b'\n_START_ARTICLE_\nCharles Soret\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nCharles Soret je bil sin Jacques-Louisa Soreta, profesorja fizikalne medicine na Univerzi v \xc5\xbdenevi in Cl\xc3\xa9mentine Odier. Pod tutorstvom star\xc5\xa1ev je Charles \xc5\xbee zelo zgodaj spoznal znanstveno metodo in pokazal zanimanje za matematiko ter fiziko. Leta 1872 je diplomiral iz umetnosti na kolid\xc5\xbeu v \xc5\xbdenevi, dve leti kasneje pa pridobil \xc5\xa1e diplomo iz matematike. Poleg tega se je udele\xc5\xbeeval tudi predavanj iz fizike in drugih naravoslovnih znanosti. \xc5\xa0tudij matematike je nadaljeval v Parizu na Sorboni, kjer je magistriral leta 1876. Ker je verjel, da mora biti fizik najprej dober matematik, se je \xc5\xa1ele po tem posvetil fiziki in pridobil magisterij dve leti kasneje._NEWLINE_Pariz je kmalu zapustil, saj so mu ponudili mesto na katedri za kristalografijo in mineralogijo na Univerzi v \xc5\xbdenevi. Tam je leta 1879 postal predavatelj, leta 1881 pa tudi redni profesor. V razmeroma slabih pogojih je na novo vzpostavil ves laboratorij in ustvaril kristalografske modele za pou\xc4\x8devanje, kmalu pa je pri\xc4\x8del tudi z raziskavami. \xc5\xbde leta 1879 je objavil prvo razpravo o termodifuziji na podlagi poskusov z raztopinama NaCl in KNO\xe2\x82\x83 v ceveh, katerih konce je segreval oz. ohlajal. S poskusom je potrdil izsledke C. Ludwiga, ki jih je ta objavil \xc5\xbee 20 let prej, vendar Soret zanje verjetno ni vedel. Vedel pa je za izledke klasi\xc4\x8dnih Gay-Lussacovih poskusov, s katerimi je ta dokazal, da postane neenakomerna raztopina soli s \xc4\x8dasom homogena, in se odlo\xc4\x8dil raz\xc5\xa1iriti poskus z gradientom temperature. Ravnovesnega stanja ni dosegel, je pa iz pretoka obeh raztopin izpeljal matemati\xc4\x8dni opis pojava, zaradi \xc4\x8desar termodifuzijo danes imenujemo po obeh avtorjih Ludvig-Soretov pojav. Tudi z uporabo drugih soli je pri\xc5\xa1el do istega zaklju\xc4\x8dka, da se snov zbira v hladnem delu cevi. Zapisal je, da je hitrost termodifuzije odvisna od molske mase snovi._NEWLINE_Po prevzemu redne profesure se je usmeril v optiko, kristalografijo in kemijsko mineralogijo. Izpopolnil je refraktometer, napravo za merjenje loma in razklona v kristalih ter ga uporabil za merjenje Fraunhoferjevih spektralnih pasov v \xc4\x8distih kristalih._NEWLINE_Po smrti Elie Wartmann je leta 1887 sprejel tudi polo\xc5\xbeaj profesorja splo\xc5\xa1ne fizike, vendar ga je profesura pri\xc4\x8dela utesnjevati, saj zaradi obveznosti pri pou\xc4\x8devanju \xc5\xa1ir\xc5\xa1ega podro\xc4\x8dja ni mogel posve\xc4\x8dati toliko \xc4\x8dasa raziskavam kot jih je lahko samo kot profesor mineralogije. Leta 1888 je tako odstopil kot profesor mineralogije, 10 let predavanj pa je zbral v obse\xc5\xbenem u\xc4\x8dbeniku, ki ga navajajo \xc5\xa1e danes. Delo je nadaljeval na podro\xc4\x8djih polarizacije dielektrikov, toplotne prevodnosti kristalov in sorodnih podro\xc4\x8djih._NEWLINE_Leta 1898 je postal rektor Univerze v \xc5\xbdenevi; to delo je opravljal dve leti in ves ta \xc4\x8das tudi pou\xc4\x8deval \xc5\xa1tudente ter opravljal raziskave. Vse obveznosti so ga zelo utrudile in leta 1900 je naposled zaklju\xc4\x8dil s pou\xc4\x8devanjem ter postal \xc4\x8dastni profesor. \xc5\xa0ibko zdravje je ustavilo tudi njegove raziskave in \xc5\xa1ele po treh letih po\xc4\x8ditka se je ponovno lotil loma, a je kmalu po tem, 4. aprila 1904 umrl zaradi bolezni prebavil, nekaj dni po sicer uspe\xc5\xa1ni operaciji.'