b'\n_START_ARTICLE_\nMolekulsko kloniranje\n_START_PARAGRAPH_\nMolekulsko kloniranje je sklop eksperimentalnih metod v molekularni biologiji, ki jih uporabljamo za formiranje rekombinantnih molekul DNK in za usmerjanje njihovega podvojevanja (replikacije) v gostiteljskih organizmih. Beseda kloniranje se nana\xc5\xa1a na dejstvo, da te metode vklju\xc4\x8dujejo podvojevanje ene molekule DNK, ki se za\xc4\x8dne v eni \xc5\xbeivi celici, in generira veliko populacijo celic, ki vsebujejo identi\xc4\x8dne molekule DNK. Molekulsko kloniranje po navadi uporablja zaporedja DNK iz dveh razli\xc4\x8dnih organizmov: iz vrste, ki je vir DNK, ki jo kloniramo, in iz vrste, ki bo slu\xc5\xbeila kot \xc5\xbeiv gostitelj za podvojevanje rekombinantne DNK. Metode molekulskega kloniranja so klju\xc4\x8dne za mnoga podro\xc4\x8dja moderne biologije in medicine._NEWLINE_Pri obi\xc4\x8dajnem eksperimentu molekulskega kloniranja se najprej iz \xc5\xbeelenega organizma pridobi DNK, ki bo kloniran, nato pa se z encimi cepi do kraj\xc5\xa1ih fragmentov. Ti fragmentin se zdru\xc5\xbeijo z vektorskim DNK, da nastanejo rekombinantne molekule DNK. Rekombinantni DNK se nato vnese v gostiteljski organizem (po navadi je to eden izmed laboratorijskih sevov bakterije Escherichia coli, ki je benigna in enostavna za gojenje). Tako nastane populacija organizmov, v katerih se rekombinantne molekule DNK podvojujejo skupaj z gostiteljskim DNK. Ker vsebujejo tuje fragmente DNK, tem organizmom pravimo transgeni ali genetsko spremenjeni (mikro)organizmi (GSO; angl. genetically modified organisms, GMO). Ta proces izkori\xc5\xa1\xc4\x8da dejstvo, da lahko bakterijsko celico induciramo, da sprejme in podvojuje rekombinantno molekulo DNK. Ta ena celica lahko potem eksponentno raste in dobimo veliko koli\xc4\x8dino bakterij, vsaka izmed njih pa vsebuje kopijo izvorne rekombinantne molekule. Zato so tako nastale bakterije kot tudi molekule rekombinantnega DNK imenovane\xc2\xa0\xc2\xbbkloni\xc2\xab. Natan\xc4\x8dneje se izraz rekombinantni DNK nana\xc5\xa1a na molekule DNK, medtem ko se izraz molekulsko kloniranje nana\xc5\xa1a na eksperimentalne metode, ki se uporabljajo za sestavljanje teh molekul.\n_START_SECTION_\nZgodovina molekulskega kloniranja\n_START_PARAGRAPH_\nDo 70. let prej\xc5\xa1njega stoletja je razumevanje genetike in molekularne biologije zelo oviralo dejstvo, da ni bilo mogo\xc4\x8de osamiti in preu\xc4\x8devati posameznih genov kompleksnih organizmov. S prihodom metod molekulskega kloniranja se je to mo\xc4\x8dno spremenilo. Mikrobiologi, ki so \xc5\xbeeleli razumeti molekulske mehanizme, s katerimi bakterije omejijo rast bakteriofagov, so izolirali restrikcijske encime ali restrikcijske endonukleaze \xe2\x80\x93 encime, ki lahko cepijo molekule DNK samo na specifi\xc4\x8dnih zaporedjih. Pokazali so, da restrikcijski encimi cepijo molekule DNK na specifi\xc4\x8dnih mestih in da lahko z velikostno frakcionacijo lo\xc4\x8dimo specifi\xc4\x8dne odseke ve\xc4\x8dje molekule. Z uporabo drugega encima, DNK-ligaze, so lahko zdru\xc5\xbeili take fragmente v nove kombinacije, imenovane rekombinantna DNK. Z rekombiniranjem \xc5\xbeelenih odsekov DNK z vektorsko DNK, kot so na primer bakteriofagi ali plazmidi, ki se v bakteriji naravno podvojujejo, so lahko v bakterijskih kulturah proizvedli velike koli\xc4\x8dine rekombinantnih molekul DNK in jih izolirali. Prve rekombinantne molekule DNK so proizvedli in preu\xc4\x8dili leta 1972.\n_START_SECTION_\nPregled\n_START_PARAGRAPH_\nMolekulsko kloniranje temelji na dejstvu, da je kemijska zgradba DNK v osnovi enaka v vseh \xc5\xbeivih organizmih. Posledi\xc4\x8dno lahko odsek DNK iz kateregakoli organizma vstavimo v drug odsek DNK, ki vsebuje nukleotidno zaporedje, potrebno za podvojevanje DNK. \xc4\x8ce tako nastalo rekombinantno DNK potem vnesemo v organizem, iz katerega smo dobili zaporedje za podvojevanje, se bo tuja DNK podvojevala skupaj z DNK gostiteljske celice v transgenem organizmu._NEWLINE_Molekulsko kloniranje je podobno veri\xc5\xbeni reakciji s polimerazo (angl. polymerase chain reaction, PCR) v tem, da omogo\xc4\x8da podvojevanje zaporedij DNK. Temeljna razlika med metodama je, da molekulsko kloniranje vklju\xc4\x8duje podvojevanje DNK v \xc5\xbeivih mikroorganizmih, PCR pa podvojuje DNA in vitro v raztopini, tj. brez \xc5\xbeivih celic.\n_START_SECTION_\nKoraki pri molekulskem kloniranju\n_START_PARAGRAPH_\nPri standardnih eksperimentih vklju\xc4\x8duje kloniranje kateregakoli fragmenta DNA v osnovi 7 korakov: (1) Izbira gostiteljskega organizma in klonirnega vektorja, (2) Priprava vektorske DNA, (3) Priprava DNA, ki jo \xc5\xbeelimo klonirati, (4) Izdelava rekombinantne DNA, (5) Vnos rekombinante DNA v gostiteljski organizem, (6) Izbira organizmov, ki vsebujejo rekombinantno DNA, (7) Iskanje klonov z \xc5\xbeelenimi vstavki DNA in \xc5\xbeelenimi biolo\xc5\xa1kimi lastnostmi.\n_START_SECTION_\nIzbira gostiteljskega organizma in klonirnega vektorja\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav je v uporabi veliko \xc5\xa1tevilo gostiteljskih organizmov in klonirnih vektorjev, se velika ve\xc4\x8dina eksperimentov molekulskega kloniranja za\xc4\x8dne z laboratorijskim sevom bakterije E. coli in plazmidnim vektorjem. E. coli in plazmidni vektorji so pogosto v uporabi, ker je genetika teh bakterij dobro poznana, vektorji so vsestransko uporabni in \xc5\xa1iroko razpolo\xc5\xbeljivi, gojenje rekombinantnih organizmov pa je enostavno, ceneno in hitro. \xc4\x8ce pa je DNA, ki jo kloniramo, izjemno velika (ve\xc4\x8d sto tiso\xc4\x8d ali milijonov baznih parov), potem za vektor pogosto izberemo umetne kromosome bakterij ali umetne kromosome kvasovk._NEWLINE_Specializirana uporaba lahko zahteva specializirane sisteme gostitelj-vektor. Na primer, \xc4\x8de \xc5\xbeelijo znanstveniki pripraviti dolo\xc4\x8den rekombinanten protein, morajo izbrati ekspresijski vektor, ki vsebuje primerne signale za transkripcijo in translacijo v \xc5\xbeelenem gostiteljskem organizmu. V primeru, da \xc5\xbeelimo podvojevati DNA v drugih vrstah (na primer prenos DNA iz bakterij v rastline), pa moramo izbrati t. i. prenosljivi vektor (angl. shuttle vector) \xe2\x80\x93 sposoben podvojevanja v razli\xc4\x8dnih organizmih. V praksi se sicer specializirani eksperimenti po navadi za\xc4\x8dnejo s kloniranjem v bakterijski plazmid, temu pa sledi subkloniranje oz. prenos rekombinantnega gena v specializiran vektor._NEWLINE_Ne glede na to katero kombinacijo gostitelja in vektorja uporabimo, vektor skoraj vedno vsebuje \xc5\xa1tiri odseke DNA, ki so klju\xc4\x8dni za njegovo funkcijo in eksperimentalno uporabnost \xe2\x80\x93 (1) mesto za\xc4\x8detka podvojevanja (angl. origin of replication, ORI), ki je potrebno, da se lahko vektor (in vanj vstavljena rekombinantna zaporedja) podvaja znotraj gostiteljskega organizma, (2) obmo\xc4\x8dje z ve\xc4\x8d mesti za kloniranje (angl. multiple cloning site, MCS), kjer se nahaja eno ali ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dnih cepitvenih mest za restrikcijske endonukleaze, ki slu\xc5\xbeijo kot mesta, kamor vstavimo tujo DNA, (3) gen za selekcijski ozna\xc4\x8devalec (marker), ki po navadi omogo\xc4\x8da pre\xc5\xbeivetje tistim gostiteljskim celicam, ki so sprejele vektor, in v\xc4\x8dasih \xc5\xa1e (4) dodaten gen, ki omogo\xc4\x8da identifikacijo tistih celic, ki so z vektorjem sprejele tudi tujo DNA.\n_START_SECTION_\nPriprava vektorske DNA\n_START_PARAGRAPH_\nVektor obdelamo z restrikcijsko endonukleazo (restriktazo), ki cepi DNA na mestu, kamor bomo vstavili tujo DNA. Izberemo tak restrikcijski encim, da bo \xc5\xa1trle\xc4\x8d enoveri\xc5\xbeni konec (angl. overhang), nastal s cepitvijo, komplementaren koncu tuje DNA. Po navadi to dose\xc5\xbeemo tako, da cepimo vektorsko DNA in tujo DNA z enakim restrikcijskim encimom. Ve\xc4\x8dina modernih vektorjev vsebuje ve\xc4\x8d ustreznih cepitvenih mest, ki so edinstvena v vektorski molekuli (tako da je lahko vektor cepljen samo na enem mestu) in se nahajajo znotraj gena (pogosto beta-galaktozidaznega), saj lahko inaktivacijo tega gena kasneje uporabimo za razlikovanje med rekombinantnimi in ne-rekombinantnimi organizmi. Da izbolj\xc5\xa1amo razmerje rekombinantni\xc2\xa0: ne-rekombinantni organizmi, lahko cepljeni vektor obdelamo z encimom (alkalna fosfataza), ki defosforilira vektorjeve konce. Vektorske molekule z defosforiliranimi konci se ne morejo podvojevati in proces podvojevanja se ponovno vzpostavljen samo, \xc4\x8de se tuja DNA vgradi v cepitveno mesto.\n_START_SECTION_\nPriprava DNA, ki jo \xc5\xbeelimo klonirati\n_START_PARAGRAPH_\nZa kloniranje genomske DNA pridobimo DNA iz \xc5\xbeelenega organizma. Uporabimo lahko katerikoli vir tkiva (celo tkiva izumrlih \xc5\xbeivali), samo da DNA ni preve\xc4\x8d razgrajena. DNA potem o\xc4\x8distimo z uporabo preprostih metod za odstranjevanje proteinov (ekstrakcija s fenolom), RNA (razgradnja z ribonukleazami) in majhnih molekul (obarjanje in/ali kromatografija). Pred molekulskim kloniranjem pogosto pove\xc4\x8damo \xc5\xa1tevilo specifi\xc4\x8dnih zaporedij DNA ali RNA z metodami PCR._NEWLINE_DNA za kloniranje lahko pridobimo tudi iz RNA z uporabo reverzne transkriptaze (kloniranje komplementarne DNA ali cDNA) ali v obliki sintezne DNA. Kloniranje cDNA po navadi uporabimo za vpogled v celoten transkriptom (dobimo knji\xc5\xbenico cDNA, tj. mno\xc5\xbeico razli\xc4\x8dnih klonov, od katerih vsak vsebuje informacijo o nekem genu, ki se v danem trenutku v neki celici prepi\xc5\xa1e v informacijsko RNA (mRNA)), medtem ko s kemijsko sintezo izdelamo to\xc4\x8den gen (oz. nukleotidno zaporedje)._NEWLINE_O\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8deno DNA potem obdelamo z restrikcijskim encimom, da dobimo fragmente s takimi konci, ki jih lahko pove\xc5\xbeemo s konci vektorja. \xc4\x8ce je potrebno, lahko dodamo kratke dvoveri\xc5\xbene odseke DNA (linkerje), ki vsebujejo \xc5\xbeelena cepitvena mesta, da dobimo strukturo koncev, ki so kompatibilni z vektorjem.\n_START_SECTION_\nIzdelava rekombinantne DNA z DNA-ligazo\n_START_PARAGRAPH_\nIzdelava rekombinantne DNA je v ve\xc4\x8d pogledih najenostavnej\xc5\xa1i korak molekulskega kloniranja. DNA iz vektorja in DNA iz tujega vira preprosto zme\xc5\xa1amo skupaj v zadostnih koncentracijah in nato izpostavimo encimu DNA-ligazi, ki kovalentno pove\xc5\xbee konce. To reakcijo tvorbe fosfodiestrske vezi pogosto imenujemo ligacija. Nastala zmes DNAje pripravljena za vnos v gostiteljski organizem._NEWLINE_DNA ligaza prepozna in deluje samo na koncih linearnih DNA-molekul in rezultat je po navadi kompleksna me\xc5\xa1anica DNA-molekul z naklju\xc4\x8dno povezanimi konci. Prisotni so tako \xc5\xbeeleni produkti (kovalentno povezani vektorska in tuja DNA), kot tudi druga zaporedja (npr. tuja DNA, povezana s sabo, vektorska DNA, povezana s sabo, in kombinacije vi\xc5\xa1jega reda). To kompleksno me\xc5\xa1anico lo\xc4\x8dimo v poznej\xc5\xa1ih korakih, po tem ko jo vnesemo v gostiteljske celice.\n_START_SECTION_\nVnos rekombinante DNA v gostiteljski organizem\n_START_PARAGRAPH_\nZmes DNA-molekul, ki smo jo pripravili in vitro, prenesemo nazaj v \xc5\xbeivo celico, ki ji pravimo gostiteljski organizem. Poznamo razli\xc4\x8dne metode za vnos DNA v celice in ime tega koraka molekulskega kloniranja je pogosto odvisno od uporabljene metode (npr. transformacija, transdukcija, transfekcija, elektroporacija)._NEWLINE_Kadar so mikroorganizmi sposobni privzema in podvojevanja DNA iz svojega bli\xc5\xbenjega okolja, se proces imenuje transformacija, in celicam, ki so v takem fiziolo\xc5\xa1kem stanju, da lahko privzamejo DNA, pravimo kompetentne. V sesalskih celi\xc4\x8dnih kulturah analogen proces vnosa DNA v celice imenujemo transfekcija. Tako transformacija kot transfekcija po navadi zahtevata predhodno pripravo celic s posebnimi re\xc5\xbeimi rasti in procesi kemi\xc4\x8dne obdelave, ki so razli\xc4\x8dni za razli\xc4\x8dne vrste celic._NEWLINE_Pri elektroporaciji uporabljamo elektri\xc4\x8dne pulze visokih napetosti, da prenesemo DNA skozi celi\xc4\x8dno membrano (in celi\xc4\x8dno steno, \xc4\x8de je prisotna). Pri transdukciji pa zapakiramo DNA v delce, ki izhajajo iz virusa oz. so podobni virusu, in te delce uporabimo za vnos DNA v celico s procesom, ki je podoben virusni infekciji. \xc4\x8ceprav sta elektroporacija in transdukcija visoko specializirani metodi, sta verjetno najbolj u\xc4\x8dinkoviti metodi za prenos DNA v celice.\n_START_SECTION_\nIzbira organizmov, ki vsebujejo vektorska zaporedja\n_START_PARAGRAPH_\nVnos rekombinantne DNA v izbrani gostiteljski organizem je po navadi proces z nizko u\xc4\x8dinkovitostjo, ne glede na izbrano metodo vnosa; to pomeni, da samo majhen dele\xc5\xbe celic dejansko privzame DNA. Znanstveniki re\xc5\xa1ujejo to te\xc5\xbeavo s pomo\xc4\x8djo umetne genske selekcije. Celice, ki niso privzele DNA, selektivno odmrejo, pre\xc5\xbeivijo lahko samo tiste celice, ki aktivno podvojujejo DNA z genom za selekcijski ozna\xc4\x8devalec, ki ga kodira vektor._NEWLINE_Kadar kot gostitelja uporabimo bakterijske celice, je selekcijski ozna\xc4\x8devalec po navadi gen, ki celicam zagotavlja odpornost proti antibiotiku, ki bi druga\xc4\x8de izzval njihovo smrt (npr. ampicilin). Celice, ki vsebujejo vektor, bodo pre\xc5\xbeivele, ko bodo izpostavljene antibiotiku, medtem ko bodo celice, ki niso prevzele vektorskega zaporedja, umrle. Kadar uporabimo sesalske celice, uporabimo podobno strategijo, samo da markerski gen zagotavlja odpornost proti druga\xc4\x8dnim antibiotikom (npr. geneticinu), mogo\xc4\x8da pa je tudi uporaba avksotrofnih markerjev, torej takih, ki celici omogo\xc4\x8dijo pre\xc5\xbeivetje v goji\xc5\xa1\xc4\x8du brez sicer esencialnih komponent.\n_START_SECTION_\nIskanje klonov z \xc5\xbeelenimi vstavki DNA in \xc5\xbeelenimi biolo\xc5\xa1kimi lastnostmi\n_START_PARAGRAPH_\nModerni vektorji za bakterijsko kloniranje (npr. pUC19 in kasnej\xc5\xa1e izpeljanke, vklju\xc4\x8dno z vektorji pGEM) uporabljajo belo-modri testni sistem za lo\xc4\x8devanje med kolonijami (kloni) transgenih celic in tistimi, ki vsebujejo star\xc5\xa1evski vektor (to je vektorska DNA brez vstavljenega rekombinantnega zaporedja). V vektorju je tuja DNA vstavljena med zaporedje, ki kodira pomemben del encima beta-galaktozidaze. \xc4\x8ce je ta encim aktiven, se bo na posebnem testnem goji\xc5\xa1\xc4\x8du tvorila modro obarvana kolonija. Vstavljena tuja DNA pa onemogo\xc4\x8di funkcijo tega encima in kolonije, ki vsebujejo rekombinantne plazmide, ostanejo brezbarvne (bele). Torej, znanstveniki lahko enostavno identificirajo transgene bakterijske klone in na\xc4\x8drtujejo nadaljnje \xc5\xa1tudije, medtem pa ignorirajo tiste brez rekombinantne DNA._NEWLINE_Celotno populacijo posameznih klonov, ki jih dobimo v poskusu molekulskega kloniranja, pogosto imenujemo knji\xc5\xbenica DNA. Knji\xc5\xbenice so lahko zelo kompleksne (na primer pri kloniranju celotne genomske DNA organizma) ali relativno preproste (na primer pri premiku predhodno kloniranega fragmenta DNA v drug plazmid), a skoraj vedno je potrebno pregledati veliko \xc5\xa1tevilo razli\xc4\x8dnih klonov, da se prepri\xc4\x8damo, da smo pridobili \xc5\xbeeleno rekombinantno DNA. Za to imamo na voljo veliko razli\xc4\x8dnih eksperimentalnih metod, vklju\xc4\x8dno s hibridizacijo nukleinskih sond, uporabo specifi\xc4\x8dnih protiteles, veri\xc5\xbeno reakcijo s polimerazo, restrikcijsko analizo in/ali DNA sekvenciranjem.\n_START_SECTION_\nUporaba molekulskega kloniranja\n_START_PARAGRAPH_\nZ molekulskim kloniranjem si znanstveniki priskrbijo prakti\xc4\x8dno neomejene koli\xc4\x8dine kateregakoli posameznega odseka DNA iz kateregakoli genoma. Ta material lahko uporabljamo za veliko razli\xc4\x8dnih namenov v bazi\xc4\x8dnih in aplikativnih biolo\xc5\xa1kih, biotehnolo\xc5\xa1kih in medicinskih raziskavah. Nekatere bolj pomembne uporabe so povzete spodaj.\n_START_SECTION_\nOrganizacija genoma in izra\xc5\xbeanje genov\n_START_PARAGRAPH_\nMolekulsko kloniranje je pripeljalo direktno do pojasnitve celotnega DNA zaporedja genomov veliko razli\xc4\x8dnih vrst in do raziskovanja genetske raznolikosti znotraj posameznih vrst. To delo je bilo opravljeno predvsem z dolo\xc4\x8devanjem zaporedij DNA velikega \xc5\xa1tevila naklju\xc4\x8dno kloniranih delov genoma in zbiranjem zaporedij, ki se prekrivajo, s pomo\xc4\x8djo bioinformati\xc4\x8dnih metod._NEWLINE_Na nivoju posameznih genov uporabljamo molekulske klone za izdelavo sond, s katerimi raziskujemo, kako se geni izra\xc5\xbeajo in kako je to izra\xc5\xbeanje povezano z drugimi procesi v biologiji, vklju\xc4\x8dno z metabolnim okoljem, zunajceli\xc4\x8dnimi signali, razvojem, u\xc4\x8denjem, starostjo in celi\xc4\x8dno smrtjo. Klonirani geni lahko prav tako zagotovijo orodja za raziskovanje biolo\xc5\xa1ke funkcije in pomembnosti posameznih genov, tako da omogo\xc4\x8dajo raziskovalcem, da gene inaktivirajo ali povzro\xc4\x8dijo manj\xc5\xa1e mutacije s pomo\xc4\x8djo usmerjene mutageneze.\n_START_SECTION_\nPridobivanje rekombinantnih proteinov\n_START_PARAGRAPH_\nDobljeni molekulski klon gena lahko vodi do razvoja organizmov, ki proizvajajo proteinske produkte kloniranih genov; le-tem pravimo rekombinantni proteini. V praksi je ve\xc4\x8dinoma te\xc5\xbeje razviti organizem, ki proizvaja aktivno obliko rekombinantnega proteina v \xc5\xbeelenih koli\xc4\x8dinah, kot pa klonirati gen. To je zato, ker so molekulski signali za izra\xc5\xbeanje genov zapleteni in spremenljivi, in ker so zvijanje, stabilnost in prenos proteinov zelo zahtevni._NEWLINE_Veliko uporabnih proteinov je trenutno dostopnih v obliki rekombinantnih produktov. To so na primer\xe2\x80\x94(1) medicinsko uporabni proteini, s katerimi lahko popravimo po\xc5\xa1kodovane ali slabo izra\xc5\xbeene gene (npr. rekombinantni faktor VIII, to je dejavnik strjevanja krvi, ki ga primankuje pri nekaterih oblikah hemofilije, in rekombinantni inzulin, ki ga uporabljamo za zdravljenje nekaterih oblik diabetesa), (2) proteini, s katerimi lahko pomagamo v \xc5\xbeivljenjsko ogro\xc5\xbeujo\xc4\x8di nevarnosti (npr. tkivni aktivator plazminogena, ki ga uporabljamo za zdravljenje mo\xc5\xbeganske kapi), (3) rekombinantna komponentna cepiva, v katerih uporabimo o\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8den protein za imunizacijo pacientov proti nalezljivim boleznim, brez da bi jih izpostavili samemu mikroorganizmu (npr. cepivo proti hepatitisu B), in (4) rekombinantni proteini kot standardni material za diagnosti\xc4\x8dne laboratorijske teste.\n_START_SECTION_\nTransgeni organizmi\n_START_PARAGRAPH_\nGene, ki smo jih okarakterizirali in opremili s signalnimi zaporedji za primerno izra\xc5\xbeanje, lahko vstavimo v organizme in tako pripravimo transgene organizme. \xc4\x8ceprav je ve\xc4\x8dino genetsko spremenjenih organizmov pripravljenih za namene biolo\xc5\xa1kih raziskav (npr. transgene mi\xc5\xa1i), jih je bilo veliko razvitih tudi za komercialno uporabo, od \xc5\xbeivali in rastlin, ki proizvajajo farmacevtske in druge sestavine, do polj\xc5\xa1\xc4\x8din, odpornih na herbicide, in fluorescentnih tropskih ribic za doma\xc4\x8do zabavo.\n_START_SECTION_\nGensko zdravljenje\n_START_PARAGRAPH_\nGensko zdravljenje je pristop zdravljenja bolezni z dostavo funkcionalnih genov tistim celicam, ki imajo pomanjkanje te funkcije, s ciljem popraviti gensko motnjo ali pridobljeno bolezen. Gensko zdravljenje lahko splo\xc5\xa1no delimo v dve kategoriji. Prva je sprememba spolnih celic, semen\xc4\x8dic ali jaj\xc4\x8dec, ki se ka\xc5\xbee kot stalna genska sprememba za cel organizem in naslednje generacije. Mnogi verjamejo, da je to gensko zdravljenje zarodnih celic neeti\xc4\x8dno za uporabo na ljudeh. Drugi tip, gensko zdravljenje somatskih celic, je analogen presaditvi organa. V tem primeru ciljamo eno ali ve\xc4\x8d specifi\xc4\x8dnih tkiv, ki jih ali zdravimo neposredno ali pa odstranimo tkivo, mu v laboratoriju dodamo terapevtske gene in vrnemo zdravljene celice pacientu. Klini\xc4\x8dne \xc5\xa1tudije genskega zdravljenja somatskih celic so se za\xc4\x8dele v poznih 90. letih prej\xc5\xa1njega stoletja, predvsem za zdravljenje raka in krvnih, jetrnih ter plju\xc4\x8dnih motenj._NEWLINE_Kljub veliki publiciteti in obljubam ima zgodovina genskega zdravljenja ljudi relativno omejen uspeh. U\xc4\x8dinek vstavljenega gena v celice je velikokrat samo delno in/ali prehodno olaj\xc5\xa1anje simptomov zdravljene bolezni. Nekateri pacienti v klini\xc4\x8dnih raziskavah genskega zdravljenja so trpeli za negativnimi posledicami samega zdravljenja, vklju\xc4\x8dno s smrtjo. V nekaterih primerih so bili negativni u\xc4\x8dinki rezultat inaktivacije zaradi vstavljanja, torej prekinitve esencialnih genov pacientovega genoma. Pri drugih so bili virusni vektorji za gensko zdravljenje kontaminirani s patogenim virusom. Kljub temu je gensko zdravljenje \xc5\xa1e vedno obetavno podro\xc4\x8dje medicine v prihodnosti in podro\xc4\x8dje z veliko aktivnostjo raziskav in razvoja.'