b'\n_START_ARTICLE_\nEdward L. Tatum\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je kot prvi sin kemika Arthurja W. Tatuma in njegove \xc5\xbeene Mabel, ki je bila gospodinja. V njegovi mladosti se je dru\xc5\xbeina veliko selila, do leta 1925, ko so se ustalili v Madisonu (Wisconsin), kjer je njegov o\xc4\x8de dobil polo\xc5\xbeaj profesorja farmakologije na tamkaj\xc5\xa1nji univerzi. Tja se je dve leti kasneje vpisal tudi Tatum in 1932 diplomiral iz kemije. \xc5\xa0tudij je nadaljeval na isti univerzi, leta 1933 je tam pridobil magisterij iz mikrobiologije, nato pa dve leti kasneje (1935) \xc5\xa1e doktorat iz biokemije. V tem \xc4\x8dasu se je poro\xc4\x8dil z June Alton, par je imel dva otroka._NEWLINE_\xc5\xbde v sklopu doktorskih raziskav se je za\xc4\x8del ukvarjati s presnovo mikroorganizmov; pod mentorstvom W. H. Petersona in Marvina Johnsona je odkril, da je tiamin, ki predstavlja vitamin za \xc4\x8dloveka, tudi rastni dejavnik za bakterije, ki razgrajujejo propionsko kislino. Podro\xc4\x8dje primerjalne presnove in biokemije ga je pritegnilo, zato je po doktoratu najprej ostal kot raziskovalec na mati\xc4\x8dni univerzi, leta 1936 pa je dobil \xc5\xa1tipendijo za podoktorsko usposabljanje na Univerzi v Utrechtu na Nizozemskem, kjer se je ukvarjal s presnovo gliv. Ravno ob koncu tega obdobja je George W. Beadle iskal biokemika za pomo\xc4\x8d pri raziskavah na Univerzi Stanford. Tatum se je prijavil in dobil polo\xc5\xbeaj. Beadlov takratni cilj je bil karakterizirati prekurzorje o\xc4\x8desnih pigmentov pri vinski mu\xc5\xa1ici Drosophila melanogaster - dostopnost mutant te modelne vrste z razli\xc4\x8dnimi okvarami vida bi pomagala razumeti povezavo med genetiko in biokemi\xc4\x8dnimi kaskadami sinteze pigmentov ter, \xc5\xa1ir\xc5\xa1e, dokazati zvezo med geni in biolo\xc5\xa1kimi funkcijami. Izolacija dovolj\xc5\xa1nje koli\xc4\x8dine teh snovi za kristalizacijo, ki bi omogo\xc4\x8dila razvozlanje kemi\xc4\x8dne zgradbe, je bila dolgotrajen in naporen postopek, na koncu pa ju je z objavo prehitel Adolf Butenandt._NEWLINE_Z Beadlom sta se zato odlo\xc4\x8dila najti preprostej\xc5\xa1i modelni organizem in izbrala kru\xc5\xa1no plesen vrste Neurospora crassa, kar se je izkazalo za dobro odlo\xc4\x8ditev, saj je njen edini rastni dejavnik biotin. V laboratorijskih kulturah plesni sta nato povzro\xc4\x8dila okvare genetskega materiala z obsevanjem z rentgenskimi \xc5\xbearki in preu\xc4\x8devala prehranske zahteve mutant. Za enega od takih sevov sta z elegantnim poskusom dokazala, da je razvil potrebo po piridoksinu, kar je pomenilo, da je pri\xc5\xa1lo pri njemu do prekinitve poti sinteze te spojine. Poleg tega se je okvara dedovala po Mendlovih na\xc4\x8delih, kar je omogo\xc4\x8dilo iskanje genetske podlage zanjo. V \xc4\x8dasu, ko sta zagnala program raziskav, leta 1941, je Tatum postal docent na Univerzi Stanford, kjer je uvedel predmet primerjalne biokemije za \xc5\xa1tudente biologije in kemije. Analiti\xc4\x8dne tehnike, ki sta jih razvila z Beadlom, so se kmalu uveljavile kot mo\xc4\x8dno orodje za temeljne raziskave in tudi v industriji, \xc5\xbee na vrhuncu druge svetovne vojne so jih denimo uporabili pri razvoju produktivnej\xc5\xa1ih sevov bakterije Penicillium chrysogenum za proizvodnjo penicilina. Vendar pa Tatum kot kemik na oddelku za biologijo Univerze Stanford ni bil dele\xc5\xbeen spodbude, zato se je leta 1945 odlo\xc4\x8dil za selitev na Univerzo Yale, kjer so mu ponudili polo\xc5\xbeaj profesorja biokemi\xc4\x8dne mikrobiologije na oddelku za botaniko._NEWLINE_\xc5\xbde prej je raz\xc5\xa1iril pristop na bakterije, za katere pa je takrat veljalo, da so manj primeren subjekt za genetiko, saj se ne razmno\xc5\xbeujejo spolno. Spomladi in poleti 1946 je k njemu na usposabljanje pri\xc5\xa1el \xc5\xa1tudent medicine Joshua Lederberg, ki je \xc5\xbeelel ovre\xc4\x8di to prepri\xc4\x8danje. S programom raziskav, ki ga je predlagal, sta odkrila genetsko rekombinacijo pri bakterijah in odprla podro\xc4\x8dje bakterijske genetike. V naslednjih nekaj letih je Tatum nadaljeval z analizo poti sinteze metabolitov pri plesnih in bakterijah in prispeval ve\xc4\x8d temeljnih odkritij. Leta 1948 ga je novo vodstvo Univerze Stanford povabilo kot profesorja na oddelek za biologijo, kjer se je bolj posvetil administraciji in usmerjanju raziskav, zato se je od takrat z eksperimentalnim delom manj ukvarjal. Na Stanfordu je klju\xc4\x8dno prispeval k integraciji in prenovi medicinske fakultete, leta 1956 pa je bil imenovan tudi za vodjo novega oddelka za biokemijo. Vendar pa so na\xc4\x8drte prekri\xc5\xbeale njegove osebne te\xc5\xbeave, lo\xc4\x8dil se je namre\xc4\x8d od \xc5\xbeene in zapustil njo ter obe h\xc4\x8deri. Zato je naslednje leto, \xc5\xa1e preden je uradno prevzel polo\xc5\xbeaj vodje oddelka, zapustil Stanford in od\xc5\xa1el na Rockefellerjev In\xc5\xa1titut za medicinske raziskave v New York._NEWLINE_V New Yorku se je poro\xc4\x8dil z Violo Kantor in se tudi na tej univerzi posvetil organizacijskemu delu, zlasti v povezavi s privabljanjem ter \xc5\xa1olanjem mladih talentov. Kot svetovalec ali \xc4\x8dlan vodstvenih odborov je deloval tudi v nekaterih drugih strokovnih organizacijah, kot sta Nacionalni odbor za znanost in Laboratorij Cold Spring Harbor, znanstveno pa se je ukvarjal predvsem z genetsko kontrolo razvoja. Zadnja leta \xc5\xbeivljenja so ga mu\xc4\x8dile vedno huj\xc5\xa1e zdravstvene te\xc5\xbeave, kot strasten kadilec je bolehal za kroni\xc4\x8dno obstruktivno plju\xc4\x8dno boleznijo. Stanje je poslab\xc5\xa1ala nova osebna tragedija, ko mu je leta 1974 za rakom umrla druga \xc5\xbeena. Sam je umrl leto dni kasneje zaradi odpovedi srca, tik pred tem se je poro\xc4\x8dil tretji\xc4\x8d, z Elsie Bergland.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nTatumov in Beadlov najpomembnej\xc5\xa1i prispevek znanosti je bilo spoznanje, da je v genih zapisan na\xc4\x8drt za vse biokemi\xc4\x8dne funkcije organizmov, pa teoreti\xc4\x8dno ogrodje in orodja za preu\xc4\x8devanje te povezave. Njuna raziskovalna skupina je bila prepoznana na dr\xc5\xbeavni ravni \xc5\xbee ob koncu druge svetovne vojne in za svoje delo sta prejela \xc5\xa1tevilna strokovna priznanja. Tatum je bil leta 1952 izvoljen tudi za \xc4\x8dlana Nacionalne akademije znanosti ZDA. Leto dni po selitvi na Rockefellerjev in\xc5\xa1titut, 1958, sta si z Beadlom razdelila polovico Nobelove nagrade za fiziologijo ali medicino. Vsaj sedem univerz mu je podelilo \xc4\x8dastne doktorate.'