b'\n_START_ARTICLE_\nProtipape\xc5\xbe Honorij II.\n_START_SECTION_\nPoreklo in kariera\n_START_PARAGRAPH_\nPeter Kadal (latinsko Petrus Cadalus; italijansko Pietro Cadalo \xe2\x80\x93 imenovan tudi Cadolus, Kadalus, Cadalous, Cadelohus, Kadulus, Cadolah), se je rodil v Sabionu pri Veroni okrog leta 1010 v plemi\xc5\xa1ki dru\xc5\xbeini, ki je bila najverjetneje langobardsko-germanskega porekla kot sin Ingona, vnuk Wicarda in pravnuk Atona. _NEWLINE__NEWLINE_O njegovem rojstvu in mladosti je malo znanega. Njegovi star\xc5\xa1i so bili milites (vojaki) in so pri\xc5\xa1li na Veronsko iz Monseli\xc4\x8da konec 10. stoletja. _NEWLINE__NEWLINE_1028 je izpri\xc4\x8dan kot clericus (=stolni kanonik), zatem 1030 kot subdiakon in 1034 kot diakon. 1041 je postal vicedominus veronske Cerkve, kar bi ustrezalo dana\xc5\xa1njemu generalnemu vikarju (=splo\xc5\xa1nemu namestniku) . _NEWLINE__NEWLINE_Opravljal je slu\xc5\xbebo cesarskega tajnika (kanclerja) pod Henrikom \xc4\x8crnim. 1032-1045 je bil \xc5\xa1kof \xc5\xa1kofije Naumburg-Zeitz, a od 1045 do svoje smrti 1072 \xc5\xa1kof \xc5\xa1kofije Parma, ki jo je zadr\xc5\xbeal kljub imenovanju za pape\xc5\xbea. _NEWLINE__NEWLINE_24. maja 1045 je bil Kadal \xe2\x80\x93 \xc2\xbbfilius bone memorie Ingoni de loco Sablone\xc2\xab  razgla\xc5\xa1en za parmskega \xc5\xa1kofa .   _NEWLINE__NEWLINE_Leta 1046 je Kadal \xe2\x80\x93 po izgubi star\xc5\xa1ev in svojih dveh bratov kot edini dede\xc4\x8d svoje rodovine \xe2\x80\x93 osnoval samostan San Giorgio. S svojimi lastnimi \xc4\x8drkami ga je vpisal v splo\xc5\xa1no listino \xc5\xa1kofijskih opatijskih ustanov. Kadal je prispeval \xc5\xa1e ve\xc4\x8d darovnic vse do izvolitve za pape\xc5\xbea 28. oktobra 1161.\n_START_SECTION_\nPape\xc5\xbe Aleksander II.\n_START_PARAGRAPH_\nSvobodne pape\xc5\xa1ke volitve so bile sicer na papirju uzakonjene; ko jih je bilo treba pa prvi\xc4\x8d uresni\xc4\x8diti, so se spopadle z velikimi te\xc5\xbeavami: takoj se sre\xc4\x8damo z dvojnimi volitvami. Po Nikolajevi smrti 27. julija 1061 so v skladu s sinodalnim odlokom o volitvah pape\xc5\xbea iz leta 1059 In nomine Domini - predvsem na pobudo benediktinskega meniha kardinala Hildebranda 30. septembra 1061 izvolili kardinali-\xc5\xa1kofje (prvi\xc4\x8d v zgodovini samo oni) lukanskega \xc5\xa1kofa Anzelma, ne da bi se prej kakorkoli posvetovali z nem\xc5\xa1ko kraljevsko hi\xc5\xa1o. Anzelm je bil ena vodilnih osebnosti, ki so se trudile za cerkveno prenovo \xe2\x80\x93 in to je dokazal \xc5\xbee med svojim \xc5\xa1kofovanjem v Luki. Letopisci poro\xc4\x8dajo, da sam na tako mo\xc5\xbenost ni niti pomislil in je zvedel za imenovanje na svojem \xc5\xa1kofijskem sede\xc5\xbeu.\n_START_SECTION_\nProtipape\xc5\xbe Honorij II.\n_START_PARAGRAPH_\nRimsko plemstvo in nem\xc2\xac\xc5\xa1ki dvor sta se oba \xc4\x8dutila u\xc5\xbealjena, da sta bila izklju\xc4\x8dena iz volitev. Sedaj so se zdru\xc5\xbeili vsi nasprotniki cerkvene prenove, ki so se za \xc4\x8dasa Nikolajevega pape\xc5\xbeevanja po\xc4\x8dutili odrinjene in so se morali potuhniti. Na zahtevo med seboj sicer lo\xc4\x8denega rimskega in lombardskega poslanstva so Rimljani imenovali Henrika IV. za rimskega patricija s pravico imenovanja pape\xc5\xbea in ga pozvali, naj to udejanji. _NEWLINE__NEWLINE_Kardinali \xe2\x80\x93 zakoniti varuhi cerkvenih koristi \xe2\x80\x93 so zvedeli za poteze nasprotnikov; zato so poslali kot predstavnika kardinala \xc5\xa0tefana na nem\xc5\xa1ki dvor, da bi dobil podporo pri umiritvi rimskih neredov; le-ta pa je pri\xc5\xa1el prepozno: pred njim so bila zaprta vsa vrata, in celo pobo\xc5\xbena cesarica Ne\xc5\xbea ga ni hotela sprejeti \xe2\x80\x93 praznih rok se je vrnil nazaj v Rim. Tam se je volitveno ozra\xc4\x8dje tako zaostrilo, da je arhidiakon Hildebrand zaprosil s posredovanjem montecassinojskega opata Deziderija za voja\xc5\xa1ko pomo\xc4\x8d kapujskega vojvoda Riharda, naj pride voja\xc5\xa1ko za\xc5\xa1\xc4\x8dititi volivce-\xc5\xa1kofe. V nevarnosti je bila ne samo neodvisnost volitev, ampak tudi \xc5\xbeivljenje volivcev-kardinalov; zato so se umaknili iz Rima in na neznanem mestu izvolili na sede\xc5\xbe sv. Petra enega izmed voditeljev prenovitvenega gibanja, lukanskega \xc5\xa1kofa Anzelma.  _NEWLINE_Mati-skrbnica Ne\xc5\xbea oziroma njen varovanec otrok-kralj, 14-letni Henrik IV., je sklical sinodo v Basel 28. oktobra 1061, na kateri ni bilo niti enega kardinala; vendar so izvolili \xe2\x80\x93 28 dni za kanoni\xc4\x8dno veljavno izvolitvijo Aleksandra II. \xe2\x80\x93 a pod predsedovanjem cesarskega tajnika Wilberta \xe2\x80\x93 dne 28. oktobra 1061 za novega pape\xc5\xbea \xc5\xa1kofa Petra Kadala iz Parme  (latinsko Petrus Cadalus; italijansko Pietro Cadalo) kot Honorija II.. Iz teh razlogov se pravzaprav ni mogel nikoli uveljaviti kot pape\xc5\xbe, \xc4\x8deprav je to posku\xc5\xa1al dose\xc4\x8di tudi s silo: dvakrat je prihrumel z oboro\xc5\xbeenim spremstvom v Rim; bil  je sicer \xe2\x80\x9ebogat z denarjem, ampak reven s \xc4\x8dednostmi".  _NEWLINE__NEWLINE_Kadal sploh ni bil kardinal, ampak le \xc5\xa1kof, ko ga je cesarica Ne\xc5\xbea \xe2\x80\x93 ki je bila skrbnica mladoletnemu kralju Henriku IV. \xe2\x80\x93 na pro\xc5\xa1njo rimskega in lombardskega plemstva dolo\xc4\x8dila in izvolila na me\xc5\xa1anem zboru v Baslu 28. oktobra 1061.\n_START_SECTION_\nSpopadi med tekmecema\n_START_PARAGRAPH_\nOb podpori cesarice in plemstva je spomladi 1062 Honorij II. s svojimi krdeli odkorakal proti Rimu, da bi nasilno zasedel pape\xc5\xa1ki prestol. \xc5\xa0kof Benzo iz Albe mu je kot cesarski upravnik Rima pri tem pomagal; Kadal je napredoval in se 14. aprila 1062 spopadel v Rimu z Aleksandrovimi silami, ki jih je porazil ter se polastil Vatikana, medtem ko se je Aleksander utrdil v Lateranu.   _NEWLINE__NEWLINE_Spodnjelotarin\xc5\xa1ki vojvoda Godfrid III.  je prispel maja 1062 v Rim in prisilil tekmeca, da se podvr\xc5\xbeeta kraljevi odlo\xc4\x8ditvi \xe2\x80\x93 do takrat se pa morata vrniti v svoji mati\xc4\x8dni \xc5\xa1kofiji. Aleksander II. se je vrnil na svoj lukanski \xc5\xa1kofijski sede\xc5\xbe, Kadal pa v Parmo, kjer sta \xc4\x8dakala odlo\xc4\x8ditev, ki bo odvisna o Gotfridovega posredovanja pri nem\xc5\xa1kem dvoru in od svetovalcev mladoletnega kralja. Medtem pa so se v Nem\xc4\x8diji dogodile velike spremembe. Prevratniki pod vodstvom mogo\xc4\x8dnega kelmorajnskega \xc5\xa1kofa Hanona  so ugrabili mladoletnega Henrika ter strmoglavili svojeglavo cesarico-namestnico Ne\xc5\xbeo Lotarin\xc5\xa1ko ter jo prisilili k odpovedi in vstopu v samostan Fruttuaria v Piedmontu. Oblast je pre\xc5\xa1la v roke Honorijevega nasprotnika Hanona, ki je svoje negodovanje takoj pokazal. Na augsbur\xc5\xa1ki sinodi oktobra 1062 je poslal delegacijo pod vodstvom halberstadtskega \xc5\xa1kofa Burcharda II. v Rim, da bi raziskala obto\xc5\xbebe zoper Aleksandra II. v zvezi s simonijo.  Ta Hanonov ne\xc4\x8dak je ugotovil, da so bile obto\xc5\xbebe neutemeljene. Tako je dr\xc5\xbeavni zbor po njegovi slovesni prisegi priznal Aleksandra za zakonitega pape\xc5\xbea, Honorija pa izob\xc4\x8dil. Aleksander ni \xc4\x8dakal kon\xc4\x8dne odlo\xc4\x8ditve, ampak se je naselil v Rimu ter se oddol\xc5\xbeil Burchardu s tem, da ga je imenoval za nad\xc5\xa1kofa, a Hanona za tajnika Rimske Cerkve._NEWLINE__NEWLINE_Honorij pa se ni vdal; na sinodi v Parmi je zavrnil svoje izob\xc4\x8denje ter zbral oboro\xc5\xbeene sile, ki so ga privedle do ponovne osvojitve Angelskega gradu, kjer se je utaboril. Napetosti so trajale kako leto, dokler ni Honorij pobegnil iz Rima v svojo Parmo, od koder pa se ni ponovno vrnil z vojsko v Rim. Aleksander se je s pomo\xc4\x8djo Normanov obdr\xc5\xbeal v Lateranu .\n_START_SECTION_\nSinoda v Mantovi\n_START_PARAGRAPH_\nZaradi doslednega zagovarjanja cerkvene prenove je pape\xc5\xbeu Aleksandru bilo vedno bolj naklonjeno javno mneje, ki je kri\xc4\x8dalo po njej; pa tudi normanski zavezniki in vplivna grofica Matilda. Celo v Nem\xc4\x8diji so se za\xc4\x8deli odvijati dogodki njemu v prid, ko je kelmorajnski \xc5\xa1kof Hanon prevzel skrbni\xc5\xa1tvo nad mladoletnim kraljem in se je skesana cesarica Ne\xc5\xbea umaknila v samostan. _NEWLINE__NEWLINE_Aleksandra II. so krepko podprli Normani; ob njihovem voja\xc5\xa1kem spremstvu mu je uspelo priti 1. oktobra 1061 v Rim; razmere so bile tako nevarne, da ni bilo mogo\xc4\x8de opraviti ustoli\xc4\x8denja in kronanja v Vatikanu, ampak kar pri cerkvi San Pietro in Vincoli in \xc5\xa1e to pono\xc4\x8di. Aleksander pa je imel mo\xc4\x8dno oporo v cerkvenem meni\xc5\xa1kem prenoviteljskem gibanju, pa tudi v milanskem ljudskem gibanju patariji, ki se je borilo za uveljavitev odlokov proti simoniji in \xc5\xbeenitvi duhovnikov. _NEWLINE_ _NEWLINE_Kadal je zopet pri\xc5\xa1el v Rim, in se utaboril v Angelskem gratu, kjer se je po\xc4\x8dutil varnega, dokler mu ni zmanjkalo denarja. Tedaj pa ga je zapustilo plemstvo, rimsko prebivalstvo pa je od njega zahtevalo od\xc5\xa1kodnino; Cencij (Centius) ga je dal zapreti, dokler mu za slu\xc5\xbeenje ni izpla\xc4\x8dal 300 funtov srebra. _NEWLINE__NEWLINE_Na Hildebrandovo, Damianijevo in Hanonovo zahtevo pa so se se\xc5\xa1li 1064 v Mantovi nem\xc5\xa1ki in italijanski \xc5\xa1kofje. Na zborovanje so poklicali oba pape\xc5\xbea. Kadal se ni odzval, zato je predsedoval Aleksander, ki je v uvodni besedi poudaril cerkveni mir inslogo. Hanon je nato na\xc5\xa1tel o\xc4\x8ditke glede simonije, ki so jih na\xc5\xa1teli njegovi nasprotniki. Aleksander je zaprisegel, da so govorice o simoniji \xc4\x8disto obrekovanje; kar se pa ti\xc4\x8de zveze z Normani, bo nem\xc5\xa1ki kralj tako vse zvedel, kadar bo pri\xc5\xa1el v Rim na cesarsko kronanje. Zborovalci so bili s tem zadovoljni in so razglasili Aleksandra za zakonitega pape\xc5\xbea, Kadala pa kot simonista in vrinjenca izob\xc4\x8dili. V zahvalo za prenehanje razkola so zapeli \xe2\x80\x9eTe Deum". _NEWLINE__NEWLINE_Sinoda v Mantovi je torej na Binko\xc5\xa1ti, 31. maja 1064, kon\xc4\x8dala razkol z izjavo, da je zakoniti naslednik svetega Petra pape\xc5\xbe Aleksander II., ter izob\xc4\x8dila Honorija  II., ki pa se je predstavljal za pape\xc5\xbea vse do svoje smrti na svoje \xc5\xa1kofijskem sede\xc5\xbeu v Parmi. Nikoli se torej ni odpovedal pape\xc5\xa1tvu. \xc5\xa0e 20. aprila 1069 se je predstavljal kot "ego Cadalus episcopus atque electus apostolicus".   Ni pa znano, ali je imenoval kakega kardinala ali proti-kardinala.\n_START_SECTION_\nSmrt in spomin\n_START_PARAGRAPH_\nKadal je umrl je v Parmi 1072. Pokopan je verjetno v Lateranski baziliki v Rimu, a kakih sledi niso na\xc5\xa1li.\n_START_SECTION_\nOcena\n_START_PARAGRAPH_\nDamiani ga v svoji ostri polemiki (epistola 7, B) s protipape\xc5\xbeem Honorijem obklada z ne preve\xc4\x8d prikupnimi vzdevki: "veterrimus draco", "perturbator Ecclesiae, eversor apostolicae disciplinae" e ancora "apostolus antichristi". Ta zadnji vzdevek bo postal v prihodnjem stoletju \xc2\xbbokrasni pridevek\xc2\xab\xc2\xa0protipape\xc5\xbeev; s tem je svetnik poudaril, da je Honoriju manjkala omika, ki jo je nadome\xc5\xa1\xc4\x8dal le s svojim bogastvom.\n_START_SECTION_\nMra\xc4\x8dno stoletje in cezaropapizem\n_START_PARAGRAPH_\nZa pape\xc5\xbee je bilo 10. stoletje vsekakor tema\xc4\x8dno obdobje in ga po pravici imenujemo Mra\xc4\x8dno stoletje. Kronika, ki jo je napisal nem\xc5\xa1ki \xc5\xa1kof Liutprand, slika posvetnost na pape\xc5\xa1kem dvoru; vendar je njegova poro\xc4\x8dila treba brati s pridr\xc5\xbekom, saj je bil pisec zelo protirimsko razpolo\xc5\xbeen - kar tudi sam izrecno poudarja - in je zato dvomno, da je pisal nepristransko.  Za to obdobje torej manjkajo neodvisni in nepristranski zgodovinski viri. Ve\xc4\x8dino poro\xc4\x8dil o \xc5\xa1kandalih, nasilju in razvratu v Rimu je napisal torej \xc5\xbee omenjeni Liutprand. Svojemu delu je dal pomenljiv naslov Ma\xc5\xa1\xc4\x8devanje (Obra\xc4\x8dun, Antapodosis). Ta naslov daje slutiti, da je v svojem pripovedovnju brez dvoma pretiraval, pa tudi potvarjal zgodovinsko resnico, da bi se na ta na\xc4\x8din ma\xc5\xa1\xc4\x8deval nekaterim ljudem, ki so se mu zamerili. Kljub Liutprandovim pretiravanjem pa je bilo v takratni dru\xc5\xbebi res marsikaj slabega, kar je najedalo tudi Cerkev tako od zunaj kot od znotraj. Tako si lahko ustvarimo mnenje, da je to bil v resnici stra\xc5\xa1en \xc4\x8das. _NEWLINE_Rimske dru\xc5\xbeine so obvladovale pape\xc5\xa1tvo deloma tudi v 11. stoletju: najprej Krescenciji, nato Tuskulci. Z obnovo Svetorimskega cesarstva pa je po Mra\xc4\x8dnem stoletju nastopil za Cerkev \xc4\x8das prav tako mra\xc4\x8dnega cezaropapizma z lai\xc4\x8dno investituro, kar je pripeljalo do dolgotrajnega, nepopustljivega in iz\xc4\x8drpljujo\xc4\x8dega investiturnega boja. Cesar se je za\xc4\x8del vme\xc5\xa1avati v cerkvene zadeve ne le z ume\xc5\xa1\xc4\x8danjem \xc5\xa1kofov in opatov, ampak tudi s postavljanjem in odstavljanmjem pape\xc5\xbeev. Zanimivo, da so pape\xc5\xbei svojim kraljem-zaveznikom (vazalom) na Ogrskem mirne du\xc5\xa1e prepu\xc5\xa1\xc4\x8dali ta privilegij \xc5\xa1e naprej._NEWLINE__NEWLINE_Z vzpostavitvijo Svetorimsko-nem\xc5\xa1kega cesarstva 962 se je za\xc4\x8dela oblikovati v tem cesarstvu nem\xc5\xa1ke narodnosti t.i. Reichskirche (dr\xc5\xbeavna Cerkev). \xc5\xbde Karel Veliki je v nekaterih primerih sam imenoval \xc5\xa1kofe, Oton I. pa je njegov dr\xc5\xbeavni cerkveni sistem dopolnil. Zagotovil si je pravico imenovanja in ume\xc5\xa1\xc4\x8danja \xc5\xa1kofov; tako je uvedel lai\xc4\x8dno investituro za visoke cerkvene slu\xc5\xbebe, ki so odslej bile povezane z bogatimi fevdi. \xc5\xa0kofje so z ume\xc5\xa1\xc4\x8danjem postali cesarjevi vazali, Cerkev je vse bolj postajala \xc2\xbbosrednja dr\xc5\xbeavna ustanova\xc2\xab. V \xc4\x8dasu Otona III. je lai\xc4\x8dna investitura postala \xc5\xbee reden dr\xc5\xbeavni sistem, isto\xc4\x8dasno pa so se pojavile \xc5\xa1tevilne neugodne posledice takega sestava; za Cerkev je bilo torej povezovanje s fevdalnim sistemom pogubno.'