b'\n_START_ARTICLE_\nEthos\n_START_PARAGRAPH_\n\xc3\x8athos (gr\xc5\xa1ko: \xe1\xbc\xa6\xce\xb8\xce\xbf\xcf\x82) je starogr\xc5\xa1ka beseda za zna\xc4\x8daj, du\xc5\xa1evno stanje, razpolo\xc5\xbeenje, du\xc5\xa1evno dispozicijo; lahko pomeni tudi na\xc4\x8din \xc5\xbeivljenja._NEWLINE_V sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini ga pi\xc5\xa1emo kot \xc4\x93thos (\xc4\x93 je standarnda latini\xc4\x8dna transkripcija gr\xc5\xa1ke \xc4\x8drke \xc4\x93ta: \xce\xb7 ali \xce\x97), \xc3\xaathos, najdemo tudi ethos ali kar etos._NEWLINE_Razlikujmo: V gr\xc5\xa1\xc4\x8dini obstaja \xc5\xa1e ena zelo podobna beseda: \xc3\xa9thos - \xe1\xbc\x94\xce\xb8\xce\xbf\xcf\x82_NEWLINE_(tukaj je \xc3\xa9 transkripcija gr\xc5\xa1ke \xc4\x8drke epsilon: \xce\xb5 ali \xce\x95); ta beseda pomeni_NEWLINE_obi\xc4\x8daj, navado._NEWLINE_Primeri \xc4\x93thosa so: veselost, pogum, lenoba. \xc4\x92thosi ali \xe1\xbc\xa6\xce\xb8\xce\xb7 se pogosto obravnavajo z moralnega stali\xc5\xa1\xc4\x8da. Aristotel pravi, da umetnosti (\xce\xbc\xce\xb9\xce\xbc\xce\xb7\xcf\x84\xce\xb9\xce\xba\xce\xb1\xe1\xbd\xb6 \xcf\x84\xce\xad\xcf\x87\xce\xbd\xce\xb1\xce\xb9, mim\xc4\x93tika\xc3\xac t\xc3\xa9hnai), kot so ples, glasba, gledali\xc5\xa1\xc4\x8de, vizualne umetnosti opona\xc5\xa1ajo vse \xc4\x93those (\xe1\xbc\xa6\xce\xb8\xce\xb7). (Glej Poetika ter Politika, VIII. knjiga.)\n_START_SECTION_\nRetorika\n_START_PARAGRAPH_\nV retoriki, \xc4\x93thos ustreza podobi, ki jo o sebi samem skozi govor podaja govorec. Temu gre bistveno za to, da uveljavi svojo kredibilnost z uprizoritvijo pozitivnih moralnih zna\xc4\x8dilnosti, kot sta denimo naklonjenost in velikodu\xc5\xa1nost. V raz\xc5\xa1irjenem smislu je tako \xc4\x93thosa dele\xc5\xbeno vsako dejanje (naj bo govorno ali ne), ki omogo\xc4\x8da, da pridejo do izraza zna\xc4\x8dilnosti temperamenta, zlasti pa zna\xc4\x8dajske poteze._NEWLINE_Do bolj\xc5\xa1e predstave o tem, kaj pomeni \xc4\x93thos, lahko pridemo, \xc4\x8de ga postavimo v razmerje do logosa (v polju retorike). Gre za dva medsebojno dopolnjujo\xc4\x8da se vidika govora, kjer \xc4\x93thos ozna\xc4\x8duje osebni stil, ki ga mora iz\xc5\xbearevati govornik, da bi zajel pozornost poslu\xc5\xa1alstva, se prikazal kot verodostojnega in simpati\xc4\x8dnega, da bi s svojimi poslu\xc5\xa1alci vzpostavil stik ter si navsezadnje pridobil njihovo zaupanje. Pri tem se govornik s svojim \xc4\x93thosom naslavlja na poslu\xc5\xa1al\xc4\x8devo domi\xc5\xa1ljijo. Aristotel kot elemente, ki olaj\xc5\xa1ujejo vzpostavljanje zaupanja v govornika, izpostavi razsodnost,  odliko  ter naklonjenost. (K temu vidiku \xc4\x93thosa sodita \xc5\xa1e iskrenost in neposrednost.) Na drugi strani pa imamo logos, ki predstavlja logiko, rezoniranje, sklepanje in na\xc4\x8din grajenja argumentov. Logos je pomenski, vsebinski pol tega razmerja, z njim naslavljamo poslu\xc5\xa1al\xc4\x8devo racionalnost. Tu je \xc5\xa1e tretja razse\xc5\xbenost, pathos. Ta ozna\xc4\x8duje tisti vidik govora, kjer se govornik naslavlja na \xc4\x8dustveno plat, senzibilnost publike: sku\xc5\xa1a dose\xc4\x8di, da bi podo\xc5\xbeivela razli\xc4\x8dna \xc4\x8dustva: jezo, ljubezen, so\xc4\x8dutje, tekmovalnost ipd. Pripomnimo, da ob tem govorniku ni treba, da bi se tudi sam prepu\xc5\xa1\xc4\x8dal tem \xc4\x8dustvom ali jih izra\xc5\xbeal; lahko ostane miren, ni mu treba zapustiti svoje vloge vede\xc5\xbea. \xc4\x92thos in pathos uporablja za zapeljevanje poslu\xc5\xa1alstva: oni naj ob\xc4\x8dutijo, naj si ustvarijo dolo\xc4\x8deno podobo o zna\xc4\x8daju govornika.'