b'\n_START_ARTICLE_\nJean-Fran\xc3\xa7ois Lyotard\n_START_SECTION_\nZgodnje \xc5\xbeivljenje, izobrazba in dru\xc5\xbeina\n_START_PARAGRAPH_\nJean-Fran\xc3\xa7ois Lyotard je bil rojen 10. avgust 1924 v Versaillesu v Franciji. Osnovno \xc5\xa1olo je kon\xc4\x8dal na pari\xc5\xa1kem Lyc\xc3\xa9e Buffon in Louis-le-Grand in kasneje \xc5\xa1tudiral filozofijo na Sorboni. Kot otrok je imel veliko \xc5\xbeelja: biti umetnik, zgodovinar, dominikanski menih in pisatelj. Svoje sanje, da postane pisatelj, je opustil, ko je kon\xc4\x8dal pisanje neuspe\xc5\xa1nega fantazijskega romana pri svojih 15 letih. V magistrskem delu z naslovom Brezbri\xc5\xbenost kot eti\xc4\x8dni koncept, je analiziral oblike brezbri\xc5\xbenosti in objektivnosti v zen budizmu, stoicizmu, taoizmu in epikurejstvu. Po diplomi je opravljal raziskovalno delo na Francoskem nacionalnem centru za znanstveno raziskovanje. Leta 1950 je Lyotard za\xc4\x8del pou\xc4\x8devati filozofijo v Konstantinu v francoskem vzhodnem delu Al\xc5\xbeirije. Lyotard je doktoriral iz literature s svojo dizertacijo, Diskurzi, figure, ki je bila objavljena leta 1971. Leta 1948 se je poro\xc4\x8dil in v prvem zakonu imel dva otroka, v letu 1993 pa se je \xc5\xa1e drugi\xc4\x8d poro\xc4\x8dil in v tem zakonu je imel \xc5\xa1e enega otroka.\n_START_SECTION_\nPoliti\xc4\x8dno udejstvovanje\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1954 je Lyotard postal \xc4\x8dlan skrajno levi\xc4\x8darske francoske politi\xc4\x8dne organizacije Socializem ali barbarstvo, ki je bila ustanovljena v letu 1948. Organizacija, ki je izhajala iz sekta\xc5\xa1tva znotraj trockisti\xc4\x8dne \xc4\x8cetrte internacionale je imel cilj, da kritizira marksizem med al\xc5\xbeirsko vojno za osvoboditev. Njegova dela se v tem \xc4\x8dasu ve\xc4\x8dinoma zadevajo z ultra-levo politiko, s poudarkom na situaciji v Al\xc5\xbeiriji, ki ji je bil pri\xc4\x8da med pou\xc4\x8devanjem filozofije v Konstantinu. Napisal je optimisti\xc4\x8dne eseje upanja in spodbude za Al\xc5\xbeirce, ki so bili zbrani v Politi\xc4\x8dnih spisih. Lyotard je upal, da bo spodbudil al\xc5\xbeirski boj za neodvisnost od Francije in socialno revolucijo. Zaradi nasprotovanja s Corneliusom Castoriadisom leta 1964 je Lyotard zapustil Socializem ali barbarstvo in se pridru\xc5\xbeil novoustanovljeni skupini Pouvoir Ouvrier, vendar je leta 1966 odstopil tudi od te. \xc4\x8ceprav je Lyotard igral aktivno vlogo v vstajah maja 1968, se je distanciral od revolucionarnega marksizma s svojo knjigo Libidinalno gospodarstvo leta 1974. Odmaknil se je od marksizma, ker je menil, da je nepopustljivi strukturalisti\xc4\x8dni pristop in da uvaja "sistematizacijo \xc5\xbeelja" s strogim poudarkom na industrijski proizvodnji kot osnovni kulturi dru\xc5\xbebe.\n_START_SECTION_\nAkademska kariera\n_START_PARAGRAPH_\nLyotard je u\xc4\x8dil na gimnaziji v Konstantinu v Al\xc5\xbeiriji od leta 1950 do 1952. Leta 1966 je za\xc4\x8del pou\xc4\x8devati na Univerzi Paris VIII., eni od trinajstih naslednic pari\xc5\xa1ke Sorbone, kjer je ostal do leta 1987, ko je postal zaslu\xc5\xbeni profesor. V naslednjih dveh desetletjih je predaval zunaj Francije, in sicer kot profesor kriti\xc4\x8dne teorije na Berkeleyju v Kaliforniji in kot gostujo\xc4\x8di profesor \xc5\xa1e na \xc5\xa1tevilnih drugih univerzah v ZDA in po svetu. Te so vklju\xc4\x8devale v ZDA Univerzo Johnsa Hopkinsa v Marylandu, Univerzo San Diego, Univerzo Yale in Univerzo Stony Brook; v Kanadi Univerzo de Montr\xc3\xa9al v Quebecu in v Braziliji Univerzo v Sao Paulu. Skupaj s kolegi Jacquesom Derridajem, Fran\xc3\xa7oisom Ch\xc3\xa2teletom in Gillesom Deleuzom je bil tudi ustanovni direktor in \xc4\x8dlan sveta Coll\xc3\xa8ge International de Philosophie v Parizu. Pred smrtjo je bil razpet med Parizom in Atlanto, kjer je na Univerzi Emory pou\xc4\x8deval filozofijo in franco\xc5\xa1\xc4\x8dino. Ko se je leta 1998 pripravljal na konferenco o postmodernizmu, je nepri\xc4\x8dakovano zbolel za levkemijo in bolezen je hitro napredovala. Tako je 21. aprila 1998 umrl v Parizu, v Franciji, kjer je tudi pokopan na Le P\xc3\xa8re Lachaise.\n_START_SECTION_\nTeorije\n_START_PARAGRAPH_\nLyotard velja za enega izmed utemeljiteljev postmoderne. Pri svojem delu izhaja iz Nietzschejeve filozofije, lingvisti\xc4\x8dne paradigme in nove teorije znanosti. Njegovo delo je zaznamovano s stalnim nasprotovanjem problemu univerzalnosti, posplo\xc5\xa1enosti in\xc2\xa0\xc2\xbbvelikih zgodb\xc2\xab. Kriti\xc4\x8den je do veliko univerzalisti\xc4\x8dnih trditev iz obdobja razsvetljenstva in nekaj njegovih del naj bi slu\xc5\xbeilo, da bi spodkopalo temeljna na\xc4\x8dela, ki ustvarjajo te raz\xc5\xa1irjene trditve. V njegovih delih iz za\xc4\x8detka 1970 zavra\xc4\x8da teolo\xc5\xa1ke temelje Karla Marxa in Sigmunda Freuda. V knjigi Postmoderno stanje (1979) je podal razlago pojava postmoderna doba, le ta se nana\xc5\xa1a na postindustrijsko in postmoderno dru\xc5\xbebo in kulturo, in ne omenja postmodernistov, arhitektov, pisateljev ali slikarjev, ki reprezentirajo postmodernizem v pravem pomenu besede.\n_START_SECTION_\nPostmoderna\n_START_PARAGRAPH_\nLyotard je skeptik za moderno misel:\xc2\xa0\xc2\xbbPodvomiti moramo v vse, kar je bilo podedovano, pa \xc4\x8deprav od v\xc4\x8deraj.\xc2\xab\xc2\xa0 U\xc4\x8dinek oziroma vpliv postmoderne je bil, da izziva skepticizem o univerzalni teoriji. Razpravlja, da smo prerastli oziroma opustili na\xc5\xa1o potrebo po\xc2\xa0\xc2\xbbvelikih zgodbah\xc2\xab, zaradi naprednih tehnik in tehnologij po 2. svetovni vojni. Lyotard nasprotuje mo\xc5\xbenosti upravi\xc4\x8devanja\xc2\xa0\xc2\xbbzgodb\xc2\xab, ki zdru\xc5\xbeujejo disciplino in dru\xc5\xbebene/socialne prakse kot so znanost in kultura. Izguba vere v meta-naracije ima vpliv na pogled na znanost, umetnost in literaturo. Male naracije postanejo primerne za pojasnjevanje dru\xc5\xbebenih preobrazb in politi\xc4\x8dnih problemov. Lyotard je mnenja, da je to gonilna sila postmoderne. Z bledenjem/zatonom meta-naracij trpi znanost za izgubo vere v iskanju resnice in mora zato mora najti druga na\xc4\x8dine za legitimacijo svojih prizadevanj. Povezano z znanstveno legitimnostjo je nara\xc5\xa1\xc4\x8dajo\xc4\x8da prevlada informacijskih strojev. Lyotard razpravlja, da bo nekega dne, da bi bilo znanje uporabno, to potrebno pretvoriti v ra\xc4\x8dunalni\xc5\xa1ke podatke. Leta kasneje ga je to spodbudilo k pisanju knjige Ne\xc4\x8dlove\xc5\xa1ko: pogovori o \xc4\x8dasu, v kateri ponazarja svet, katerega je prevzela tehnologija._NEWLINE_Slovenski literarni zgodovinar Janko Kos analizira izvore Lyotardovega postmodernizma:_NEWLINE_\xc2\xbbLyotardu je postmoderna epoha dru\xc5\xbeba in kultura bli\xc5\xbenje prihodnosti, v kateri bo na podlagi postindustrijske tehnologije, informatike in mno\xc5\xbei\xc4\x8dnih ob\xc4\x8dil zavladala nova oblika vednosti, ki bo nadomestila tako imenovane\xc2\xa0\xc2\xbbvelike zgodbe\xc2\xab, v katerih sta bili utemeljeni filozofija in znanost prej\xc5\xa1nje dobe \xe2\x80\x93 predvsem\xc2\xa0\xc2\xbbveliko zgodbo\xc2\xab\xc2\xa0o emancipaciji \xc4\x8dloveka in pa\xc2\xa0\xc2\xbbveliko zgodbo\xc2\xab\xc2\xa0o totalni vednosti v obliki metafizi\xc4\x8dne filozofije, ki povezuje in utemeljujejo znanja posameznih pozitivnih znanosti. Moderna doba, ki je bila pred postmoderno, je torej epoha\xc2\xa0\xc2\xbbvelikih zgodb\xc2\xab; ta epoha se izka\xc5\xbee za istovetno z novim vekom oziroma s tisto vodilno novove\xc5\xa1ko ideologijo, ki jo je tudi Habermas priznal za bistvo novove\xc5\xa1ke moderne, a jo Lyotard seveda vrednoti ravno narobe \xe2\x80\x93 ne kot dragoceno dedi\xc5\xa1\xc4\x8dino, ki jo je na vsak na\xc4\x8din potrebno nadaljevati kljub pritiskom razli\xc4\x8dnih neokonservativizmov, ampak kot nekaj, kar ne ustreza postindustrijski dru\xc5\xbebi in kar se mora raztopiti v \xc4\x8disto druga\xc4\x8dni kulturi postmoderne. Toda naj bo s tem tako ali druga\xc4\x8de \xe2\x80\x93 tudi Lyotard misli z moderno dobo, ki predhaja postmoderni epohi, na evropski novi vek, samo da tega razume s tipi\xc4\x8dno francoskega stali\xc5\xa1\xc4\x8da, ki sega najbr\xc5\xbe nazaj k Augustu Comtu. \xc5\xbde ta je \xc4\x8das po srednjem veku, ki mu je vladala teologija, razlo\xc5\xbeil kot epoho, v kateri so teologijo nadomestile metafizi\xc4\x8dne abstrakcije; prav te so tisto, kar Lyotard imenuje\xc2\xa0\xc2\xbbvelike zgodbe\xc2\xab. Z njihovim koncem se za\xc4\x8denja postmoderna doba. Prav tu se skriva odlo\xc4\x8dilna razlika s Toynbeejem, pa tudi s Habermasom. Postmoderna za Lyotarda nikakor ni zadnja, krizna ali razkrojna faza novega veka, ampak je \xc5\xbee tista nova doba \xc4\x8dlove\xc5\xa1tva, dru\xc5\xbeb in kultur, ki s svojo pozitivno vsebino razre\xc5\xa1uje glavna protislovja moderne.\xc2\xab\xc2\xa0\n_START_SECTION_\nKolaps\xc2\xa0\xc2\xbbvelikih zgodb\xc2\xab\xc2\xa0in jezikovne igre\n_START_PARAGRAPH_\nV delu Postmoderno stanje: poro\xc4\x8dilo o vednosti (1979) Lyotard predlaga nekaj, \xc4\x8demur pravi ekstremna poenostavitev postmoderne kot nejevernost v\xc2\xa0\xc2\xbbvelike zgodbe\xc2\xab. Te\xc2\xa0\xc2\xbbvelike zgodbe\xc2\xab\xc2\xa0so velike, obse\xc5\xbene teorije in filozofije sveta, kot npr. napredek zgodovine, mo\xc5\xbenost popolne svobode\xe2\x80\xa6 Lyotard razpravlja, da smo prenehali verjeti, da so\xc2\xa0\xc2\xbbzgodbe\xc2\xab\xc2\xa0te vrste primerne za izra\xc5\xbeanje in obvladovanje. Izpostavi, da se nih\xc4\x8de ne strinja, kaj je resni\xc4\x8dno, \xc4\x8de sploh kaj je in da imajo vsi svojo perspektivo in zgodbo. Postali smo pozorni na razlike, neskladnost na\xc5\xa1ih \xc5\xbeelj in prepri\xc4\x8danj, zato je postmodernizem karaktiziran z obilico\xc2\xa0\xc2\xbbmalih zgodb\xc2\xab.\n_START_SECTION_\nSublimno ob\xc4\x8dutje\n_START_PARAGRAPH_\nLyotard v knjigi Postmoderna za za\xc4\x8detnike napi\xc5\xa1e:\xc2\xa0\xc2\xbb\xe2\x80\xa6Sublimno je neko drugo ob\xc4\x8dutje. Nastopi v trenutku, ko, nasprotno, umi\xc5\xa1ljanje ne uspe predstaviti objekta, ki bi se \xe2\x80\x93 vsaj na\xc4\x8deloma \xe2\x80\x93 skladal z nekim pojmom\xe2\x80\xa6\xc2\xab Lyotard je redno pisal tudi o estetiki. Kljub njegovemu slovesu postmodernista je bil promotor moderne umetnosti. Postmodernizem je videl kot latentno te\xc5\xbenjo v misli ves \xc4\x8das in ne na ozko omejenem zgodovinskem obdobju. Favoriziral je vznemirljiva in zapletena dela visoke moderne.\n_START_SECTION_\nLibidinalno gospodarstvo (1974)\n_START_PARAGRAPH_\nV eni njegovih slavnej\xc5\xa1ih knjig \xe2\x80\x93 v Libidinalno gospodarstvu - Lyotard kritizira Marxovo la\xc5\xbeno zavest in trdi, da delovni razred 19. stoletja prav tako produkt industrializacije. Lyotard trdi, da je to zaradi libidinalne energije. Izraz libidinalno izhaja iz besede \'libido\', ki se uporablja za sklicevanje na psihoanaliti\xc4\x8dnih \xc5\xbeelja na\xc5\xa1e globlje zavesti.\n_START_SECTION_\nPostmodernizem in jezikovne igre\n_START_PARAGRAPH_\nLyotardova dela so \xc5\xa1e vedno pomembna v politiki, filozofiji, sociologiji, literaturi, umetnosti in kulturnih \xc5\xa1tudijah. Zelo je poznan po svojih teorijah o postmodernizmu v dru\xc5\xbebi. Njegovo delo se je razvilo na podlagi kritik paradigmati\xc4\x8dnih nosilcev modernega intelektualizma, kot so Karl Marx, Sigmund Freud in Immanuel Kant. Njegova dela imajo dolo\xc4\x8den karakter, saj vztrajno nasprotujejo vsemu splo\xc5\xa1nemu, univerzalnemu. To tudi izrazi v kar nekaj svojih delih, v katerih spodjeda in kritizira razsvetljenske splo\xc5\xa1ne trditve. Sem sodi tudi slogan francoske revolucije "svoboda, enakost, bratstvo". V njegovem najbolj znanem in vplivnem delu Postmoderno stanje: poro\xc4\x8dilo o vednosti, katero je bilo v originalu napisano kot spis za vlado Quebeca, Lyotard karakterizira obdobje postmodernizma kot obdobje, ki je izgubilo vero, to pa vpliva na na\xc5\xa1e videnje znanosti, umetnosti in literature. Lyotardova delovna predpostavka je, da vednost spreminja status hkrati s tem, ko dru\xc5\xbebe vstopajo v tako imenovano postindustrijsko dobo, kulture pa v tako imenovano postmoderno dobo. Epicenter besedila je strukturiran okoli vpra\xc5\xa1anja o legitimiranju vednosti in o povezavah med tipi vednosti in tipi oblasti. V njem tudi ozna\xc4\x8duje naracijo kot abstraktne ideje, o pojmu katerega so premi\xc5\xa1ljevalci od \xc4\x8dasa razsvetljenstva poizku\xc5\xa1ali zgraditi ob\xc5\xa1irno razlago o zgodovinski izku\xc5\xa1nji. Razo\xc4\x8daranje nad trditvami naracije, kot so\xc2\xa0\xc2\xbbrazlog\xc2\xab,\xc2\xa0\xc2\xbbresnica\xc2\xab,\xc2\xa0\xc2\xbbnapredek\xc2\xab, je prineslo postmoderno dobo, ki je postajala vse manj\xc5\xa1a, tako kot zgodovina vsakdanjega \xc5\xbeivljenja in v ozadje potisnjena dru\xc5\xbeba. S tem ko naracija bledi, pa znanost trpi posledice izgube vere v iskanje resnice in si more tako najti drug na\xc4\x8din legitimiranja njihovega truda. V povezavi z legitimiranjem raste tudi pomen informacijskih naprav. Lyotard pravi, da bo nekega dne, ko bo znanje vzeto kot uporabno, moralo biti shranjeno tudi v le te naprave. To ga je privedlo do tega, da je napisal \xc5\xa1e eno knjigo Ne\xc4\x8dlove\xc5\xa1k, objavljeno leta 1988, v kateri ilustrira svet, v katerem je tehnologija prevzela vajeti v svoje roke. V njegovem ravno tako pomembnem filozofskem delu Spor je Lyotard primerjal diskurz z\xc2\xa0\xc2\xbbjezikovno igro\xc2\xab. Zanj oboje predstavlja samostojen, po pravilih sestavljen sistem dejavnosti, ki vsebuje jezik. Osnovna zahteva postmoderne politike je ustvarjanje zdru\xc5\xbeenj, ki bazirajo na heterogenosti, sporu in nestrinjanju, v katerih je vklju\xc4\x8ditev razli\xc4\x8dnih jezikovnih iger spo\xc5\xa1tovana in skupno sprejeta. S t\xc3\xa9mo jezikovnih iger Lyotard pove\xc5\xbee troje svojih opa\xc5\xbeanj. Prvo je v tem, da pravila jezikovnih iger svojega legitimiranja ne nosijo v sebi, kar pa ne pomeni, da se ta pravila izumijo sproti, drugo je v tem, da brez pravil igra ne obstaja, tretja ugotovitev pa pravi, da more biti vsaka izjava obravnavana kot\xc2\xa0\xc2\xbbpoteza\xc2\xab, ki se jo izvede v neki igri. Lyotard torej izpostavi tri aspekte jezikovnih iger: pogodbo, pravila in potezo. Podro\xc4\x8dje jezikovnih iger je torej podro\xc4\x8dje dvoboja med tradicijo in novim, prostornost, ki je sestavljena iz govornih\xc2\xa0\xc2\xbbpotez\xc2\xab, enkratnosti posami\xc4\x8dnih izjav.'