b"\n_START_ARTICLE_\nPlanetarna meglica\n_START_PARAGRAPH_\nPlanet\xc3\xa1rna megl\xc3\xadca ali plan\xc3\xa9tna megl\xc3\xadca je astronomsko telo (vrsta emisijske meglice), ki ga tvori pribli\xc5\xbeno okrogla raz\xc5\xa1irjajo\xc4\x8da, sevajo\xc4\x8da lupina ioniziranega plina, nastala v fazi asimptoti\xc4\x8dne veje orjakinj iz dolo\xc4\x8denih tipov srednjemasivnih zvezd, na koncu svojih \xc5\xbeivljenj. Ime planetarna meglica (latinsko nebula \xe2\x80\x93 meglica) izhaja iz njihovih prvih odkritij v 1780-ih zaradi njihove podobnosti v izgledu s plinastimi planeti velikani v manj\xc5\xa1ih opti\xc4\x8dnih daljnogledih, druga\xc4\x8de pa niso fizi\xc4\x8dno povezane s planeti Oson\xc4\x8dja. Herschlovo ime za ta telesa se je prijelo in od tedaj se ni spremeninjalo._NEWLINE_So relativno kratek pojav, ki traja do nekaj desettiso\xc4\x8d let. Tipi\xc4\x8dno \xc5\xbeivljenje zvezde je za primerjavo ve\xc4\x8d milijard let. Obi\xc4\x8dajno se ozna\xc4\x8dujejo kot PN ali v mno\xc5\xbeini PNe._NEWLINE_Mehanizem za nastanek ve\xc4\x8dine planetarnih meglic je verjetno naslednji: ob koncu \xc5\xbeivljenja zvezde med njeno fazo rde\xc4\x8de orjakinje njene zunanje plasti odna\xc5\xa1ajo mo\xc4\x8dni zvezdni vetrovi. Ko se ve\xc4\x8dina njene atmosfere razsiplje, ultravijoli\xc4\x8dno sevanje vro\xc4\x8dega svetlega jedra, imenovanega jedro planetarne meglice (planetary nebula nucleus, PNN), ionizira zunanje izvr\xc5\xbeene plasti zvezde. Absorbirana ultravijoli\xc4\x8dna svetloba prenese energijo lupini megli\xc4\x8dnega plina okrog osrednje zvezde in povzro\xc4\x8di vidnost svetle obarvane planetrane meglice._NEWLINE_Planetarne meglice so verjetno pomembne pri kemi\xc4\x8dni evoluciji krajevne Galaksije z odna\xc5\xa1anjem elementov v medzvezdno snov z zvezd, kjer so ti nastali. Opazovali so jih tudi v bolj oddaljenih galaksijah in pridobili uporabne podatke o njihovih kemi\xc4\x8dnih porazdelitvah._NEWLINE_V zadnjih letih so slike Hubblovega vesoljskega daljnogleda razkrile, da ima veliko planetarnih meglic izjemno zapletene in razli\xc4\x8dne morfologije. Pribli\xc5\xbeno 1/5 jih je krogelnih, ve\xc4\x8dina pa je krogelno nesimetri\xc4\x8dnih. Mehanizmi, ki povzro\xc4\x8dajo tak\xc5\xa1ne razli\xc4\x8dne oblike in, \xc5\xa1e niso dobro znani. Pri tem so verjetno pomembne osrednje dvojne zvezde, zvezdni vetrovi in magnetna polja.\n_START_SECTION_\nOpazovanja\n_START_PARAGRAPH_\nPlanetarne meglice so \xc5\xa1ibka telesa in nobena ni vidna s prostim o\xc4\x8desom._NEWLINE_Prva odkrita planetarna meglica je bila Ro\xc4\x8dka v ozvezdju Lisi\xc4\x8dke. Leta 1764 jo je opazoval Messier in jo v svojem katalogu zabele\xc5\xbeil kot M27. Za zgodnej\xc5\xa1e opazovalce z manj lo\xc4\x8dljivimi daljnogledi je bila M27, in kasneje odkrite planetarne meglice, podobna planetom plinskim velikanom. William Herschel, odkritelj Urana, je zanje skoval izraz 'planetarne meglice', \xc4\x8deprav, kakor vemo sedaj, niso nikakor povezane s planeti._NEWLINE_Narava planetarnih meglic ni bila znana vse do sredine 19. stoletja, ko so za\xc4\x8deli z opazovanjem s pomo\xc4\x8djo astronomske spektroskopije. Na ta na\xc4\x8din so ugotovili, da ta telesa vsebujejo zelo razred\xc4\x8den plin. Pravo mesto planetarnih meglic v razvoju zvezd orjakinj pa so na\xc5\xa1li \xc5\xa1ele v 1950-tih. Huggins je med prvimi raziskoval svetlobni spekter astronomskih teles s pomo\xc4\x8djo prizme, ki razpr\xc5\xa1i njihovo svetlobo. Njegova opazovanja zvezd so pokazala, da je v zvezdnih spektrih veliko temnih \xc4\x8drt. Kasneje je ugotovil da ima veliko megli\xc4\x8dastih teles, kot je na primer Andromedina meglica (kakor so galaksijo tedaj imenovali), podoben spekter. Te meglice so se kasneje izkazala za galaksije. Pri opazovanju meglice Ma\xc4\x8dje oko je ugotovil razli\xc4\x8den spekter. Namesto absorpcijskih \xc4\x8drt so Ma\xc4\x8dje oko in druga telesa kazale le majhno \xc5\xa1tevilo emisijskih \xc4\x8drt. Najsvetlej\xc5\xa1a je bila pri valovni dol\xc5\xbeini 500,7 nanometrov, kar ni odgovarjalo nobenemu tedaj znanemu elementu. Najprej so predpostavili, da \xc4\x8drta odgovarja neznanemu elementu, ki so ga imenovali nebulij. Podobna zamisel je vodila do odkritja helija prek analize Son\xc4\x8devega spektra leta 1868._NEWLINE_Helij so na Zemlji kmalu po odkritju iz Son\xc4\x8devega spektra izolirali, elemnta nebulija pa ne. Zgodaj v 20. stoletju je Russell predlagal da ne gre morda za nov element, ampak \xc4\x8drto pri 500,7\xc2\xa0nm morda povzro\xc4\x8da kak znan element v nevsakdanjih pogojih._NEWLINE_Fiziki so v 1920-tih ugotovili da lahko v plinu pri zelo nizkih gostotah elektroni v atomih in ionih zasedejo vzbujene metastabilne energijske nivoje, pri vi\xc5\xa1jih gostotah pa se atomi zaradi trkov vrnejo v nevzbujena stanja. Prehodi elektronov s teh nivojev v kisikovem ionu (O\xc2\xb2\xe2\x81\xba ali OIII) povzro\xc4\x8dajo \xc4\x8drte pri 500,7\xc2\xa0nm. Te \xc4\x8drte, ki jih je mo\xc4\x8d videti le pri zelo razred\xc4\x8denem plinu, imenujejo prepovedane \xc4\x8drte. Spektroskopska opazovanja so tako pokazala, da so meglice sestavljene iz zelo razred\xc4\x8denega plina._NEWLINE_Zvezde planetarnih meglic so zelo vro\xc4\x8de. Njihov izsev pa je majhen, kar pomeni, da morajo biti zelo majhne. Zvezda se lahko sesede na tako majhno velikost le kadar porabi vse svoje jedrsko gorivo. Planetarne meglice so pokazale na kon\xc4\x8dno stopnjo evolucije zvezd. Spektroskopska opazovanja ka\xc5\xbeejo da se vse planetarne meglice \xc5\xa1irijo in tako se je tudi razvila razlaga, da planetarna meglica nastane, ko zvezda pri koncu svojega \xc5\xbeivljenja odvr\xc5\xbee svoje zunanje sloje._NEWLINE_Danes je v raziskovanju planetarnih meglic \xc5\xa1e vedno veliko nasprotujo\xc4\x8dih si zaklju\xc4\x8dkov. Eden od njih je potek pri katerem se planetarne meglice oblikujejo. Veliko je \xc5\xa1e nejasnosti tudi o tem koliko ogljika, du\xc5\xa1ika in kisika vsebujejo. Pri opazovanju planetarnih meglic si pomagajo s sodobnimi in\xc5\xa1trumenti in napravami kot je Hubblov vesoljski daljnogled. Poleg tega so za razumevanje njihovih zna\xc4\x8dilnosti pomembna tudi spektroskopska opazovanja z Zemlje in iz vesoljskega prostora.\n_START_SECTION_\nFizikalne zna\xc4\x8dilnosti\n_START_PARAGRAPH_\nPremer tipi\xc4\x8dne planetarne meglice je pribli\xc5\xbeno eno svetlobno leto. Sestavlja jo zelo razred\xc4\x8den plin, z gostoto pribli\xc5\xbeno 1000 delcev na cm\xc2\xb3, kar je pribli\xc5\xbeno 10\xc2\xb2\xe2\x81\xb4-krat manj kot je Zemljino ozra\xc4\x8dje. V sredi\xc5\xa1\xc4\x8du meglice le\xc5\xbei vro\xc4\x8da zvezda, ki segreva pline do temperature 10.000 K.\n_START_SECTION_\n\xc5\xa0tevilo in porazdelitev\n_START_PARAGRAPH_\nV na\xc5\xa1i Galaksiji poznamo pribli\xc5\xbeno tri tiso\xc4\x8d planetarnih meglic. Le\xc5\xbeijo ve\xc4\x8dinoma blizu galakti\xc4\x8dne ravnine, najve\xc4\x8d pa blizu galakti\xc4\x8dnega jedra. Zelo redko le\xc5\xbeijo v zvezdni kopici, saj poznamo le nekaj tak\xc5\xa1nih primerov._NEWLINE_Planetarne meglice so odkrili v ve\xc4\x8d kot petdeset drugih galaksijah razli\xc4\x8dnih vrst. Najve\xc4\x8d, pribli\xc5\xbeno 1200, so jih odkrili v Andromedini galaksiji, vseh skupaj znanih zunaj na\xc5\xa1e Galaksije pa je prek dva tiso\xc4\x8d. Glede na oceno \xc5\xa1tevila planetarnih meglic na podlagi modelov evolucije zvezd ocenjujejo, da je v na\xc5\xa1i Galaksiji pribli\xc5\xbeno 9000 \xc2\xb1 3000 planetarnih meglic.\n_START_SECTION_\nPoimenovanje, ozna\xc4\x8devanje, katalogi in pregledi\n_START_PARAGRAPH_\nMessier je v svoj katalog meglic, ostankov supernov, kopic in galaksij zabele\xc5\xbeil \xc5\xa1tiri planetarne meglice, in jih ozna\xc4\x8dil z zaporednimi \xc5\xa1tevilkami: M27, M57, M76 in M97. S tedanjimi opti\xc4\x8dnimi in\xc5\xa1trumenti planetarnih meglic ni bilo mo\xc4\x8d dobro razlikovati od drugih meglic, kopic ali galaksij. V Dreyerjevem katalogu NGC iz leta 1887 so planetarne meglice prav tako ozna\xc4\x8dene z zaporedno \xc5\xa1tevilko. Katalog je Dreyer pozneje za obdobje med letoma 1888 in 1907 leta 1895 in 1908 raz\xc5\xa1iril z Indeksnima katalogoma (meglic in zvezdnih kopic) IC I in IC II. Tudi v tem \xc4\x8dasu ni bilo mo\xc4\x8d opti\xc4\x8dno ali kakorkoli druga\xc4\x8de razlikovati planetarnih meglic od drugih teles, druga\xc4\x8de pa je mnogo odkritij navedenih tu omogo\xc4\x8dila astrofotografija. \xc4\x8ce se npr. planetarna meglica pojavi v prvem dodatku kataloga NGC, se ozna\xc4\x8duje kot IC I 289, I 289, oziroma IC 289, in, \xc4\x8de v drugem, kot NGC II 4406, II 4406, oziroma IC 4406._NEWLINE_Odkritja planetarnih meglic so v 1930-tih in 1940-tih skokovito narasla. Odkritelji so predstavljali svoja odkritja v lastnih numeri\xc4\x8dnih shemah. \xc5\xa0e posebej uspe\xc5\xa1ni so bili: Minkowski, Abell, Haro, Henize, Kohoutek, pa tudi. Hubble, Blanco, Menzel, Perek, Mayall, Merrill, Sharpless, The in drugi.\n_START_SECTION_\nIzvor\n_START_PARAGRAPH_\nNa\xc5\xa1e Sonce je dokaj povpre\xc4\x8dna zvezda in le majhno \xc5\xa1tevilo zvezd ima podobno maso. Zvezde z nekaj Son\xc4\x8devimi masami bodo kon\xc4\x8dale v eksploziji supernove, pri ve\xc4\x8dini zvezd pa se tvori planetarna meglica._NEWLINE_V tipi\xc4\x8dni zvezdi z maso manj kot dvema Son\xc4\x8devima masama se v njenem jedru zaradi jedrskega zlivanja ve\xc4\x8dino \xc4\x8dasa vodik pretvarja v helij. Tako spro\xc5\xa1\xc4\x8dena energija prepre\xc4\x8duje, da bi se zvezda zaradi lastne gravitacije sesedla._NEWLINE_Po ve\xc4\x8d milijardah let zvezda potro\xc5\xa1i svoje zaloge vodika in njeno jedro ne more ve\xc4\x8d vzdr\xc5\xbeavati dovolj energije za gravitacijski privlak zunanjih plasti. Zaradi tega se jedro skr\xc4\x8di in \xc5\xa1e bolj segreje, ter na koncu dose\xc5\xbee temperature, pri katerih se za\xc4\x8dne zlivati \xc5\xa1e helij. Zunanje plasti se pri tem zaradi visokih temperatur zelo raz\xc5\xa1irijo, zvezda pa postane rde\xc4\x8da orjakinja. Zlivanje helija je temperaturno zelo ob\xc4\x8dutljivo (razmerje reakcij se spreminja v obsegu T\xe2\x81\xb4\xe2\x81\xb0) in tako je zvezda zelo nestabilna. Velikansko drhte\xc4\x8de utripanje zvezde s\xc4\x8dasoma izvr\xc5\xbee njene zunanje plasti s hitrostjo 10 do 30 km/s._NEWLINE_Izvr\xc5\xbeeni plini okoli golega zvezdinega jedra tvorijo oblak snovi. Sredi\xc5\xa1\xc4\x8dna zvezda je zelo vro\xc4\x8da, s temperaturo do 200.000 K. Izseva ogromne koli\xc4\x8dine ultravijoli\xc4\x8dne svetlobe, ki ionizira oblak, ta pa za\xc4\x8dne svetiti v mo\xc4\x8dnih barvah, ki se spreminjajo od znotraj navzven. Oblak tako postane planetarna meglica. Planetarne meglice tako po sodobnem pogledu predstavljajo razvojno stopnjo rde\xc4\x8dih orjakinj.\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjska doba\n_START_PARAGRAPH_\nPlini planetarne meglice se od sredi\xc5\xa1\xc4\x8dne zvezde lo\xc4\x8dujejo s hitrostmi nekaj kilometrov na sekundo. Isto\xc4\x8dasno, ko se plini raz\xc5\xa1irjajo, se sredi\xc5\xa1\xc4\x8dna zvezda hladi, ker seva svojo energijo. Na koncu se bo ohladila tako mo\xc4\x8dno in njeno ultravijoli\xc4\x8dno sevanje bo pre\xc5\xa1ibko za ionizacijo oddaljenega plinskega oblaka._NEWLINE_Planetarne meglice so na vesoljski \xc4\x8dasovni lestvici izredno kratko\xc5\xbeive, saj se plini \xc5\xa1irijo na vse strani v Vesolje in se tako po\xc4\x8dasi red\xc4\x8dijo in v nekaj 10.000 ali manj letih porazgubijo.\n_START_SECTION_\nPomen pri razvoju galaksij\n_START_PARAGRAPH_\nPlanetarne meglice so pri razvoju galaksij zelo pomembne. Zgodnje Vesolje je bilo sestavljeno skoraj v celoti iz vodika in helija, zvezde pa z jedrskim zlitjem tvorijo te\xc5\xbeje elemente. Plini planetarnih meglic vsebujejo veliko elementov kot so ogljik, du\xc5\xa1ik in kisik. Ko se plini me\xc5\xa1ajo z medzvezdno snovjo, jo obagatujejo s temi te\xc5\xbejimi elementi._NEWLINE_Naslednje generacije zvezd bodo tako imele ve\xc4\x8djo za\xc4\x8detno koli\xc4\x8dino te\xc5\xbejih elementov. \xc4\x8ceprav bodo te\xc5\xbeji elementi predstavljali izredno majhen dele\xc5\xbe snovi, bodo imeli izrazit vpliv na njihov razvoj. Zvezde, ki so nastale zelo zgodaj v Vesolju, vsebujejo majhno koli\xc4\x8dino te\xc5\xbekih elementov in predstavljajo \xc2\xbbzvezde populacije II\xc2\xab, mlaj\xc5\xa1e zvezde z ve\xc4\x8djim dele\xc5\xbeem te\xc5\xbejih elementov, pa so \xc2\xbbzvezde populacije I\xc2\xab.\n_START_SECTION_\nIzbrane znane planetarne meglice\n_START_PARAGRAPH_\nNajbolj znana planetarna meglica je verjetno Obro\xc4\x8dasta meglica v ozvezdju Lire, oddaljena 2.800 svetlobnih let. Ena od najbli\xc5\xbejih planetarnih meglic, oddaljena vsega 470 sv.l., je Vija\xc4\x8dnica v Vodnarju. Zelo znani sta tudi Eskim v Dvoj\xc4\x8dkih in Ma\xc4\x8dje oko v Zmaju."