b'\n_START_ARTICLE_\nChristian de Duve\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v kraju Thames Ditton blizu Londona v dru\xc5\xbeini belgijsko-nem\xc5\xa1kega porekla, ki se je med prvo svetovno vojno zatekla v Anglijo. Leta 1920 so se vrnili v Antwerpen, kjer je pri jezuitih obiskoval osnovno in srednjo \xc5\xa1olo, nato pa je vpisal \xc5\xa1tudij medicine na Katoli\xc5\xa1ki univerzi v Louvainu in diplomiral leta 1941. \xc5\xbde kot dodiplomski \xc5\xa1tudent je za\xc4\x8del z znanstvenim delom v fiziolo\xc5\xa1kem laboratoriju profesorja Bouckaerta. Po diplomi je nadaljeval \xc5\xa1tudij na isti univerzi. Takrat je izbruhnila druga svetovna vojna, med katero je bil kratek \xc4\x8das v vojski in nato ujet, a je uspel pobegniti in se vrniti v Leuven. Ker je imel zaradi neorganiziranosti \xc5\xa1tudija med vojno dovolj \xc4\x8dasa, je vzporedno vpisal \xc5\xa1e magistrski \xc5\xa1tudij kemije in opravljal klini\xc4\x8dno prakso. \xc5\xbde prej je opustil misel na zdravni\xc5\xa1ko kariero in se povsem posvetil raziskavam insulina. Doktoriral je leta 1945 s tezo o glukozi, insulinu in sladkorni bolezni ter leto kasneje s pridobitvijo magistrskega naziva zaklju\xc4\x8dil \xc5\xa1e \xc5\xa1tudij kemije. Potem je od\xc5\xa1el na usposabljanje iz biokemije h Hugu Theorellu na Nobelov medicinski in\xc5\xa1titut v Stockholmu ter kasneje \xc5\xa1e h Carlu in Gerty Cori na Washingtonovo univerzo v ZDA, kjer je delal s \xc5\xa1e enim bodo\xc4\x8dim nobelovcem, Earlom Sutherlandom._NEWLINE_Po vrnitvi v domovino je postal predavatelj in leta 1951 redni profesor na mati\xc4\x8dni univerzi. Leta 1962 je pri\xc4\x8del predavati tudi na Rockefellerjevem in\xc5\xa1titutu (danes Univerza Rockefeller) in je od takrat posve\xc4\x8dal pribli\xc5\xbeno enako \xc4\x8dasa delovanju v obeh dr\xc5\xbeavah. Na obeh ustanovah je vodil tudi raziskovalni skupini._NEWLINE_Sprva je bilo njegovo raziskovalno delo usmerjeno skoraj izklju\xc4\x8dno v razjasnjevanje mehanizma delovanja insulina. Dokazal je, da so mesto njegovega delovanja jetra (do takrat je bilo raz\xc5\xa1irjeno mnenje, da deluje periferno v mi\xc5\xa1icah). Hkrati je odkril, da glukagon, ki mu takrat niso pripisovali posebne pomembnosti v presnovi ogljikovih hidratov in je veljal samo za ne\xc4\x8disto\xc4\x8do v proizvodnji insulina, povzro\xc4\x8da hiperglikemijo \xe2\x80\x93 torej je tudi sam hormon, z obratnim u\xc4\x8dinkom kot insulin. Ameri\xc5\xa1ko farmacevtsko podjetje Eli Lilly & Co., ki mu je na ta na\xc4\x8din pomagal izbolj\xc5\xa1ati produkt, je de Duveju po tistem finan\xc4\x8dno podprlo vzpostavitev laboratorija v Louvainu. V teh letih se je ukvarjal s presnovo na celi\xc4\x8dni ravni. S citolo\xc5\xa1kimi tehnikami je preu\xc4\x8deval razporeditev encimov v jetrnih celicah, ko sta njegovo pozornost pritegnili dve fosfatazi (ena od njih, glukoza-6-fosfataza, je klju\xc4\x8dna v procesu glukoneogeneze). Ugotovil je, da sta v celicah prisotni v do takrat neznanih celi\xc4\x8dnih organelih, lizosomu in peroksisomu, ter se popolnoma preusmeril v preu\xc4\x8devanje vloge teh novih organelov v celi\xc4\x8dni presnovi. Mikroskopija je bila tisti \xc4\x8das za opazovanje tako majhnih struktur neuporabna, zato je uporabil in v sodelovanju s \xc5\xa1tudentom Jacquesom Berthetom razvil tehniko frakcionacije s centrifugiranjem, ki jo je pred tem uvedel Albert Claude. Na ta na\xc4\x8din je lahko lo\xc4\x8dil organele, ki so ga zanimali, od preostanka celice, in dokazoval prisotnost encimov v njih. Svoj prvotni cilj \xe2\x80\x93 razjasnitev mehanizma delovanja insulina \xe2\x80\x93 je tako povsem opustil._NEWLINE_Leta 1975 je v Bruslju ustanovil In\xc5\xa1titut za celi\xc4\x8dno in molekularno patologijo (ICP) ter prevzel njegovo vodenje. V drugi polovici 1980. let je prenehal z aktivnim pou\xc4\x8devanjem in postal \xc4\x8dastni profesor na obeh univerzah, nadaljeval pa je z raziskovalnim delom. Leta 1991 je sestopil tudi z mesta predsednika ICP, v katerem danes deluje okrog 270 znanstvenikov, ostal pa je v upravnem odboru kot ustanovitelj. V zadnjih dveh desetletjih \xc5\xbeivljenja se je ukvarjal z vpra\xc5\xa1anjem nastanka \xc5\xbeivljenja in evolucije evkariotov, med drugim kot zagovornik endosimbiotske teorije nastanka organelov._NEWLINE_Pred koncem \xc5\xbeivljenja ga je pestilo ve\xc4\x8d zdravstvenih te\xc5\xbeav, vklju\xc4\x8dno z rakom, zato se je odlo\xc4\x8dil za evtanazijo, saj ni \xc5\xbeelel biti v breme bli\xc5\xbenjim. Postopek, ki je bil v tem \xc4\x8dasu v Belgiji legalen, sta izvedla zdravnika na njegovem domu v Nethenu.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nZa odkritje novih celi\xc4\x8dnih organelov in raziskave njune vloge v celici je Christian de Duve leta 1974 prejel Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino. Poleg tega je bil sprejet za \xc4\x8dlana ve\xc4\x8d akademskih ustanov, med njimi Francoske akademije znanosti, Nem\xc5\xa1ke akademije znanosti Leopoldina, Pape\xc5\xa1ke akademije znanosti in tujega \xc4\x8dlana britanske Kraljeve dru\xc5\xbebe.'