b'\n_START_ARTICLE_\nH. L. A. Hart\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nH. L. A. Hart se je rodil leta 1907, o\xc4\x8detu Rose Samson Hartu in Simeon Hart, v Harrogatu, kamor se je s star\xc5\xa1i preselil iz East Enda v Londonu. Njegov o\xc4\x8de je bil uspe\xc5\xa1en judovski kroja\xc4\x8d nem\xc5\xa1kega in poljskega izvora; Njegova mati pa je bila h\xc4\x8di uspe\xc5\xa1nih prodajalcev z obla\xc4\x8dili. Hart je imel starej\xc5\xa1ega brata Alberta in mlaj\xc5\xa1o sestro Sybil. Hart je obiskoval Chaltenham College, Bradford Grammar School in New College, Oxford. Hart je dobil Congratulatory First v Classical Greats leta 1929. Hart je bil odvetnik v Chancery Bar od leta 1932 do 1940. Bil je dober prijatelj Richarda(kasneje lord) Wilberforca, Douglasa Jaya in Cristopherja Coxa. Dobival je Harmsworth Scolarship to the Middle Temple in napisal literarne \xc4\x8dlanke za \xc4\x8dasopis John O\'London\'s Weekly. Med 2. svetovno vojno je Hart delal z MI5, ki se je ukvarjala z vohuni v Britaniji. Tam je obnovil prijateljstvo s filozofom Gilbertom Rylom in Stuartom Hampshirom. Delal je tudi z Dickom Whitom, ki je kasneje postal vodja MI5 in kasneje MI6. Delal je na Bletchley Park kolid\xc5\xbeu z matematikom Alanom Turingom. Po kon\xc4\x8dani vojni v Evropi sta se Hart in White pridru\xc5\xbeila razpravi Hugha Trevor Roperja o Hitlerju. Trevor-Roperjev biografer je napisal, da bi morali za\xc4\x8deti odpravo na iskanje Hitlerja. Hartovo vojno delo ga je ob\xc4\x8dasno zaneslo v pisarne MI5, kjer so bivali Dukes of Marlborough in kjer je bil rojen Winston Churchill. Nekako je imel dostop do branja dnevnikov Sarah Churchill, Duchess of Marlborough, \xc5\xbeene ustanovitelja dinastije Johna Churchilla, 1st Duke of Marlborough. Hartov um in \xc4\x8dlove\xc5\xa1kost sta predstavljena, ko je \xc4\x8dutil zadovoljstvo med branjem dnevnika, kjer je John pri\xc5\xa1el domov k Sarah po dolgem \xc4\x8dasu. Hart se ni vrnil k pravu po vojni ampak je postal u\xc4\x8ditelj filozofije v New College, Oxford. Hart navaja J.L. Austina kot pomembnega predstavnika tistega \xc4\x8dasa. Skupaj sta se tudi u\xc4\x8dila na seminarju\xc2\xa0\xc2\xbbLegal and Moral Responsibility\xc2\xab. Med Hartovimi izdajami tistega \xc4\x8dasa so bili eseji\xc2\xa0\xc2\xbbA Logicians Fairytale\xc2\xab,\xc2\xa0\xc2\xbbIs There Knowledge by Acquaintance? \xc2\xab\xc2\xa0in\xc2\xa0\xc2\xbbThe Ascription of Responsibility and Rights\xc2\xab. Leta 1952 je bil izvoljen kot Professor of Jurisprudence v Oxfordu. Bilo je poleti tega leta, ko je za\xc4\x8del pisati njegovo najbolj znano knjigo The Concept of Law. Pred objavo le-te je napisal tudi Causation in the Law(z Tony Honorem) leta 1959. Bil je tudi predsednik Aristitelian Society od 1959 do 1960. Poro\xc4\x8dil se je z Jenifer Fischer Williams, javno uslu\xc5\xbebenko v Home Office in Oxford historian v St Anne\'s College(specializiran o zgodovini policije.) imel je 4 otroke, med njimi tudi sina, ki je bil mentalno prizadet.\n_START_SECTION_\nVpliv\n_START_PARAGRAPH_\nHart je bil, \xc5\xbee kot re\xc4\x8deno pravni filozof. V Angliji, kjer je deloval je veliko \xc4\x8dasa posvetil tamkaj\xc5\xa1njemu pravnemu sistemu. Hartova metoda je vsebovala skrbno analizo analiti\xc4\x8dne filozofije 20. stoletja skupaj s tradicijo sodne prakse Jeremya Benthama, enega najve\xc4\x8djih angle\xc5\xa1kih pravnih, politi\xc4\x8dnih in moralnih filozofov. Hartovo razumevanje prava je zelo sorodno s teorijo, ki je formuliral avstrijski pravni filozof Hans Kelsen, \xc4\x8deprav je Hart zavrnil \xc5\xa1tevilne posebnosti Kelsenove teorije. Hart je zagovarjal angle\xc5\xa1ko verzijo pozitivnega prava, ki je v nasprotju s kontinentalnim. Glavni zagovornik slednjega v tistem \xc4\x8dasu pa je bil prav Hans Kelsen, ob Hartu eden najve\xc4\x8djih pravnih filozofov 20. stoletja. Hart je s svojo verzijo angle\xc5\xa1kega pozitivnega prava mo\xc4\x8dno vplival na uporabo metod v pravni filozofiji v Angle\xc5\xa1ko govore\xc4\x8dem delu sveta. Svoje ideje, svoj koncept je Hart zapisal v njegovem najve\xc4\x8djem in najbolj znanem delu, v Konceptu prava. Delo je bilo prvi\xc4\x8d objavljeno leta 1961, druge izdaja, z nekaj dodatki, pa je bila objavljena leta 1994. Knjiga je vklju\xc4\x8devala ideje iz niza predavanj, ki jih je Hart podajal od leta 1952. Koncept prava je razvil kompleksen pogled na pravni pozitivizem. Natan\xc4\x8dneje delo opisuje oz. analizira odnos med pravom, prisilo in moralo. Gre za poskus razjasnjenja vpra\xc5\xa1anja, ali so lahko vsi zakoni pravilno formulirani ali kot prisilni ukazi ali kot moralni ukazi. Hart pravi, da ni logi\xc4\x8dne nujne povezave med pravom in prisilo ali med pravom in moralo. Pravi, da je razvrstitev oz. dojemanje vseh zakonov kot da so, ali prisilni ukazi ali moralni ukazi, preve\xc4\x8d poenostavljeno razmerje med pravom, prisilo in moralo. Trdi, da opisati vse zakone, kot da so prisilni naro\xc4\x8dila oz. ukazi, lahko pomeni razvrednotenje namena oz. funkcije nekaterih zakonov ter nerazumevanje njihove vsebine. V ve\xc4\x8dini so Hartovi u\xc4\x8denci postali pomembni pravni, moralni in politi\xc4\x8dmi filozofi. Na primer Brian Barry, John Finnis, John Finnis, John Gardner, Kent Greenawalt, Neil MacCormick, William Twining, Chin Liew Ten, Joseph Raz in Ronald Dworkin. Hart je imel tudi mo\xc4\x8dan vpliv na John Rawlsa v 50. letih, ko je Rawls obiskoval Oxford po kon\xc4\x8dani diplomi. \xc4\x8ce zaklju\xc4\x8dimo je H.L.A Hart mo\xc4\x8dno vplival na pravi sistem, predvsem s svojimi deli in na splo\xc5\xa1no s svojim delovanjem, kot eden najpomembnej\xc5\xa1ih pravnih filozofov.\n_START_SECTION_\nDela\n_START_PARAGRAPH_\n"The Ascription of Responsibility and Rights". Proceedings of the Aristotelian Society (1949) Definition and Theory in Jurisprudence (1953) Causation in the Law (with Tony Honor\xc3\xa9) (1959) The Concept of Law, Oxford: Oxford University Press (1961) (Koncept prava) Law, Liberty and Morality (1963) The Morality of the Criminal Law (1964) Punishment and Responsibility (1968) Essays on Bentham: Studies in Jurisprudence and Political Theory (1982) Essays in Jurisprudence and Philosophy (1983)'