b'\n_START_ARTICLE_\nRimska knji\xc5\xbeevnost\n_START_PARAGRAPH_\nRimska knji\xc5\xbeevnost je knji\xc5\xbeevnost, ki je nastajala v starem Rimu in je trajala do obdobja poznega cesarstva.\n_START_SECTION_\nDramatika\n_START_PARAGRAPH_\nRimska dramatika je poleg starih ljudskih zvrsti gojila zlasti obe od Grkov prevzeti obliki visoke drame, tragedijo in komedijo. Pisanju tragedij se je posve\xc4\x8dala cela vrsta avtorjev, vendar pa se je v celoti ohranilo le devet del Seneke. Vse njegove tragedije (Besne\xc4\x8di Herkules, Trojanke, Medeja, Feni\xc4\x8danke, Fedra, Oidipus, Agamemon, Tiestes, Herkules na Oeti) so nastale po gr\xc5\xa1kih zgledih, vendar so bile bolj bralne kot odrske, v snovi so poudarjale krutost, v slogu retori\xc4\x8dni patos. Z obojim so vplivale na renesan\xc4\x8dno dramatiko v Italiji in Angliji ter na klasicisti\xc4\x8dno knji\xc5\xbeevnost v Franciji._NEWLINE_\xc5\xa0e pomembnej\xc5\xa1e za razvoj evropske dramatike so bile komedije Plavta in Terencija, ki sta se uvrstila v sam vrh rimske komediografije. Njuna dela so nastala po predlogah nove ati\xc5\xa1ke komedije, zlast Menandrove, ve\xc4\x8dinoma kot predelave, v\xc4\x8dasih celo z zdru\xc5\xbeitviji ve\xc4\x8d komedij v eno. Vsebinsko pa so bile prilagojene rimskim razmeram, vendar pa so v ematiki in idejah ohranile gr\xc5\xa1ke poteze.\n_START_SECTION_\nEp\n_START_PARAGRAPH_\nRimski ep je za\xc4\x8del nastajati po gr\xc5\xa1kem vzoru, vendar je \xc5\xbee od za\xc4\x8detka kazal posebne poteze. Prvi epi so nastali kot mitolo\xc5\xa1ke-zgodovinske kronike Rima napisane v verzih od njegovega miti\xc4\x8dnega nastanka do prvih Punskih vojn. Novost pri rimskem epu v primerjavi z gr\xc5\xa1kim sta zgodovinski zna\xc4\x8daj motivike in pa ideja rimskega imperija kot kon\xc4\x8dnega cilja, ki naj ga ep prika\xc5\xbee. Prvi ep te vrste je napisal Naevius v pesnitvi O punski vojni, ki pa se \xc5\xbeal ni ohranila. Sledil mu je z ve\xc4\x8djim uspehom  Enij z epom Letopisi (Annales), ki prav tako opeva rimsko zgodovino do 2. punske vojne. Ta ep, ki se slogovno naslanja na Homerja je ohranjen samo v fragmentih in je slovel vse do Vergila, ki pa je prej\xc5\xa1ne rimske epe s svojo Eneido potisnil v ozadje.\n_START_SECTION_\nLirika\n_START_PARAGRAPH_\nV rimsko liriko, v \xc5\xa1ir\xc5\xa1em pomenu tega pojma , spada zlasti razvoj pesni\xc5\xa1kih zvrsti in oblik: filozofsko-didakti\xc4\x8dne pesnitve, ljubezenskih pesmi, elegij, satir, od, epigramov. osrednji avtorji so bili Lukrecij, Katul, Horacij, Tibul, Propercij, Ovidij in Marcial.\n_START_SECTION_\nProza\n_START_PARAGRAPH_\nRimska proza \xc2\xbbzlatega in srebrnega veka\xc2\xab\xc2\xa0pa tudi pozne dobe, obsega podobno kot gr\xc5\xa1ka predvsem polliterarne zvrsti zgodovinopisja, moralisti\xc4\x8dnega, filozofskega, podu\xc4\x8dnega in sorodnega pisanja. \xc5\xa1ele proti koncu se jim je za nekaj \xc4\x8dasa pridru\xc5\xbeil roman._NEWLINE_Prvi za\xc4\x8detnik rimske proze je Mark Tulij Cicero s svojimi sodnimi in politi\xc4\x8dnimi govori (najabolj znan govor je govor proti Marku Antoniju) in z deli O govorniku (De oratore) in o Republiki (De re republica), z retori\xc4\x8dnimi in filozofskimi spisi Brutus, Govornik (Orator), O najvi\xc5\xa1jem in dobrem (De finibus bonorum et malorum), Tuskulanski pogovori (Tusculanae disputationes), O dol\xc5\xbenostih (De offciis), zlasti pa s \xc5\xa1tevilnimi pismi._NEWLINE_Julij Cezar je zapustil zgodovinska opisa O galski vojni (De bello gallicio) in O dr\xc5\xbeavljanski vojni (De bello civili). Gaius Crispus Sallustius je napisal zgodovinske spise Katilanova zarota (De coniuratione Catilinae), Vojna zoper Jugurtho (Bellum Iugurthinum). Tit Livij je opisal v delu Od ustanovitve mesta (Ab urbe condita) zgodovino Rima od za\xc4\x8detkov do lastnega \xc4\x8dasa, vendar je samo deloma ohranjeno; odlikuje pa ga jasen, klasi\xc4\x8den slog. Seneka je poleg tragedij zapustil predvsem filozofske spise Naravoslovne raziskave (Quaestiones naturales), Dvanajst dialogov, O blagosti (De clementia), O dobrodelnosti (De beneficius), Pisma Luciliju (Epistulae morales ad Lucilium). Plinij starej\xc5\xa1i je zapustil delo Naravna zgodovina (Naturalis historia). Njegov ne\xc4\x8dak Plinij mlaj\xc5\xa1i je z devetimi knjgami pisem najpomembnej\xc5\xa1i predstavnik rimske proze. Tacit je poleg spisov O govorniku (De oratore) in Germania napisal dvoje obse\xc5\xbenih zgodovinskih del Zgodovinske knjige (Historiae) in Letopisi (Annales) z opisom rimske zgodovine od smrti cesarja Avgusta do konca 1. stoletja, vendar sta ohranjeni samo v fragmentih. Med zadnjimi pomembnej\xc5\xa1imi pisci tak\xc5\xa1ne proze je Svetonij. Njegovo glavno delo so \xc5\xbeivljenjepisi dvanajstih cesarjev od Cezarja do Domicijana Dvanajst Cezarjev (De vita Caesarum).\n_START_SECTION_\nRoman\n_START_PARAGRAPH_\nRimska knji\xc5\xbeevnost je roman prevzela iz gr\xc5\xa1ke helenisti\xc4\x8dne proze. V prvih stoletjih na\xc5\xa1ega \xc5\xa1tetja so nastale predelave gr\xc5\xa1kih izvirnikov, ob njih pa tudi dvoje pomembnih del, ki predstavljata va\xc5\xbeen prispevek rimske knji\xc5\xbeevnosti k razvoju evropskega romana. Ti deli sta: Petronijev Satirikon in Apulejev Zlati osel\n_START_SECTION_\nOdmevi pri Slovencih\n_START_PARAGRAPH_\nRimska knji\xc5\xbeevnost je imela velik vpliv na razvoj slovenske umetne knji\xc5\xbeevnosti od razsvetljenstva naprej, deloma s svojo poetiko (Horacij), \xc5\xa1e bol s pesni\xc5\xa1kimi deli. Na slovenske razsvetljence je vplivala prek klasicisti\xc4\x8dne knji\xc5\xbeevnosti, ki se je opirala na rimsko klasiko. Velik pomen je ohranila tudi za na\xc5\xa1o romanti\xc4\x8dno knji\xc5\xbeevnost. \xc4\x8cop ji sicer ni bil naklonjen, toda Pre\xc5\xa1eren je ostal zvezan s tradicijo rimske elegije pri Tibulu, Propercu in Ovidiu,; upo\xc5\xa1teval je Horacija in tudi Virgila. Motivni, miselni in oblikovni zgled rimske poezije, pa tudi proze je ostal va\xc5\xbeen \xc5\xa1e v dobi med romatiko in realizmom (Levstik, Stritar), pe\xc5\xa1ati je za\xc4\x8del z realizmom in skoraj odmrl v moderni._NEWLINE_Prevajanje iz rimske knji\xc5\xbeevnosti se je za\xc4\x8delo \xc5\xbee v 18. stoletja s Pohlinom, se nadaljevalo v 19. stoletju in doseglo vrh v 20. stoletju, ko je vrsta prevajalcev poslovenila skoraj vsa osrednja dela rimske dramatike, poezije in proze. Med prevajalci so bili Sovre, Glonar, Gantar in drugi.'