b'\n_START_ARTICLE_\nAl Andaluz\n_START_PARAGRAPH_\nAl Andaluz (arabsko \xd8\xa7\xd9\x84\xd8\xa3\xd9\x86\xd8\xaf\xd9\x84\xd8\xb3\xe2\x80\x8e, DIN al-\xca\xbcAndalus, \xc5\xa1pansko Al-\xc3\x81ndalus, portugalsko Al-Andalus, aragonsko Al-Andalus, katalonsko Al-\xc3\x80ndalus, berbersko Andalus ali Vandalus), znana tudi kot Mavrska Iberija in Islamska Iberija, srednjeve\xc5\xa1ka islamska dr\xc5\xbeava, ki je na svojem vi\xc5\xa1ku obsegala ve\xc4\x8dino dana\xc5\xa1nje \xc5\xa0panije in Portugalske, Andoro in del ju\xc5\xbene Francije. Ime se najpogosteje nana\xc5\xa1a na dele Iberskega polotoka in Septimanijo, ki so jim vladali muslimani (Mavri) v razli\xc4\x8dnih obdobjih od leta 711 do 1492. Meje dr\xc5\xbeave so se zaradi vojn s kr\xc5\xa1\xc4\x8danskimi kraljestvi stalno spreminjale._NEWLINE_Po muslimanski osvojitvi Hispanije je bila Al Andaluz razdeljena na pet upravnih enot, ki so se pribli\xc5\xbeno ujemale s sednjo Andaluzijo, Galicijo in Portugalsko, Kastiljo in Leonom, Aragonijo in Katalonijo in Septimanijo. Od leta 711 do 750 je bila provinca Umajadskega kalifata, ki jo je ustanovil kalif Al Valid I.. Od leta 750 do 929 je pripadala Kordovskemu emiratu in od leta 929 do 1031 Kordovskemu kalifatu, potem pa nasledstvenim kraljestvom (taifa) Kordovskega kalifata. Vladarji Al Andaluza so se trudili dvigniti kulturno izmenjavo in sodelovanje med muslimani in kristjani ter kristjani in Judi. Oboji so bili kot "ljudje iz Knjige" za\xc5\xa1\xc4\x8diteni. Dr\xc5\xbeavi so sicer pla\xc4\x8devali poseben davek, vendar so u\xc5\xbeivali notranjo avtonomijo. V obdobju Kordovskega kalifata je bila Al Andaluz sredi\xc5\xa1\xc4\x8de u\xc4\x8denosti, mesto C\xc3\xb3rdoba pa eno od vodilnih kulturnih in gospodarskih sredi\xc5\xa1\xc4\x8d tako v sredozemskem bazenu kot v islamskem svetu._NEWLINE_Al Andaluz je bila ve\xc4\x8dino svoje zgodovine v sporih s kr\xc5\xa1\xc4\x8danskimi kraljestvi na severu. Po padcu omajadskega andaluzijskega kraljestva je razpadla v \xc5\xa1tevilne majhne dr\xc5\xbeave in kne\xc5\xbeevine, od Katerih je bil najvidnej\xc5\xa1i Granadski emirat. Napadi iz kr\xc5\xa1\xc4\x8danske Kastilje, ki jih je vodil Alfonz VI. Kastiljski, so se stopnjevali, zato je posredovalo Almoravidsko cesarstvo, ki je odbilo kr\xc5\xa1\xc4\x8danske napade, odstavilo \xc5\xa1ibke andaluzijske emirje in Al Andaluz vklju\xc4\x8dilo pod svojo neposredno oblast. V naslednjih stoletjih je bila Al Andaluz provinca berberskih muslimanskih cesarstev Almoravidov in Almohadov, obojih s sede\xc5\xbeem v Marake\xc5\xa1u._NEWLINE_Kr\xc5\xa1\xc4\x8danska kraljestva s severa so nazadnje premagala svoje muslimanske sosede. Leta 1085 je Alfonz VI. osvojil Toledo in mo\xc4\x8d muslimanov je za\xc4\x8dela pojemati. S padcem C\xc3\xb3rdobe leta 1236 je Granadski emirat ostal edino muslimansko ozemlje na Iberskem polotoku. Portugalska rekonkvista je dosegla vi\xc5\xa1ek leta 1249, ko je Alfonz III. osvojil najju\xc5\xbenej\xc5\xa1o portugalsko pokrajino Algarve. Leta 1238 je Granadski emirat uradno postal tributarna dr\xc5\xbeava Kastiljskega kraljestva, v katerem je takrat vladal kralj Ferdinand III. Kastiljski. 2. januarja 1492 je granadski emir Mohamed XII. predal svoj emirat kraljici Izabeli I. Kastiljski. Izabela in njen mo\xc5\xbe Ferdinand II. Aragonski sta postala znana kot "katoli\xc5\xa1ka monarha". Al Andaluz kot politi\xc4\x8dni subjekt je ugasnila, nekateri vidiki islamske kulture pa so se kljub temu ohranili.\n_START_SECTION_\nEtimologija\n_START_PARAGRAPH_\nEtimologija imena Al Andaluz je sporna, tako kot njeno ozemlje, ki se je stalno spremnjalo. Ime se je prvi\xc4\x8d pojavilo na omajadskih novcih, kovanih okoli leta 715. Nenatan\xc4\x8den datum njihovega kovanja je posledica dejstva, da so bili kovanci dvojezi\xc4\x8dni, latinski in arabski, in se razlikujejo po letu kovanja._NEWLINE_Za Al Andaluz obstajajo najmanj tri etimologije. Vse tri domnevajo, da je ime nastalo po rimskem obdobju iberske zgodovine.\n_START_SECTION_\nVandalska teorija\n_START_PARAGRAPH_\nZa ime Andaluzija ali Vandaluzija se tradicionalno verjame, da izhaja iz imena Vandalov, germanskega plemena, ki je za kratko obdobje (409-429) koloniziralo dele Iberskega polotoka. Teorijo se v\xc4\x8dasih povezuje z zgodovinarjem Reinhartom Dozyjem, iz 19. stoletja, vendar je starej\xc5\xa1a in ima nekaj pomanjkljivosti. Dozy je sicer sprejel trditev, da ime izhaja iz imena Vandalov, vendar je bil prepri\xc4\x8dan, da se geografsko nana\xc5\xa1a samo na pristani\xc5\xa1\xc4\x8de, iz katerega so odpluli v Afriko. Lega pristani\xc5\xa1\xc4\x8da ni znana.\n_START_SECTION_\nVizigotska teorija\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1980 je zgodovinar Halm, ki zavra\xc4\x8da vandalsko teorijo, predlagal izvirno alternativno teorijo. Izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de za njegovo trditev je dejstvo, da so si vizigotska germanska plemena osvojeno ozemlje na Iberskem polotoku razdelila z \xc5\xberebom in da je bila Iberija zato v tujini znana pod njenim latinskim imenom Gotica Sors (gotski \xc5\xbereb). Gotska razli\xc4\x8dica imena ni potrjena. Halm je domneval, da bi lahko tudi Vizigoti ozemlje povezovali z \xc5\xberebanjem, zato je zanj predlagal rekonstruiran izraz * landahlauts, ki se je kasneje poarabil v Al Andaluz. Halm svoje trditve ni podprl niti z zgodovinskimi niti jezikovnimi dokazi.\n_START_SECTION_\nAtlantidska teorija\n_START_PARAGRAPH_\nTretja teorija trdi, da je beseda Andaluz pozarabljena razli\xc4\x8dica imena Atlantida. Teorijo je pred kratkim zagovarjal \xc5\xa1panski zgodovinar Vallv\xc3\xa9 samo na podlagi dejstva, da podobno zvenijo nekatera krajevna imena, vendar zanjo ni ponudil nobenih zgodovinskih dokazov.\n_START_SECTION_\nProvinca Omajadskega kalifata\n_START_PARAGRAPH_\n30. aprila 711 sta se v Gibraltarju z majhno vojsko izkrcala omajadski kalif Al Valid I. in berberski poveljnik Tarik Ibn Zijad, da bi domnevno posegla v vizigotsko dr\xc5\xbeavljansko vojno. Po odlo\xc4\x8dilni Ibn Zijadovi zmagi nad kraljem Roderikom v bitki pri Guadaleti 19. julija 711, v kateri je sodeloval tudi arabski guverner Ifrikije Musa Ibn Musair, so muslimani v sedem let trajajo\xc4\x8dem vojnem pohodu osvojili ve\xc4\x8dino Iberskega polotoka, pre\xc4\x8dili Pireneje in zasedli vizigotsko Septimanijo v sedanji ju\xc5\xbeni Franciji._NEWLINE_Osvojeno ozemlje je pod imenom Al Andaluz postalo del Omajadskega imperija. Prvih nekaj desetletij je bilo organizacijsko podrejeno severnoafri\xc5\xa1ki provinci Ifrikiji, zato so njene guvernerje namesto kalifa v Damasku imenovali kairuanski emirji. Za glavno mesto je bila izbrana C\xc3\xb3rdoba. V regijo so se za\xc4\x8deli priseljevati muslimani. Arabskim kolonistom je bil dodeljen ju\xc5\xbeni in vzhodni del, berberskim pa osrednji in zahodni del regije. Vizigotska zemlji\xc5\xa1ka gospoda, predvsem v Murciji, Galiciji in dolini Ebra, ki je priznala omajadsko oblast, je lahko obdr\xc5\xbeala svoje fevde. Plemi\xc4\x8di, ki oblasti niso priznali, so se zatekli v Kantabrijsko vi\xc5\xa1avje, kjer so ustanovili skromno Astursko kraljestvo._NEWLINE_Andalu\xc5\xa1ki guvernerji so v 720. letih spro\xc5\xbeili ve\xc4\x8d osvajalskih pohodov (sa\'ifa) v Akvitanijo, kjer jih je leta 721 v bitki pri Toulousu te\xc5\xbeko porazil akvitanski vojvoda Oton Veliki. Po zlomu Otonovega berberskega zaveznika Utmana Ibn Naisa v vzhodnih Pirenejih, je Abdul Rahman Al Gafiki preko zahodnih Pirenejev vdrl v Akvitanijo in premagal akvitanskega vojvodo. Oton je po porazu zaprosil za pomo\xc4\x8d frankovskega majordoma Karla Martela in mu v zameno ponudil priznanje frankovske suverenosti. Karel Martel je leta 732 v bitki pri Poitiersu premagal muslimanske osvajalce. Andaluzijci so leta 734 za\xc4\x8deli nov vojni pohod, osvojili Arles in Avignon in preplavili ve\xc4\x8dino Provanse. Leta 737 so po dolini Rone prodrli vse do Burgundije. Karel Martel je s pomo\xc4\x8djo Liutprandovih Langobardov napadel Burgundijo in do leta 739 izgnal napadalce._NEWLINE_Odnosi med Arabci in Berberi v Al Andaluzu so bili v letih po osvojitvi Iberskega polotoka precej napeti. Berberi so bili mnogo \xc5\xa1tevilnej\xc5\xa1i od Arabcev in so opravili ve\xc4\x8dino spopadov, pri delitvi plena pa so bili zapostavljeni. Poleg tega so morali opravljati tudi zahtevne voja\xc5\xa1ke naloge, na primer slu\xc5\xbebovati na najbolj ogro\xc5\xbeenih obmo\xc4\x8djih. Nekateri arabski guvernerji so imeli s svojimi berberskimi generali dokaj dobre odnose, drugi pa so jih zelo zlorabljali. Upori berberskih vojakov so bili zato pogosti. Leta 729 se je uprl poveljnik Munus in ustanovil svojo dr\xc5\xbeavo Kardanjo v vzhodnih Pirenejih, leta 740 pa je izbruhnil velik upor v Magrebu v severni Afriki. Da bi zatrl upor, je omajadski kalif Hi\xc5\xa1am v severno Afriko poslal dobro oboro\xc5\xbeeno vojsko sirijskih Arabcev pod poveljstvom Bilada A\xc5\xa1 \xc5\xa0ama. Vojsko so sestavljali polki po 6.000 mo\xc5\xbe iz \xc5\xa1tirih najve\xc4\x8djih sirijskih okro\xc5\xbeij (Damask, Homs, Jordanija in Palestina), katerim se je pridru\xc5\xbeilo 3.000 mo\xc5\xbe iz Kinasrina in 3.000 iz Egipta. Sirijsko armado so berberski uporniki popolnoma uni\xc4\x8dili v bitki pri Bagaduri v Maroku. Njihova zmaga je k novemu uporu vzpodbudila tudi Berbere v seveni Iberiji. Uporniki so odstavili svoje arabske poveljnike in se z veliko vojsko odpravili na jug proti Toledu, C\xc3\xb3rdobi in Algecirasu. Arabski andalu\xc5\xa1ki guverner, kateremu so se pridru\xc5\xbeili ostanki pora\xc5\xbeene sirijske vojske, pribli\xc5\xbeno 10.000 mo\xc5\xbe, je v nizu okrutnih bitk leta 742 upor zatrl._NEWLINE_Po zmagi je izbruhnil nov spor, tokrat med sirijskimi generali in andalu\xc5\xa1kimi Arabci. Sirijci so avgusta 742 v bitki pri Aqua Portori premagali doma\xc4\x8dine, vendar jih je bilo premalo, da bi prevzeli oblast v Al Andaluzu. Spor se je kon\xc4\x8dal leta 743 s dodelitvijo polkovnih fevdov sirijski vojski po vsem Al Andaluzu. Dama\xc5\xa1\xc4\x8danski polk so namestili v Elviri (Granada), jordanski v Reyyu (M\xc3\xa1laga in Archidona), palestinski v Medini-Sidoniji in Jerezu, homski v Sevilji in Niebli in kinasrinski v Ja\xc3\xa9nu. Egiptovski polk so razdelili in ga namestili v Beji na zahodu in Tudmirju (Murcija) na vzhodu. Prihod Sirijcev je bistveno pove\xc4\x8dal dele\xc5\xbe arabskega prebivalstva na Iberskem polotoku in pomagal okrepiti njihovo oblast na jugu, hkrati pa je neodvisnost njihovih polkov omajala oblast andalu\xc5\xa1kega guvernerja._NEWLINE_Druga pomembna posledica upora je bila \xc5\xa1iritev Asturskega kraljestva, ki je bilo dotlej omejeno na enklave v Kantabrijskem vi\xc5\xa1avju. Po uporu Berberov so Arabci umaknili svoje voja\xc5\xa1ke posadke iz trdnjav na severni meji, kar je takoj izkoristil Alfonz I. Asturski. Zasedel je izraznjene trdnjave in k svojemu skromnemu kraljestvu priklju\xc4\x8dil severozahodni provinci Galicijo in Leon. Asturci so iz mest v ni\xc5\xbeinah Galicije in Leona evakuirali kr\xc5\xa1\xc4\x8dansko prebivalstvo in v dolini reke Duero ustvarili prazen varovalni pas, imenovan Duerska pu\xc5\xa1\xc4\x8dava. Prazno ozemlje je naslednjih nekaj stoletij pomenilo mejo med kr\xc5\xa1\xc4\x8danskim severom in muslimanskim jugom Iberskega polotoka. Oblast v Al Andaluzu je ju\xc5\xbeno od meje ostanovila tri marke (thughur): spodnjo s sredi\xc5\xa1\xc4\x8dem najprej v M\xc3\xa9ridi in kasneje v Badajozu, srednjo s sredi\xc5\xa1\xc4\x8dem v Toledu in gornjo s sredi\xc5\xa1\xc4\x8dem v Zaragozi._NEWLINE_Spore in nerede so izkoristili tudi Franki in leta 752 pod vodstvom Pipina Malega napadli Septimanijo v upanju, da bodo Andaluzijcem odvzeli odsko\xc4\x8dno desko za napade v Frankovsko kraljestvo. Franki so po dolgotrajnem obleganju leta 759 osvojili \xc5\xa1e zadnjo andalu\xc5\xa1ko trdnjavo Narbonne in pomaknili mejo svojega kraljestva na Pireneje._NEWLINE_Tretja posledica berberskega upora je bil propad oblasti kalifata v Damasku nad zahodnimi provincami. Omajadske kalife so leta 750 vrgli z oblasti Abasidi iz Bagdada, ki niso imeli dovolj mo\xc4\x8di, da bi uveljavili svojo oblast tudi v Magrebu in Al Andaluzu. V zahodni Afriki so oblast prevzeli Fihridi, pripadniki lokalnega arabskega klana in potomci Okba Ibn Al Nafi Fihrija. Vladali so, kot da je ozemlje njihov zasebni imperij. V Ifrikiji je vladal Abd Al Rahman Ibn Al Habib Fihri, v Al Andaluzu pa Jusuf Al Fihri. Fihridi so pozdravili padec Omajadske dinastije in posku\xc5\xa1ali dose\xc4\x8di dogovor z Abasidi, v upanju, da se bo njihova samopa\xc5\xa1na oblast nadaljevala. Ko so Abasidi njihovo ponudbo zavrnili in zahtevali, da se jim podredijo, so Fihridi zazglasili svojo neodvisnost in, najbr\xc5\xbe ravno zaradi tega, povabili pre\xc5\xbeivele \xc4\x8dlane Omajadske dinastije, naj se zate\xc4\x8dejo k njim. Vabilo je bilo zanje usodno in so ga kmalu ob\xc5\xbealovali, ker je Al Validov vnuk Abd Al Rahman upravi\xc4\x8deno zahtevali vrnitev ozemlja. Abd Al Rahmanu se je pridru\xc5\xbeila tudi nezadovoljna lokalna gospoda.\n_START_SECTION_\nRazpad kalifata\n_START_PARAGRAPH_\nKordovski kalifat je za\xc4\x8del razpadati v uni\xc4\x8dujo\xc4\x8di dr\xc5\xbeavljanski vojni v letih 1009 do 1013 in leta 1031 dokon\xc4\x8dno razpadel na \xc5\xa1tevilne majhne, ve\xc4\x8dinoma neodvisne dr\xc5\xbeave in kne\xc5\xbeevine \xe2\x80\x93 taife (arabsko \xd8\xb7\xd9\x88\xd8\xa7\xd8\xa6\xd9\x81 [\xe1\xb9\xad\xc4\x81\'ifa]). Taife so bile na splo\xc5\xa1no pre\xc5\xa1ibke, da se branile pred ponavljajo\xc4\x8dimi se napadi in zahtevami kr\xc5\xa1\xc4\x8danskih dr\xc5\xbeav na severu in zahodu, ki so jih muslimani imenovali "galicijski narodi" in so se iz za\xc4\x8detnih trdnjav v Galiciji, Asturiji, Kantabriji, Baskiji in karolin\xc5\xa1ki Marci Hispanici pretvorili v Navarsko, Leonsko, Portugalsko, Kastiljsko in Aragonsko kraljestvo in Barcelonsko grofijo. Njihovi vdori so se postopoma pretvorili v osvajanja, ki so vladarje taif prisila poiskati pomo\xc4\x8d pri Almoravidih, muslimanskih berberskih vladarjih Magreba. Njihova pro\xc5\xa1nja se je nazadnje obrnila v njihovo \xc5\xa1kodo, ker so Almoravidi vse taife priklju\xc4\x8dili k svojemu kraljestvu.\n_START_SECTION_\nAlmoravidi, Almohadi in Marinidi\n_START_PARAGRAPH_\nAndalu\xc5\xa1ki emirji so leta 1086 pozvali maro\xc5\xa1kega almoravidskega vladarja Jusufa Ibn Ta\xc5\xa1fina, naj jih pride branit pred kastiljskim in leonskim kraljem Alfonzom VI.. Ta\xc5\xa1fin se je \xc5\xa1e isto leto izkrcal pri Algecirasu in pri Az Zalakahu te\xc5\xbeko porazil kristjane. Do leta 1094 je odstranil vse emirje in njihove dr\xc5\xbeavice, razen Zaragoze, priklju\xc4\x8dil k svojemu kraljestvu. Osvojil je tudi Valencijo, ki je bila v kr\xc5\xa1\xc4\x8danskih rokah._NEWLINE_Almoravide je po zmagi Abu Jusufa Jakuba Ibn Mansurja nad kastiljskim kraljem Alfonzom VIII. v bitki pri Alarcosu leta 1195 zamenjala druga berberska dinastija - Almohadi. Leta 1212 jih je v bitki pri Las Navasu de Tolosa porazila koalicija kr\xc5\xa1\xc4\x8danskih kraljev pod vodstvom Alfonza VIII., vendar so v Al Andaluzu vladali \xc5\xa1e naslednjih deset let, \xc4\x8deprav sta bila njihova mo\xc4\x8d in ugled zelo okrnjena. Po smrti Abu Jakuba Jusufa II. so se za\xc4\x8dele dr\xc5\xbeavljanske vojne, ki so hitro pripeljala do ponovne ustanovitve taif. Taife so bile spet svobodne, vendar oslabljene, in so hitro postale plen portugalske, kastiljske in aragonske vojske. Po padcu Murcije leta 1243 in Algarva leta 1249 je od muslimanskih dr\xc5\xbeav ostal samo Granadski emirat, ki je postal tributana dr\xc5\xbeava Kastiljskega kraljestva. Ve\xc4\x8dino davka je pla\xc4\x8deval v zlatu, ki ga je po trgovskih poteh \xc4\x8dez Saharo dobil iz sedanjega Malija in Burkine Faso._NEWLINE_Zadnja muslimanska gro\xc5\xbenja kr\xc5\xa1\xc4\x8danskim kraljestvom je bil vzpon Marinidov v Maroku v 14. stoletju. Marinidi so v svoje interesno obmo\xc4\x8dje vzeli Granadske emirat in zasedli nekaj njegovih mest, med njimi tudi Algeciras, celega Al Andaluza pa niso mogli osvojiti. Kordovski emirat je vzdr\xc5\xbeal do prihoda kastiljske vojske pod poveljstvom kralja Alfonza XI.. Kastiljski kralj je s pomo\xc4\x8djo Afonza IV. Portugalskega in Petra IV. Aragonskega leta 1340 v bitki pri Saladu odlo\xc4\x8dilno premagal Marinide in leta 1344 osvojil Algeciras. Leta 1349-1350 je oblegal Gibraltar, ki je bil \xc5\xa1e pod granadsko oblastjo. Alfonz XI. in ve\xc4\x8dina njegove vojske je umrla zaradi \xc4\x8drne smrti. Njegov naslednik Peter Kastiljski je z muslimani sklenil mir in obrnil svojo pozornost proti kr\xc5\xa1\xc4\x8danskim de\xc5\xbeelam, v katerih se je za\xc4\x8delo skoraj sto petdeset let dolgo obdobje uporov in vojn med kr\xc5\xa1\xc4\x8danskimi dr\xc5\xbeavami, ki je omogo\xc4\x8dilo pre\xc5\xbeivetje Kordovskega emirata._NEWLINE_Leta 1469 je poroka Ferdinanda Aragonskega in Izabele Kastiljske nakazala za\xc4\x8detek kon\xc4\x8dnega obra\xc4\x8duna s Kordovskim emiratom. Kralj in kraljica sta prepri\xc4\x8dala pape\xc5\xbea, naj njuno vojno razglasi za kri\xc5\xbearsko. Kristjani so za\xc4\x8deli drobiti eno sredi\xc5\xa1\xc4\x8de odpora za drugim, dokler niso januaja 1492 po dolgem obleganju Granade dosegli, da jim je sultan Mohamed XII. predal svojo utrjeno pala\xc4\x8do Alhambro v Granadi.\n_START_SECTION_\nDru\xc5\xbeba\n_START_PARAGRAPH_\nAl andalu\xc5\xa1ko dru\xc5\xbebo so sestavljale tri glavne verske skupnosti: kristjani, muslimani in judi. Muslimani, ki so bili na verski ravni enoviti, so bili na etni\xc4\x8dni ravni razdeljeni na ve\xc4\x8d skupnosti, med katerimi so prevladovali Berberi in Arabci. Mozarabci so bili kristjani, ki so dolgo \xc5\xbeiveli pod muslimansko oblastjo, privzeli \xc5\xa1tevilne arabske obi\xc4\x8daje, umetnost in nekaj besed, vendar so obdr\xc5\xbeali kr\xc5\xa1\xc4\x8dansko obredje in svoje romanske jezike. Verske skupnosti v mestih so \xc5\xbeivele v lo\xc4\x8denih soseskah. V 10. stoletju je pri\xc5\xa1lo do mno\xc5\xbei\xc4\x8dnega prestopanja kristjanov v islam in novonastali muladi iberskega porekla so postali ve\xc4\x8dina muslimanskega prebivalstva. Okoli leta 1100 so skupaj z drugimi muslimani tvorili pribli\xc5\xbeno 80\xc2\xa0% andalu\xc5\xa1kega prebivalstva._NEWLINE_Berberi, ki so tvorili ve\xc4\x8dino muslimanske osvajalske vojske, so se naselili v goratih regijah v sedanji severni Portugalski in na Centalni planoti (Meseta Central), medtem ko so se Arabci naselili na jugu in v dolini Ebra na severovzhodu. Judje so bili ve\xc4\x8dinoma pobiralci davkov, trgovci, zdravniki in ambasadorji. Ob koncu 15. stoletja je bilo v Granadi pribli\xc5\xbeno 50.000 Judov, v celi islamski Iberiji pa pribli\xc5\xbeno 100.000.\n_START_SECTION_\nPropad muslimanske vladavine\n_START_PARAGRAPH_\nIberski polotok je bil v srednjem veku prizori\xc5\xa1\xc4\x8de stalnih vojn med muslimani in kristjani. Zadnja muslimanska trdnjava je bila nasridska Granada, ki je padla leta 1492. V tistem \xc4\x8dasu je v Al Andaluzu \xc5\xbeivelo pribli\xc5\xbeno pol milijona muslimanov. Po padcu Granade je bilo 100.000 muslimanov ubitih ali zasu\xc5\xbenjenih, 200.00 pa se jih je izselilo. Med preostalimi 200.000 muslimani je bilo veliko muslimanske elite, vklju\xc4\x8dno s sultanom Mohamedom XII., kateremu so podelili ozemlje v pogorju Alpujarra, ki je imelo status kne\xc5\xbeevine. Sultan je kmalu spoznal, da je \xc5\xbeivljenje pod kr\xc5\xa1\xc4\x8dansko oblastjo nevzdr\xc5\xbeno, in se je odselil v severno Afriko.\n_START_SECTION_\nKultura\n_START_PARAGRAPH_\nV Al Andaluzu je sobivalo mnogo ljudstev in religij, ki so vsaka po svoje prisprevale k intelektualnemu razcvetu. Pismenost je bila veliko bolj raz\xc5\xa1irjena kot med narodi v zahodni Evropi. Omajadi so si od samega za\xc4\x8detka prizadevali, da bi nanje gledali kot na intelektualne konkurente Abasidov, zato je imela C\xc3\xb3rdoba knji\xc5\xbenice in izobra\xc5\xbeevalne ustanove, ki so se lahko primerjale z bagdadskimi. Svobodno potovanje med obema kalifatoma je bilo kljub nasprotjem dovoljeno, kar je pripomoglo k \xc5\xa1irjenju novih idej in dose\xc5\xbekov.\n_START_SECTION_\nAndalu\xc5\xa1ka filozofija\n_START_PARAGRAPH_\nZgodovinar Said Al Andaluzi je zapisal, da je kalif Abd Al Rahman III. ustanovil knji\xc5\xbenico in postal pokrovitelj u\xc4\x8denjakov s podro\xc4\x8dja medicine in anti\xc4\x8dnih znanosti. Njegov sin in naslednik Al Hakam II. je \xc5\xa1el \xc5\xa1e dlje. V C\xc3\xb3rdobi je zgradil univerzo in mesto je postalo eno od vodilnih sredi\xc5\xa1\xc4\x8d medicinskih in filozofskih \xc5\xa1tudij._NEWLINE_Ko je Al Hakama II. nasledil njegov mladoletni sin Hi\xc5\xa1am II., je resni\xc4\x8dno oblast v kalifatu prepustil svojemo komorniku Al Mansurju Ibn Abi Amirju. Al Mansur je bil izredno veren \xc4\x8dlovek, ki je tako zelo zavra\xc4\x8dal znanost, astronomijo, logiko in predvsem astrologijo, da je veliko knjig o teh temah, ki jih je z visokimi stro\xc5\xa1ki zbral in hranil Al HaKam II., javno za\xc5\xbegal. Po Al Mansurjevi smrti leta 1002 je zanimanje za filozofijo spet o\xc5\xbeivelo. Pojevili so se \xc5\xa1tevilni u\xc4\x8denjaki, med njimi tudi Abu Utman Ibn Fatun, \xc4\x8digar mojstrovina je filozofska razprava Drevo modrosti. Maslama Ibn Ahmed Al Mad\xc5\xberiti, ki je umrl leta 1008, je bil izjemen znanstvenik na podro\xc4\x8dju astronomije in astrologije in neustra\xc5\xa1en popotnik, ki je potoval po vsem islamskem svetu in izven njega in vzdr\xc5\xbeeval stike z brati \xc4\x8distosti (farsi akhv\xc3\xa3n alsf\xc3\xa3), tajnim dru\xc5\xa1tvom muslimanskih filozofov iz Basre. V Al Andaluz naj bi prinesel 51 "Razprav bratov \xc4\x8distosti" in k njim dodal svoj kompendij. Povsem mogo\xc4\x8de je, da je kompendij napisal kasneje nek drug u\xc4\x8denjak z enakim imenom Al Mad\xc5\xberiti. Druga knjiga, ki jo pripisujejo Al Mad\xc5\xberitiju, je Ghayat al-Hakim (Cilj modrecev), v kateri raziskuje sintezo platonizma s hermeti\xc4\x8dno filozofijo. Njena raba pri zaklinjanju je povzro\xc4\x8dila, da so jo v kasnej\xc5\xa1ih letih opustili in jo zdaj \xc5\xa1tudirajo samo \xc5\xa1e sufisti._NEWLINE_Pomemben privr\xc5\xbeenec Al Mad\xc5\xberitija je bil filozof in geometer Abu Al Hakam Al Kirmani, njegov privr\xc5\xbeenec pa je bil veliki Abu Bakr Ibn Al Sajig, v arabskem svetu znan kot Ibn Bad\xc5\xbea. Andalu\xc5\xa1ki filozof Ibn Ru\xc5\xa1d (Averroes, 1126\xe2\x80\x931198) je bil ustanovitelj averoizma, ki je posku\xc5\xa1al v oviru islama pomiriti razum in religijo. Njegova dela in komentarji so imeli mo\xc4\x8dan vpliv tudi na miselnost zahodne Evrope. Pomemben andalu\xc5\xa1ki filozof je bil tudi Ibn Tufajl.\n_START_SECTION_\nJudovska filozofija in kultura\n_START_PARAGRAPH_\nKo je vpliv judovskega kulturnega sredi\xc5\xa1\xc4\x8da v Babiloniji za\xc4\x8del pojemati, je Al Andaluz zaradi svoje strpnosti postal novo sredi\xc5\xa1\xc4\x8de judovskih intelektualnih prizadevanj. H kulturnemu \xc5\xbeivljenju v Al Andaluzu so mnogo prispevali pesniki in komentatorji, med njimi Juda Halevi (1086-1145) in Duna\xc5\xa1 Ben Labrat (920-990). \xc5\xa0e ve\xc4\x8dji prispevek je dal razvoj judovske filozofije, ki se je oplajala z idejami muslimanskih filozofov. Svoj vi\xc5\xa1ek je dosegla s slavnim mislecem srednjega veka Majmonidom (1135-1205), ki, resnici na ljubo, nobenega svojega dela ni napisal v Al Andaluzu, ker je pri trinajstih letih zaradi praganjanja Almohadov skupaj z dru\xc5\xbeino pobegnil v Maroko.'