b'\n_START_ARTICLE_\nSocialisti\xc4\x8dna stranka (Francija)\n_START_SECTION_\nFrancosko socialisti\xc4\x8dno gibanje do 1969\n_START_PARAGRAPH_\nZa\xc4\x8detki socialisti\xc4\x8dnega gibanja v Franciji segajo v prvo polovico 19. stoletja, ko so nekateri socialisti\xc4\x8dni misleci (Saint-Simon, Fourier, Cabet, Leroux) posku\xc5\xa1ali preko srednjega razreda vplivati na delavski razred._NEWLINE_Po razpustitvi Pari\xc5\xa1ke komune 1871 se je njihova mo\xc4\x8d znatno zmanj\xc5\xa1ala. Vodiitelji so bili ali usmr\xc4\x8deni ali izgnani iz dr\xc5\xbeave. Francoska prva socialisti\xc4\x8dna stranka, Zveza socialisti\xc4\x8dnih delavcev Francije, je bila ustanovljena leta 1879, spodbujala je postopne reforme. Iz nje sta iz\xc5\xa1li dve stranki: leta 1882 Francoska delavska stranka Julesa Guesdeja in Paula Lafarguea, leta 1890 pa Revolucionarna socialisti\xc4\x8dna delavska stranka Jeana Allemana. Isto\xc4\x8dasno so nasledniki Louisa Augusta Blanquija, simbola revolucionarne tradicije, ustanovili Osrednji revolucionarni odbor, ki ga je vodil \xc3\x89douard Vaillant. Poleg njih so bili tudi samozvani socialisti (Alexandre Millerand, Jean Jaur\xc3\xa8s), ki pa niso pripadali nobeni stranki._NEWLINE_Leta 1899 je udele\xc5\xbeba Milleranda v kabinetu republikanca Waldeck-Rousseauja povzro\xc4\x8dila burno debato okoli tega, ali lahko socialisti sodelujejo v "bur\xc5\xbeoazni vladi". Tri leta kasneje so Jaur\xc3\xa8s, Allemane in ostali somi\xc5\xa1ljeniki ustanovili Francosko socialisti\xc4\x8dno stranko, ki je podprla sodelovanje v vladi, medtem ko sta Guesde in Vaillant oblikovala Socialisti\xc4\x8dno stranko Francije, ki je temu nasprotovala. Leta 1905 sta se na "Svetovnem kongresu" ti dve stranki zdru\xc5\xbeili v novo Francosko sekcijo delavske internacionale (SFIO). Jaur\xc3\xa8s, vodja parlamentarne skupine in direktor strankinega \xc4\x8dasopisa L\'Humanit\xc3\xa9, je bil njena najvplivnej\xc5\xa1a figura._NEWLINE_Stranka je bila ume\xc5\xa1\xc4\x8dena med liberalce Radikalne stranke in revolucionarne sindikaliste, ki so nadzorovali delavske odbore. Cilj povezati socialiste v eno samo stranko je bil delno dose\xc5\xbeen, nekateri izvoljeni predstavniki so se uprli pridru\xc5\xbeitvi SFIOu zagovarjajo\xc4\x8d sodelovanje v vladi in ustanovili Republikansko-socialisti\xc4\x8dno stranko. Skupaj z Radikalci, ki so \xc5\xbeeleli uveljaviti laicizem, je bil SFIO del Levega bloka, brez sede\xc5\xbea v vladi._NEWLINE_Francoski socialisti so bili strogo proti vojno razpolo\xc5\xbeeni, vendar se po umoru Jaur\xc3\xa8sa leta 1914 niso mogli upreti valu militarizma, ki je sledil po izbruhu prve svetovne vojne. Utrpeli so hud razkol ob sodelovanju v medvojni vladi narodne enotnosti, po vojni pa so na volitvah 1919 do\xc5\xbeiveli hud poraz. Leta 1920 se je med kongresom v Toursu ve\xc4\x8dina \xc4\x8dlanov levega krila raz\xc5\xa1la s stranko, ustanovila Francosko sekcijo komunisti\xc4\x8dne internacionale in se pridru\xc5\xbeila Leninovi Tretji internacionali. Desno krilo L\xc3\xa9ona Bluma je ostalo skupaj s stranko SFIO._NEWLINE_V letih 1924 - 1932 so se Socialisti povezali z Radikalci v "Kartel levice", vendar ponovno zavrnili sodelovanje v ne-socialisti\xc4\x8dnih vladah Herriot in Daladiera. Te vlade so bile neuspe\xc5\xa1ne zaradi razlik v vodenju gospodarske politike med socialisti in radikalci, kot tudi zaradi komunistov, ki so sledili politiki Sovjetske zveze zavra\xc4\x8dajo\xc4\x8d podporo vladam s kapitalisti\xc4\x8dnim gospodarstvom. Vpra\xc5\xa1anje mo\xc5\xbenosti sodelovanja v vladi z Radikalci je povzro\xc4\x8dil razkol med tako imenovanimi neosocialisti v za\xc4\x8detku 30. let. Skupaj z Republikansko-socialisti\xc4\x8dno stranko so se zdru\xc5\xbeili v Socialisti\xc4\x8dno republikansko zvezo._NEWLINE_Leta 1934 so komunisti zamenjali noto in se z ostalimi levi\xc4\x8darskimi strankami povezali v Ljudsko fronto, ki je dve leti kasneje na volitvah zmagala. Blum je tako postal prvi ministrski predsednik iz stranke SFIO. Prav tako je bila SFIO prvi\xc4\x8d v svoji zgodovini dele\xc5\xbena ve\xc4\x8d glasov in sede\xc5\xbeev kot Radikalna stranka in oblikovala sredinsko os levi\xc4\x8darske parlamentarne ve\xc4\x8dine. V letu dni je vlada sicer propadla zaradi gospodarske politike kot tudi zaradi vpra\xc5\xa1anja \xc5\xa0panske dr\xc5\xbeavljanske vojne. Padec Ljudske fronte je povzro\xc4\x8dil nov razkol v stranki SFIO, z odhodom njenega levega krila, ki ga je vodil Marceau Pivert, k Delavsko-kme\xc4\x8dki socialisti\xc4\x8dni stranki. Demoralizirana levica je razpadla nezmo\xc5\xbena upirati se propadu Tretje republike po voja\xc5\xa1kem porazu 1940._NEWLINE_Po osvoboditvi Francije 1944 se je SFIO ponovno pojavila, tokrat v koaliciji z mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1o Komunisti\xc4\x8dno stranko (PCF), ki je postala najve\xc4\x8dja levi\xc4\x8darska stranka, in kr\xc5\xa1\xc4\x8dansko demokracijo (MRP). Ta zveza je vzpostavila glavne elemente socialne blaginje Francoska \xc4\x8cetrte republike, vendar ni pre\xc5\xbeivela hladne vojne. Maja 1947 je socialisti\xc4\x8dni ministrski predsednik Paul Ramadier zavrnil ministre PCF. Blum je predlagal izgradnjo "Tretje sile" z levo sredino in desno sredino proti Gaullistom in komunistom, vendar je bil njegov kandidat za vodstvo SFIO, Daniel Mayer, pora\xc5\xbeen od Guya Molleta._NEWLINE_Mollet podprt z levim krilom stranke je govoril marksisti\xc4\x8dni jezik brez spra\xc5\xa1evanja povezave s sredino in desno sredino. Njegovo vodstvo je bilo zamajano ob strankini razdelitvi na pol leta 1954 okoli vpra\xc5\xa1anja Evropske obrambne skupnosti, zaradi katerega je ta na\xc4\x8drt propadel. Kasneje je Mollet s stranko zgradil levosredinsko koalicijo z Republikansko fronto, ki je dobila ve\xc4\x8dino na zakonodajnih volitvah 1956. Posledi\xc4\x8dno je sicer postal ministrski predsednik, vendar je za\xc4\x8del vpliv njegovi stranki padati, prav tako Radikalcem, levica pa tako ni mogla ve\xc4\x8d priti blizu oblikovanju zdru\xc5\xbeene fronte. Represivna politika, ki jo je vodil Mollet v al\xc5\xbeirski vojni, njegova podpora k vrnitvi de Gaulla leta 1958 in podpora referendumu o ustavi Pete republike je stranko ponovno razdelila, ob tem je del odpadnikov ustanovil Zdru\xc5\xbeeno socialisti\xc4\x8dno stranko (PSU). Leta 1959 se je stranka SFIO vrnila v opozicijo, diskreditirana s s svojo politiko v \xc4\x8dasu \xc4\x8cetrte republike je dosegla svoje dno v naslednjih nekaj letih._NEWLINE_Tako zaradi nasprotovanja na\xc4\x8dinu predsedni\xc5\xa1kih volitev kot zaradi neizogibne ponovne izvolitve de Gaulla stranka ni imenovala svojega kandidata za predsednika v letu 1965. Posledi\xc4\x8dno je podprla kandidaturo Fran\xc3\xa7oisa Mitterranda, nekdanjega ministra v \xc4\x8cetrti republiki, ki je bil odlo\xc4\x8dno anti-Gaullist. Podprt z vsemi levi\xc4\x8darskimi strankami je dosegel dober rezultat in se soo\xc4\x8dil z de Gaullom v nepri\xc4\x8dakovanem drugem krogu, s \xc4\x8dimer je postal voditelj nekomunisti\xc4\x8dne levice._NEWLINE_Z namenom obstati med PCF, ki je vodila levico, in Gaullisti\xc4\x8dno stranko, ki je vodila dr\xc5\xbeavo, so SFIO, Radikalci in levo-krilne republikanske skupine osnovale Zvezo demokrati\xc4\x8dne in socialisti\xc4\x8dne levice pod Mitterandovim vodstvom. Sledil je maj 1968 in val divjih mno\xc5\xbei\xc4\x8dnih protestov, ki pa ga SFIO ni znala izkoristiti. \xc5\xa0e ve\xc4\x8d, po poraznih volitvah mesec dni kasneje je zlezla sama vase. Leto kasneje je njen kandidat Gaston Defferre na predsedni\xc5\xa1kih volitvah zbral zgolj 5% glasov.\n_START_SECTION_\nUstanovitev PS in "Zveze levice" (1969\xe2\x80\x931981)\n_START_PARAGRAPH_\nV \xc4\x8dasu kongresa v Alfortvillu leta 1969 je dotedanjo SFIO nadomestila Socialisti\xc4\x8dna stranka (Parti socialiste, PS), zdru\xc5\xbeena s klubom - Zvezo zdru\xc5\xbeenj za obnovitev levice, ki jo je vodil Alain Savary, in skupino levo-krilnih republikancev - Zvezo socialisti\xc4\x8dnih skupin in zdru\xc5\xbeenj Jeana Poperena. Med kongresom v Issy-les-Moulineauxu je bil s podporo predhodnika Guya Molleta za prvega predsednika stranke izvoljen Alain Savary, ki je predlagal "ideolo\xc5\xa1ki dialog" s komunisti._NEWLINE_Dve leti kasneje se je stranki na kongresu v Epinayu pridru\xc5\xbeil Zbor republikanskih ustanov Fran\xc3\xa7oisa Mitterranda; slednji je porazil duet Savary-Mollet s predlogom volilnega programa s komunisti in prevzel vodenje. Leta 1972 je bil "skupni program" podpisan s Komunisti\xc4\x8dno stranko Francije (PCF) in Radikalno stranko levice (PRG). Med konferenco Socialisti\xc4\x8dne internacionale je Mitterand pojasnil zvezo levo-krilnih strank s hrepenenjem njenih volivcev, cilj njegove strategije je bil "pridobiti nazaj tri od petih milijonov volivcev PCF." Levica, posebno PS, je po francoskih volitvah v Narodno skup\xc5\xa1\xc4\x8dino 1974 precej pridobila, Mitterand kot kandidat levo-krilne zveze pa je bil z 49,2% glasov v drugem krogu zelo blizu tudi na volitvah za predsednika dr\xc5\xbeave istega leta._NEWLINE_Konec leta 1974 se je stranki priklju\xc4\x8dilo nekaj \xc4\x8dlanov Zdru\xc5\xbeene socialisti\xc4\x8dne stranke, vklju\xc4\x8dno z vodjem Michelom Rocardom, ki so predstavljali levo-krilne kristjane in nemarksisti\xc4\x8dno skupino. Kot najkonzervativnej\xc5\xa1i \xc4\x8dlani so zagovarjali povezavo francoskega socializma z evropsko socialno demokracijo, to je jasno sprejetje tr\xc5\xbenega gospodarstva. Medtem ko je "Zveza levice" triumfirala na ob\xc4\x8dinskih volitvah 1977, je volilni vzpon stranke PS zaskrbel komuniste, ki "skupnega programa" niso hoteli podalj\xc5\xa1ati, pri \xc4\x8demer je Georges Marchais, vodja PCF, naznanil "okrenitev Socialisti\xc4\x8dne stranke k desnici". Navkljub pozitivnim anketam je Zveza levice izgubila na volitvah v Narodno skup\xc5\xa1\xc4\x8dino 1978. Prvi\xc4\x8d od volitev 1936 se je zgodilo, da so bili socialisti po anketah pred komunisti, s \xc4\x8dimer so postali glavna levi\xc4\x8darska stranka, vendar je njihov poraz povzro\xc4\x8dil notranjo krizo. Vodstvo Mitteranda je poskusil izpodbiti Rocard, ki je \xc5\xbeelel opustiti skupni program, katerega je imel za starinskega in nerealisti\xc4\x8dnega. Po drugi strani je Mitterand menil, da levica ne more zmagati brez povezave socialistov in komunistov. Leta 1979 je na kongresu v Metzu zmagal in bil kljub priljubljenosti Rocarda izbran za kandidata stranke PS na predsedni\xc5\xa1kih volitvah 1981.\n_START_SECTION_\nObdobje Mitterranda (1981\xe2\x80\x931995)\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1981 je Mitterand na predsedni\xc5\xa1kih volitvah porazil konzervativca d\'Estainga in postal prvi socialist Pete republike, izbran za predsednika dr\xc5\xbeave. Razpustil je Narodno skup\xc5\xa1\xc4\x8dino, ob njeni ponovni vzpostavitvi pa so Socialisti prvikrat v njihovi zgodovini dobili absolutno ve\xc4\x8dino sede\xc5\xbeev. Plazovita zmaga Socialisticov je potekala na \xc5\xa1kodo tako desni\xc4\x8darskih parlamentarnih strank, Zbora za Republiko (RPR) in Zveze za francosko demokracijo (UDF), kot levi\xc4\x8darske PCF._NEWLINE_Mitterand je bil poslednji izvoljeni nacionalni voditelj v Evropi, ki je posku\xc5\xa1al izvesti socialisti\xc4\x8dno navdahnjene reforme s pospe\xc5\xa1evanjem dirigiranih gospodarsko na\xc4\x8drtovanih trendov predhodnih konzervativnih vlad. Ministrski predsednik Pierre Mauroy je nacionaliziral banke , zavarovalnice in obrambno industrijo, v skladu s "skupnim programom" iz leta 1972. Kljub zvi\xc5\xa1anim delavskim pla\xc4\x8dam, zmanj\xc5\xa1anju delavskih ur na teden na 39 in \xc5\xa1tevilnim drugim reformam se je gospodarska kriza nadaljevala. Reforme so med drugim vklju\xc4\x8devale odpravo smrtne kazni, uveljavitev solidarnostnega premo\xc5\xbeenjskega davka, proporcionalne zastopanosti delegatov pri volitvah (sicer uporabljene zgolj na volitvah 1986), decentralizacijo dr\xc5\xbeave, preklic liberalizacije cen za knjige, itd._NEWLINE_Z letom 1982 se je Mitterand soo\xc4\x8dil z mo\xc5\xbenostjo ohranjanja francoskega \xc4\x8dlanstva znotraj Evropskega monetarnega sistema in s tem obvezanostjo dr\xc5\xbeave do evropske integracije, ali z nadaljevanjem socialisti\xc4\x8dnih reform. Odlo\xc4\x8dil se je za slednje za\xc4\x8den\xc5\xa1i s strankinim sprejetjem privatnega tr\xc5\xbenega gospodarstva. Leta 1984 je skupaj z drugim ministrskim predsednikom Laurentom Fabiusom jasno opustil vse nadaljnje socialisti\xc4\x8dne ukrepe. Zveza levice je s tem zamrla, ministri iz stranke PCF pa dali odpoved._NEWLINE_PS je izgubila ve\xc4\x8dino ba volitvah v Narodno skup\xc5\xa1\xc4\x8dino 1986, s \xc4\x8dimer je bil Mitterand prisiljen "sobivati" s konzervativno vlado Jacquesa Chiraca. Kljub temu je bil leta 1988 s programom "Zdru\xc5\xbeene Francije" znova izvoljen za presednika dr\xc5\xbeave. Za ministrskega predsednika si je izbral najpriljubljenej\xc5\xa1ega in zmernega med socialisti, Michela Rocarda. Njegov kabinet je vklju\xc4\x8deval \xc5\xa1tiri desno-sredinske ministre._NEWLINE_V \xc4\x8dasu drugega mandata se je Mitterand osredoto\xc4\x8dil na zunanjo politiko in integacijo Evrope. Sklical je referendum za ratifikacijo Maastrichtskega sporazuma, notranjo politiko je prepustil ministrskim predsednikom, poleg Rocarda \xc5\xa1e Edith Cresson in Pierru B\xc3\xa9r\xc3\xa9govoyu. Stranko so prizadeli \xc5\xa1kandali okoli njenega financiranja, oslabljena je bila tudi zaradi boja med nasledniki "Mitterandizma"._NEWLINE_Leta 1990, v \xc4\x8dasu kongresa v Rennesu, se je "skupina Mitterandistov" razdelila na podpornike Laurenta Fabiusa in na prijatelje Lionela Jospina. Nadalje se je del levega krila stranke, ki ga je vodil Jean-Pierre Chev\xc3\xa8nement, odcepil vsled nasprotovanju Zalivski vojni in Maastrichtskemu sporazumu in ustanovil Dr\xc5\xbeavljansko in republikansko gibanje (MDC). Nazadnje je mnogo levi\xc4\x8darjev bilo razo\xc4\x8daranih z rezultati socialisti\xc4\x8dnih vlad. Na volitvah 1993 se je stranka PS odrezala zelo slabo, vrnila se je na nivo njene predhodnice SFIO (v Narodno skup\xc5\xa1\xc4\x8dino je bilo izvoljenih 53 delegatov v primerjavi z 260-imi v predhodnem mandatu)._NEWLINE_Rocard je postal prvi tajnik stranke in bil smatran kot "naravni kandidat" za naslednje predsedni\xc5\xa1ke volitve. Sklical je politi\xc4\x8dni "veliki pok": sporazum s sredino in desno sredino, vendar so bili njegovi napori zaman. Leto kasneje je njegova stranka prejela le 14% glasov na volitvah v Evropski parlament, vsled tega je bil Rocard sestopljen s strani pisane koalicije, ki jo je vodil Henri Emmanuelli, levo-krilni Mitterandist. Leto pred predsedni\xc5\xa1kimi volitvami se je PS spopadla z vodstveno krizo. Rocard je izgubil ve\xc4\x8dino svojih privr\xc5\xbeencev, Fabius je bil oslabljen zaradi \xc5\xa1kandala z oku\xc5\xbeeno krvjo, vpra\xc5\xa1ljivo je bilo predsednikovanje Emannuellija. Upanje nekaterih \xc4\x8dlanov stranke se je preneslo na Jacquesa Delorsa, predsednika Evropske komisije in favorita glede na ankete, vendar je slednji odklonil zaradi radikalizacije stranke, ki bi prepre\xc4\x8dila njegovo centristi\xc4\x8dno strategijo. Lionel Jospin, ki je naznanil svojo politi\xc4\x8dno upokojitev po izgubi parlamentarnega sede\xc5\xbea 1993, je pri\xc5\xa1el nazaj in predlagal vzeti zalogo Mitterandovega nasledstva. Prvi\xc4\x8d so bili sklicani \xc4\x8dlani stranke, da imenujejo svojega kandidata za predsednika. Z dobrimi znamenji na anketah, mo\xc4\x8dno lojalnostjo stranki in z izku\xc5\xa1njami pri vladanju je Jospin porazil Emannuellija pri internem tajnem glasovanju. Na volitvah za predsednika dr\xc5\xbeave ga je sicer porazil Jacques Chirac, vendar so bili rezultati ocenjeni s strani stranke pozitivni, tako da se je vrnil nazaj v stranko kot njen prvi tajnik.\n_START_SECTION_\nJospin in "Pluralna levica" (1995\xe2\x80\x932002)\n_START_PARAGRAPH_\nPred parlamentarnimi volitvami 1997 je PS rekonstruirala koalicijo z ostalimi levi\xc4\x8darskimi strankami: PCF, Zelenimi, Radikalno stranko levice in MDC. Tako imenovana Pluralna levica je na teh volitvah zmagala, Jospin pa postal ministrski predsednik tretje "sobivanjske vlade"._NEWLINE_Njegova politika je bila na splo\xc5\xa1no napredna, vendar je imela le malo skupnega z demokrati\xc4\x8dnim socializmom. Zakoni Aubryjeve so skraj\xc5\xa1ali delovni \xc4\x8das na 35 ur tedensko, osnovano je bilo dr\xc5\xbeavno zdravstveno zavarovanje, medtem ko se je nadaljevala politika privatizacije. Vladajo\xc4\x8da koalicija je oslabila po odstopu vodje MDC Chev\xc3\xa8nementa s polo\xc5\xbeaja notranjega ministra zaradi nasprotovanja ve\xc4\x8dji avtonomiji Korzike v letu 2000._NEWLINE_Predsedni\xc5\xa1ke volitve 2002 so se osredoto\xc4\x8dile na temo negotovosti. Jospin, ponovno kandidat Socialistov, je bil izlo\xc4\x8den \xc5\xbee v prvem krogu vsled ve\xc4\x8d kandidatov iz levice, ki so mu odvzeli glasove. Ponovno je naznanil svoj odhod iz politike, stranka PS pa je pozvala svoje volivce, da podprejo v drugem krogu sicer desnosredinskega kandidata Chiraca v boju proti voditelju skrajno-desne Nacionalne fronte Le Penu, ki je presenetljivo napredoval v drugi krog. Dva meseca kasneje je "Pluralna levica" izgubila \xc5\xa1e na parlamentarnih volitvah.\n_START_SECTION_\n\xc5\xa0ok po letu 2002\n_START_PARAGRAPH_\nFran\xc3\xa7ois Hollande, ki je pri\xc5\xa1el na \xc4\x8delo stranke leta 1997, je bil v \xc4\x8dasu strankinega kongresa v Dijonu 2002 s podporo osrednjih osebnosti v stranki ponovno izvoljen za njenega predsednika. Na regijskih volitvah 2004 je socialistom ponovno uspel veliki met. V koaliciji z nekdanjo Pluralno levico so prevzeli ali zadr\xc5\xbeali oblast v kar 20-ih od 22 metropolitanskih regij (vse razen Alzacije in Korzike), razen tega \xc5\xa1e v \xc5\xa1tirih prekomorskih regijah. Stranka je izkoristila pove\xc4\x8dano nezadovoljstvo volivcev nad desno sredinsko politiko, kljub temu pa do\xc5\xbeivela precej\xc5\xa1nje te\xc5\xbeave pri oblikovanju alternative politiki desnih strank._NEWLINE_1. decembra 2004 je ve\xc4\x8dina \xc4\x8dlanov stranke (59%) podprla predlagano Evropsko ustavo. Kljub temu je ve\xc4\x8d pomebnih \xc4\x8dlanov, med drugim tudi Fabius, Emanuelli in M\xc3\xa9lenchon, pozvalo javnost, da glasuje proti referendumu o Evropski ustavi, ki je bil na koncu tudi zavrnjen. Posledi\xc4\x8dno je bil Fabius izklju\xc4\x8den iz izvr\xc5\xa1ilnega organa stranke, razkol ob Evropski ustavi kot tudi ambicije strankinih voditeljev po nominaciji za predsedni\xc5\xa1ke volitve 2007, so vodile stranko v znaten nered._NEWLINE_Novembra 2005 so bile na kongresu v Le Mansu navzo\xc4\x8de tri glavne skupine. Ve\xc4\x8dina, 55%, je podprla zmeren tekst, Fabiusovi zavezniki, 20%, so zagovarjali bolj radikalno politiko, na koncu je bila Nova socialisti\xc4\x8dna stranka, 25%, ki je zahtevala nujnost po obnovi stranke s predlaganimi levo-krilno politiko in globokimi reformami dr\xc5\xbeavnih institucij. Skoraj vse frakcije so se sporazumele o skupni agendi, na splo\xc5\xa1no osnovani na poziciji zmerne in proevropsko orientirane ve\xc4\x8dine z nekaterimi levi\xc4\x8darskimi dopolnili.'