b'\n_START_ARTICLE_\nLikija\n_START_SECTION_\nGeografija\n_START_PARAGRAPH_\nMeje Likije so se s \xc4\x8dasom spreminjale, njeno sredi\xc5\xa1\xc4\x8de pa je vedno bil polotok Teke v jugozahodni Tur\xc4\x8diji. Njene zgodovinske sosede od zahoda proti vzhodu so bile Karija, Pizidija in Pamfilija, ki so imele vsaka svoj anatolski jezik._NEWLINE_Polotok Teke je dobil ime po nekdanji anatolski provinci Teke, ta pa po tur\xc5\xa1kem plemenu, ki se je naselilo v tej regiji.\n_START_SECTION_\nPokrajina\n_START_PARAGRAPH_\nV Likiji se pribli\xc5\xbeno od severovzhoda proti jugozahodu raztezajo \xc5\xa1tirje gorski grebeni, ki so del skrajno zahodnega dela gorovja Taurus. Najbolj zahodno je Boncuk Da\xc4\x9flari (Gorovje Boncuk), ki se razteza od Altinyayle na jugozahodu do Orena severno od Fethiye. Gorovje je dokaj nizko z vrhovi do pribli\xc5\xbeno 2340 m. Zahodno od njega so strme soteske reke Dalaman (Dalaman \xc3\x87ay\xc4\xb1, anti\xc4\x8dni Indus), ki tvorijo tradicionalno mejo med Likijo in Karijo. Na reki so v provinci Denizli \xc5\xa1tirje umetni jezovi._NEWLINE_Naslednji greben proti vzhodu je Akda\xc4\x9flar\xc4\xb1 (Bele gore). Dolg je pribli\xc5\xbeno 150 km. Najvi\xc5\xa1ji vrh je Uyluktepe, morda anti\xc4\x8dni Kragus, visok 3024 m. Zahodno od njega te\xc4\x8de reka E\xc5\x9fen \xc3\x87ay\xc4\xb1, morda anti\xc4\x8dni Ksantus, likijska Ar\xc3\xb1na, ki izvira v Boncuku in se izliva v Sredozemsko morje sredi ve\xc4\x8d kilometrov dolge pla\xc5\xbee v Patari. Dolina reke se je v dinasti\xc4\x8dni Likiji imenovala T\xc5\x97mmis. Njeni prebivalci so se imenovali Termili ali Tremili, gr\xc5\xa1ko Kragos, na gr\xc5\xa1kih likijskih kovancih pa Kr ali Ksan Kr._NEWLINE_Naslednji proti vzhodu je Beyda\xc4\x9flar\xc4\xb1 (Begove gore) z najvi\xc5\xa1lim vrhom K\xc4\xb1zlarsevrisi (3086 m), ki je hkrati najvi\xc5\xa1ji na polotoku Teke. Greben se je v antiki zelo verjetno imenoval Masicitus. Med gorovjema Beyda\xc4\x9flar\xc4\xb1 in Akda\xc4\x9flar\xc4\xb1 je visoka planota, na kateri je stal anti\xc4\x8dni Miljas. Planota s sredi\xc5\xa1\xc4\x8dem Elmal\xc4\xb1 (Jabol\xc4\x8dno mesto) z nadmorsko vi\xc5\xa1ino 1100 m, je znana po sadjarstvu._NEWLINE_\xc4\x8cez planoto te\xc4\x8de reka Ak\xc3\xa7ay, v kateri se zbira voda z okoli\xc5\xa1kih pobo\xc4\x8dij. Pod mestom sta jezeri Karag\xc3\xb6l in Avlang\xc3\xb6l, ki sta trenutno prazni, ker se vsa voda zbira v umetnem jezeru nad mestom. Uporablja se za namakanje sadovnjakov. Re\xc4\x8dno korito od umetnim jezerom je suho, ker se vsa preostala voda steka v vodovoda mest Arikanda in Arif. Skupnost si prizadeva obnoviti nekaj cedrovih gozdov, ki so bili posekani v antiki._NEWLINE_Najbolj vzhoden greben se imenuje Tahtal\xc4\xb1 Da\xc4\x9flar\xc4\xb1 in se razteza ob vzhodni obali polotoka Teke. Najvi\xc5\xa1ji vrh pogorja je Tahtal\xc4\xb1 Da\xc4\x9f (2366 m), katerega so Grki v spomin na domovino imenovali Olimp. Ve\xc4\x8dina gorovja je rezerviranega za narodni park Olimpos Beyda\xc4\x9flar\xc4\xb1 Parki. Na pobo\xc4\x8dju Olimpa je nad \xc3\x87\xc4\xb1ral\xc4\xb1jem izdanek Yanarta\xc5\x9f, ki ima obliko \xc4\x8drke U, iz katerega izhaja metan in napaja ve\xc4\x8dni ogenj. Lokacija se je v antiki imenovala Himera. V slepi dolini med gorovji Bayda\xc4\x9flar\xc4\xb1 in Tahtalida\xc4\x9flar\xc4\xb1 izvira reka Alak\xc4\xb1r \xc3\x87ay, anti\xc4\x8dna Limra.\n_START_SECTION_\nNaselja\n_START_PARAGRAPH_\nAnti\xc4\x8dni viri omenjajo pribli\xc5\xbeno 70 likijskih naselij, v obalnem pasu predvsem v varnih jamah, v notranjosti pa na pobo\xc4\x8djih ali na vrhovih hribov. Te\xc5\xbeak dostop je v tistih \xc4\x8dasih pomenil varnost. Raz\xc4\x8dlenjena divja obala je dajala lahko branljiva pristani\xc5\xa1\xc4\x8da, ki so bila v te\xc5\xbekih \xc4\x8dasih utrdbe piratov._NEWLINE_Glavna mesta v anti\xc4\x8dni Likiji so bila Ksantos (likijsko Ar\xc3\xb1na), Patara (likijsko Pttara), Mira, Pinara (likijsko Pille\xc3\xb1ni), Tlos in Olimpos, ki so imela v Likijski zvezi po tri glasove, in Fazelida. Nekatera karijska mesta, med njimi Telmesos in Kira, klasi\xc4\x8dni avtorji v\xc4\x8dasih \xc5\xa1tejejo za likijska.\n_START_SECTION_\nZanimivosti\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8cetudi je v dialogu Er\xc5\x8dtes (ali Amores) iz 4. stoletja, ki ga nekateri pripisujejo Lucijanu, zapis, da so \xc2\xbblikijska mesta bolj zanimiva zaradi svoje zgodovine kot zaradi svojih spomenikov, ker niso ohranili svojega nekdanjega sijaja\xc2\xab, so \xc5\xa1tevilni spomeniki \xc5\xa1e vedno vidni. Mednje zagotovo sodijo zna\xc4\x8dilne skalne grobnice v prepadnih stenah pri Dalyanu. Eno od najbolj\xc5\xa1ih zbirk likijskih artefatkov ima londonski Britanski muzej. Letoon, pomembno helenisti\xc4\x8dno sveti\xc5\xa1\xc4\x8de boginje Leto in njenih dvoj\xc4\x8dkov Apolona in Artemide, in bli\xc5\xbenji Ksantos, anti\xc4\x8dna prestolnica Likije, sta na Unescovem seznamu svetovne kulturne dedi\xc5\xa1\xc4\x8dine._NEWLINE_Likijska pe\xc5\xa1pot (tur\xc5\xa1ko Likya Yolu) je pribli\xc5\xbeno 540 km dolga markirana pe\xc5\xa1pot, ki pelje od \xc3\x96l\xc3\xbcdeniza pri Fethiyi na zahodu do Geyikbay\xc4\xb1r\xc4\xb1ja kak\xc5\xa1nih 20 km od Antalye. Ustanovljena je bila na pobudo Britanke/Turkinje Kate Clow, da bi promovirala vzdr\xc5\xbeni turizem v majhnih gorskih vaseh, ki jim je pretilo izumrtje. Najve\xc4\x8d pohodnikov je v obdobjih od marca do junija in od septembra do novembra, kar pripomore k podalj\xc5\xa1anju kopalne turisti\xc4\x8dne sezone.\n_START_SECTION_\nPrazgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nDo de\xc5\xa1ifriranja hetitske pisave in staroegip\xc4\x8danskih hieroglifov ter odkritja vladnih dokumentov, ki so se nana\xc5\xa1ali Likijo in Likijce, je bila zgodovina Likije malo znana. Zapisi o Likijcih niso preve\xc4\x8d pozitivni. Hetiti v pozni bronasti dobi in Egip\xc4\x8dani jih opisujejo kot upornike, pirate in plenilce. Likijci v tem obdobju o sebi niso zapustili nobenih zapisov, kar ka\xc5\xbee, da so bili morda nepismeni._NEWLINE_Staroegip\xc4\x8danski dokumenti opisujejo Likijce kot zaveznike Hetitov. Likija je bila kot Lukka ali Luqqa okoli leta 1250 pr. n. \xc5\xa1t. morda \xc4\x8dlanica Asuve, zveze dr\xc5\xbeav zahodne Anatolije, ki je bila nasprotnica Hetitskega cesarstva. Po propadu Hetitskega cesarstva se je Likija pojavila kot neodvisno Novohetitsko kraljestvo, v katerem so bile pre\xc5\xbeivele hetitske dr\xc5\xbeave. Naziv Novohetitsko kraljestvo je dogovoren, ker nobena dr\xc5\xbeava ni bila hetitska. V ve\xc4\x8dini kraljestva so se govorili jeziki iz luvijske dru\xc5\xbeine jezikov.\n_START_SECTION_\nObdobje legend\n_START_PARAGRAPH_\nCivilizacija v Sredozemlju je v obdobju decentralizacije, selitev in mednarodnih vojn okoli leta 1200 pr. n. \xc5\xa1t. propadla. Likijska prazgodovina se je kon\xc4\x8dala._NEWLINE_\xc4\x8casovno vrzel med prazgodovino in pisno zgodovino, ki se je za\xc4\x8dela z gr\xc5\xa1kim zgodovinarjem Herodotom, so zapolnile legende, ki jih ob\xc5\xa1irno omenja tudi Herodot. Zgodbe zgodnjih Likijcev so pripovedovali gr\xc5\xa1ki avtorji iz klasi\xc4\x8dnega obdobja. V njihovem znanju je bilo veliko vrzeli, zato je vpra\xc5\xa1ljiva zgodovinska to\xc4\x8dnost njihovih pripovedi. O Hetitskem cesarstvu in likijski dr\xc5\xbeavi znotraj cesarstva niso vedeli ni\xc4\x8desar. Vse znanje o gr\xc5\xa1ki linearni pisavi B iz bronaste dobe se je izgubilo. Gr\xc5\xa1ki avtorji niso vedeli, da so se v Anatoliji neko\xc4\x8d govorili jeziki iz anatolske skupine jezikov in da je bila likij\xc5\xa1\xc4\x8dina ena od njih. Razen nekaterih zelo splo\xc5\xa1nih dejstev (npr. da so se Likijci verjetno vojskovali v trojanski vojni) nobeni drugi zapisi nimajo zgodovinske veljave. O Likijcih pred njegovim \xc4\x8dasom tudi Herodot ne pove ni\xc4\x8desar, kar bi imelo kak\xc5\xa1no zgodovinsko vrednost._NEWLINE_Zgodovinarji so zaradi pomanjkanja znanja likijske legende pogosto zapisovali v prepri\xc4\x8danju, da imajo zgodovinsko podlago, vendar so vse v nasprotju z arheolo\xc5\xa1ko in zgodovinsko realnostjo. Ena od njih pravi, da so Likijci pri\xc5\xa1li s Krete, kar ni res, saj so bili luvijsko govore\xc4\x8de ljudstvo, na Kreti pa ni nobenih sledov, da bi tam kdaj \xc5\xbeiveli Luvijci._NEWLINE_Po Herodotu je imela boginja Evropa (najmanj) dva sinova, Sarpedona in Minosa. Ko sta se brata sprla za svojo domovino Kreto, je Minos pregnal Sarpedona in njegovo ljudstvo Terrmile. Izgnanci so se izkrcali v Miljasu, pokrajini, ki je bila kasneje znana kot Likija. Kasneje je kralj Egej izgnal Likija, sina Pandiona II. Atenskega, ki se je preselil med Termile in dal pokrajini svoje ime. Herodot svojo zgodbo zaklju\xc4\x8duje z navedbo, da so Likijci nasledstvene pravice prena\xc5\xa1ali po materni liniji._NEWLINE_Likija se pojavlja tudi drugod v gr\xc5\xa1kih mitih, na primer v zgodbi o Belerofontu, ki je nasledil prestol likijskega kralja Jobata (ali Amfianaksa). Likijo ve\xc4\x8dkrat omenja tudi Homer kot zaveznico Troje. V Iliadi pravi, da sta likijskemu kontingentu poveljevala dva izjemna voj\xc5\xa1\xc4\x8daka Sarpedon, sin Zevsa in Laodamije, in Hipolohov sin Glavk.\n_START_SECTION_\nOsvajanje Kira II. Velikega\n_START_PARAGRAPH_\nHerodotovi zapisi o dogodkih iz njegovega \xc4\x8dasa so bolj zanesljivi, zlasti tisti, povezani z njegovo domovino. Del Male Azije so osvojili Iranci, najprej Skiti in nato Medijci. Slednje so kasneje podjarmili Perzijci in jih vklju\xc4\x8dili v Ahemenidsko cesarstvo, ki ga je ustanovil Kir II. Veliki. Kir je sklenil osvojiti celo Malo Azijo kot uvod v nadaljnje prodiranje proti zahodu, ki so ga izvedli njegovi nasledniki. Za osvajanje je zadol\xc5\xbeil medijskega generala Harpaga, ki je eno za drugo osvojil vse anatolske dr\xc5\xbeave, nekatere na silo, nekatere pa s prepri\xc4\x8devanjem._NEWLINE_Po prodoru do ju\xc5\xbene obale Anatolije leta 546 pr. n. \xc5\xa1t., so se mu Karijci in njihovi gr\xc5\xa1ki sosednje in zavezniki vdali brez odpora, prebivalci doline reke Ksantus (sedanja E\xc5\x9fen \xc3\x87ay\xc4\xb1) pa so se mu odlo\xc4\x8dno zoperstavili, \xc4\x8deprav so bli Perzijci v veliki premo\xc4\x8di. Ko so se morali branilci umakniti v citadelo, so v osrednji zgradbi zbrali vse svoje premo\xc5\xbeenje, podlo\xc5\xbenike in su\xc5\xbenje in jo za\xc5\xbegali. Sami so prisegli, da se ne bodo vdali in so se s Prezijci borili do zadnjega mo\xc5\xbea. Njihova borba spominja na borbo \xc5\xa0partancev pri Termopilah nekaj generacij kasneje. Arheologi so v akropoli Ksanta resni\xc4\x8dno odkrili veliko pogori\xc5\xa1\xc4\x8de, vendar iz sredine 6. stoletja pr. n. \xc5\xa1t., ki ni moglo imeti nobene zveze s po\xc5\xbearom, ki ga opisuje Herodot. Herodot pravi, da so se malo zatem podobno borili tudi Kauni. Dejstvo, da likijske dr\xc5\xbeave niso posku\xc5\xa1ale zdru\xc5\xbeiti svojih sil, ka\xc5\xbee, da v regiji ni obstajala nobena centralna oblast. Vsaka dr\xc5\xbeava je zase do\xc5\xbeivljala svojo usodo._NEWLINE_Herodot pravi tudi to, da se 80 ksantskih dru\xc5\xbein bojev ni udele\xc5\xbeilo, morda zato, ker so bile s svojo \xc5\xbeivino na poletnih planinskih pa\xc5\xa1nikih. Slednja trditev je popolna \xc5\xa1pekulacija, vendar so dru\xc5\xbeine vsekakor pripomogle k ponovni poselitvi izpraznjenega \xc5\xbeivljenjskega prostora. Herodot poro\xc4\x8da, da so bili Ksanti iz njegovega \xc4\x8dasa ve\xc4\x8dinoma potomci neksantskih plemen, morda Likijcev, in ne Irancev in drugih tujcev. O ostalem delu Likije Herodot ne pove ni\xc4\x8desar, morda zato, ker se je domnevno vdal brez odpora. Likija je kot perzijska satrapija do\xc5\xbeivela razcvet in obdr\xc5\xbeala svoj likijski jezik.\n_START_SECTION_\nKlasi\xc4\x8dno obdobje\n_START_PARAGRAPH_\nPo izgonu Perzijcev in pelopone\xc5\xa1ki vojni med Atenami in Sparto (431\xe2\x80\x93404 pr. n. \xc5\xa1t.) je ve\xc4\x8dina likijskih mest izstopila iz Delsko-ati\xc5\xa1ke pomorske zveze. Izjemi sta bili mesti Telmesos in Faselis._NEWLINE_Leta 429 pr. n. \xc5\xa1t. so Atene proti Likiji poslale vojsko, da bi jo prisilile k ponovnemu vstopu v zvezo. Napad je spodletel, ko je likijski vodja Gergis Ksanto\xc5\xa1ki porazil gr\xc5\xa1kega generala Melasandra. Likija je zatem ponovno pri\xc5\xa1la pod perzijsko oblast. V zgodnjem 4. stoletju pr. n. \xc5\xa1t. ji je vladal nek Mitrapata. Njegovo ime je perzijsko. Po letu 412 pr. n. \xc5\xa1t. se je Likija dokumentirano vojskovala na perzijski strani. Likijski kovanci dokazujejo, da je ponovno postala satrapija, vendar so satrapi lokalnim dinastom dovoljevali veliko vladarske svobode. Likija je ostala perzijska do zmage Aleksandra Velikega nad Perzijci (334\xe2\x80\x93333 pr. n. \xc5\xa1t.).\n_START_SECTION_\nHelenisti\xc4\x8dno obdobje\n_START_PARAGRAPH_\nPo smrti Aleksandra Velikega leta 323 pr. n. \xc5\xa1t. so se njegovi generali spopadli za njegovo zapu\xc5\xa1\xc4\x8dino. Likija je po letu 304 pr. n. \xc5\xa1t. pripadla generalu Antigonu. Leta 301 pr. n. \xc5\xa1t. ga je zdru\xc5\xbeba njegovih nasprotikov ubila in Likija je postala del Lizimahovega kraljestva. Lizimah je vladal do leta 281 pr. n. \xc5\xa1t., ko je v bitki padel. Leta 240 pr. n. \xc5\xa1t. je Likijja postala del Ptolemejskega kraljestva s sredi\xc5\xa1\xc4\x8dem v Egiptu in taka ostala do leta 200 pr. n. \xc5\xa1t. Po letu 190 pr. n. \xc5\xa1t. je domnevno pri\xc5\xa1la pod oblast Selevkidov, po njihovem porazu v bitki pri Magneziji pa je bila z Apamejskim sporazumom leta 188 pr. n. \xc5\xa1t. kot nagrada dodeljena Rodosu. Leta 168 pr. n. \xc5\xa1t. je postala rimski protektorat in ostala taka, dokler ni leta 43 n. \xc5\xa1t. pod Klavdijem postala rimska provinca.\n_START_SECTION_\n\xc4\x8clanstvo\n_START_PARAGRAPH_\nStrabon je zapisal, da so med \xc5\xa1est najve\xc4\x8djih mest v zvezi spadala mesta Ksantos, Patara, Pinara, Olimpos, Mira in Tlos. Tlos je bil blizu prelaza, ki je vodila Kibiro. Imena drugih mest so bila ugotovljena s preu\xc4\x8devanjem kovancev in omemb v drugih besedilih._NEWLINE_S kovancev sta prepoznavni dve monetarni okro\xc5\xbeji, Masicitus in Kragus, poimenovani po gorskih verigah. Na likijskih kovancih iz obdobja pred Likijsko zvezo je pogosto oznaka LY, po ustanovitvi pa oznaka KP (latinsko KR) ali MA._NEWLINE_Leta 81 pr. n. \xc5\xa1t. je Lucij Licinij Murena, rimski poveljnik, ki se je vojskoval v drugi mitridatski vojni (83-81 pr. n. \xc5\xa1t.) v Anatoliji, odstavil Moagetesa, tirana tetrapolisa (zveze \xc5\xa1tirih mest) v Kibiratisu (severna Likija). Zvezo je ustanovila Kibira Megale (Velika Kibira) v sedanji tur\xc5\xa1ki pokrajini G\xc3\xb6ller Y\xc3\xb6resi (De\xc5\xbeela jezer). Po Strabonu je imela Kibira dva glasova, druga tri mesta pa po enega. Ko je Murena kon\xc4\x8dal Moagetesvo tiranijo, je v tetrapolis vklju\xc4\x8dil mesti Balbura in Bubon.\n_START_SECTION_\nBizantinsko obdobje\n_START_PARAGRAPH_\nV bizantinskem obdobju sta bili Likija in Pamfilija od sredine 7. do za\xc4\x8detka 8. stoletja n. \xc5\xa1t. pod upravo glavnega opori\xc5\xa1\xc4\x8da bizantinskega ladjevja na vzhodnem Sredozemlju (gr\xc5\xa1ko \xce\x9a\xce\xb1\xcf\x81\xce\xb1\xce\xb2\xce\xb9\xcf\x83\xce\xb9\xce\xac\xce\xbd\xce\xbf\xce\xb9, Karabisi\xc3\xa1noi). Ko je bil Karabisianoi okoli leta 727 ukinjen, sta postali del Kibireotonske t\xc3\xa9me.\n_START_SECTION_\nTur\xc5\xa1ko obdobje\n_START_PARAGRAPH_\nLikija je bila \xc5\xa1e pred propadom Bizantinskega cesarstva vklju\xc4\x8dena v Osmansko cesarstvo in je nazadnje postala del Tur\xc4\x8dije. Velike kr\xc5\xa1\xc4\x8danske skupnosti v Likiji so \xc5\xbeivele do 20. let 20. stoletja, ko so bile v okviru izmenjave prebivalstva med Tur\xc4\x8dijo in Gr\xc4\x8dijo po gr\xc5\xa1ko-tur\xc5\xa1ki vojni prisiljene preseliti se v Gr\xc4\x8dijo. Za njimi so kot osupljiv spomenik na njihov izgon ostale prazne vasi. Zapu\xc5\xa1\xc4\x8dene gr\xc5\xa1ke hi\xc5\xa1e \xc5\xa1e vedno stojijo v mestih Demre, Kalkan in Ka\xc5\x9f, Kaya pa je gr\xc5\xa1ko mesto duhov. Po izselitvi Grkov se je v regijo priselila manj\xc5\xa1a skupnost tur\xc5\xa1kih kmetov. Likija je zdaj eno od klju\xc4\x8dnih sredi\xc5\xa1\xc4\x8d tur\xc5\xa1kega doma\xc4\x8dega in tujskega turizma.'