odo 15. novembra 1037 blizu Bara izgubil bitko proti lotarin\xc5\xa1kemu vojvodi Gozelu in v bitki padel._NEWLINE_\xc4\x8ceprav Milana ni mogel zavzeti, se je cesar spomladi 1038 odpravil proti jugu Italije. V Spellu pri Folignu je s pape\xc5\xbeem Benediktom IX. praznoval veliko no\xc4\x8d in dosegel, da je ta legaliziral Aribertovo izob\xc4\x8denje. Za binko\xc5\xa1ti je bil v Capui. Tamkaj\xc5\xa1nji knez Pandulf IV. je s silo \xc5\xa1iril svojo oblast, pri \xc4\x8demer so najbolj trpele kne\xc5\xbeevine Neapelj, Gaeta in Benevento, \xc5\xa1e zlasti pa menihi Montecassina. Zato je cesar na dr\xc5\xbeavnem zboru v Capui Pandulfu IV. odvzel kne\xc5\xbeevino in ga izgnal; Pandulf se je zatekel v Konstantinopel. Kne\xc5\xbeevino Capuo je cesar dodelil lojalnemu salernskemu knezu Waimarju IV., ki je svojo oblast lahko raz\xc5\xa1iril tudi na Amalfi in Gaeto. Na Waimarjev predlog je normanski vodja Rainulf II. lahko obdr\xc5\xbeal grofijo Aversa. S tem je bilo normansko gospostvo prvi\xc4\x8d priznano s strani cesarstva._NEWLINE_Iz Capue je cesar konec maja 1038 vodil svoje spremstvo in vojsko ob jadranski obali domov. Julija jih je doletela epidemija, katere \xc5\xbertev so bili poleg \xc5\xa1tevilnih knezov tudi cesarjeva snaha, kraljica Gunhilda (Henrikova \xc5\xbeena), in cesarjev pastorek, vojvoda Herman IV. \xc5\xa0vabski. Konrad je na hitro zapustil Italijo. Trpel je za putiko.\n_START_SECTION_\nZadnje leto\n_START_PARAGRAPH_\nKonrad II. je na izpraznjeno mesto \xc5\xa1vabskega vojvode imenoval svojega sina Henrika. Septembra 1038 je na slavnostnem dr\xc5\xbeavnem zboru v burgundskem Solothurnu tudi vladanje nad Burgundijo izro\xc4\x8dil sinu Henriku. Nato je sklical nem\xc5\xa1ke prelate in plemi\xc4\x8de \xc5\xa1e v Strasbourgu in Goslarju, kjer je praznoval bo\xc5\xbei\xc4\x8d. Napad putike ga je v Nijmegnu ohromil za nekaj mesecev. Na binko\xc5\xa1ti je prispel v \xc5\xa1kofovsko mesto Utrecht, kjer je 4. junija _NEWLINE_nenadno in nepri\xc4\x8dakovano umrl v krogu dru\xc5\xbeine in okoli\xc5\xa1kih \xc5\xa1kofov. V slavnostnem prevozu s postanki so ga po rekah prepeljali domov in 3. julija 1039 pokopali v kripti speyerske stolnice.\n_START_SECTION_\nZaklju\xc4\x8dek\n_START_PARAGRAPH_\nKonrad II. se je pri svojem vladanju, tako kot njegovi predhodniki, v veliki meri opiral na cerkev. \xc4\x8ceprav je kdaj pa kdaj posegel v cerkveno posest, je vendarle vzdr\xc5\xbeeval dobre odnose z reformatorji cerkve v Clunyju, velikodu\xc5\xa1no je podpiral te\xc5\xbenje nad\xc5\xa1kofov Riharda iz Saint Vannea, Poppa iz Stavelota in drugih po prenovi samostanov. Njegova \xc5\xa1ibkej\xc5\xa1a izobrazba ga ni ovirala, da ne bi na\xc4\x8deloval sinodam. Ustanovil je samostan Limburg (pri Bad D\xc3\xbcrkheimu) in za\xc4\x8del graditi dru\xc5\xbeinsko grobno cerkev v Speyerju._NEWLINE_Na podro\xc4\x8dju posvetnega prava ga je proslavil njegov zakon o fevdih, in zdi se, da je bil prvi med nem\xc5\xa1kimi vladarji, ki je podprl nesvobodni sloj ni\xc5\xbejih plemi\xc4\x8dev, iz katerega se je kasneje razvil sloj ministerialov. S tem si je pridobil simpatije \xc5\xa1irokih krogov._NEWLINE_Zavaroval je nasledstvo Salijcev na kraljevskem in cesarskem polo\xc5\xbeaju. \xc5\xbde pred svojim prvim odhodom v Italijo je imenoval sina Henrika za svojega naslednika. Leta 1028 ga je dal izvoliti za nem\xc5\xa1kega kralja. Poskrbel je, da je postal vojvoda na Bavarskem (1027) in \xc5\xa0vabskem (1038) ter mu zgotovil vladanje v Burgundiji (1038). Leta 1035 mu je pripravil poroko z Gunhildo, h\xc4\x8derko Knuta Velikega, kralja Velikega severnega kraljestva._NEWLINE_Med svojim petnajstletnim vladanjem je Konrad II. ohranil in raz\xc5\xa1iril otonsko cesarstvo. Po njegovi smrti je sin Henrik III. brez te\xc5\xbeav prevzel vse o\xc4\x8detove polo\xc5\xbeaje.'