b"\n_START_ARTICLE_\nJ. D. Salinger\n_START_SECTION_\nZgodnje \xc5\xbeivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nJerome David Salinger se je rodil na Manhattanu, New York, na novega leta dan leta 1919. Njegova mati Marie (rojena Jillich) je imela \xc5\xa1kotsko-irske korenine, medtem ko je bil njegov o\xc4\x8de, Sol Salinger, poljski Jud, ki je prodajal ko\xc5\xa1er sir. Salingerjeva mati si je spremenila ime v Miriam in prevzela judovsko vero, kar je Salinger izvedel \xc5\xa1ele, ko je opravil svoj bar micva. Imel je le starej\xc5\xa1o sestro Doris (1911-2001)._NEWLINE_Mladi Salinger je obiskoval \xc5\xa1ole na zahodni strani otoka Manhattan, nato pa je deveti in deseti razred obiskoval na zasebni \xc5\xa1oli McBurney School. Igral je v \xc5\xa1tevilnih igrah in \xc2\xbbpokazal prirojeno nadarjenost za gledali\xc5\xa1\xc4\x8de\xc2\xab, vendar je njegov o\xc4\x8de nasprotoval ideji, da bi J.D. postal igralec. Salinger je bil vesel, da je u\xc5\xa1el svoji preve\xc4\x8d za\xc5\xa1\xc4\x8ditni\xc5\xa1ki materi, s tem ko se je vpisal na Voja\xc5\xa1ko akademijo Valley Forge v Waynu, Pensilvanija. \xc4\x8ceprav je \xc5\xbee na McBurneyju pisal za \xc5\xa1olski \xc4\x8dasopis, je na Valley Forgu za\xc4\x8del ustvarjati zgodbe \xc2\xbbpod rjuhami pozno pono\xc4\x8di, s pomo\xc4\x8djo svetilke.\xc2\xab\xc2\xa0 V prvi letnik Univerze v New Yorku se je vpisal leta 1936. Salinger je premi\xc5\xa1ljeval, da bi \xc5\xa1tudiral specialno pedagogiko, a je naslednjo pomlad prenehal s \xc5\xa1tudijem. Tisto jesen mu je o\xc4\x8de nalo\xc5\xbeil, da naj se privadi na posel izva\xc5\xbeanja mesa, in Salingerja so poslali delat v neko podjetje na Dunaj v Avstrijo._NEWLINE_Avstrijo je zapustil le pribli\xc5\xbeno mesec pred priklju\xc4\x8ditvijo Avstrije nacisti\xc4\x8dni Nem\xc4\x8diji 12. marca 1938. Le en semester je nato obiskoval Kolid\xc5\xbe Ursinus v Collegevillu, Pensilvanija. Leta 1939 je Salinger obiskoval ve\xc4\x8derne te\xc4\x8daje ustvarjalnega pisanja na Univerzi Columbia, ki jih je vodil Whit Burnett, dolgoletni urednik revije Story. Po Burnettovem pri\xc4\x8devanju se Salinger ni izkazal, vse do nekaj tednov pred koncem drugega semestra, ko je \xc2\xbbnenadoma o\xc5\xbeivel\xc2\xab\xc2\xa0in dokon\xc4\x8dal tri zgodbe. Burnett je povedal Salingerju, da so njegove zgodbe spretno napisane in dovr\xc5\xa1ene ter uvrstil zgodbo The Young Folks, vinjeto o zgre\xc5\xa1eni mladosti, v revijo Story. Salingerjevo premierno delo so v reviji objavili v mar\xc4\x8devskoaprilski \xc5\xa1tevilki leta 1940. Burnett je postal Salingerjev mentor in po tistem sta si dopisovala \xc5\xa1e leta.\n_START_SECTION_\nDruga svetovna vojna\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1941 se je za\xc4\x8del Salinger videvati z Oono O'Neill, h\xc4\x8derko dramatika Eugena O'Neilla. \xc4\x8ceprav se mu je aristokratska deklina zdela samozadostna (prijatelju je zaupal, da \xc2\xbbje mala Oona zaljubljena v malo Oono\xc2\xab), se je nanjo navezal, jo \xc4\x8desto klical in ji pisal dolga pisma. Njun odnos se je kon\xc4\x8dal, ko se je Oona spoznala s Charliejem Chaplinom, s katerim se je kasneje tudi poro\xc4\x8dila. Konec leta 1941 je Salinger kraj\xc5\xa1i \xc4\x8das delal na karibski kri\xc5\xbearski ladji, na kateri je opravljal delo vodje aktivnosti in verjetno tudi nastopal._NEWLINE_Istega leta je za\xc4\x8del literarni reviji The New Yorker po\xc5\xa1iljati svoje kratke zgodbe. Sedem zgodb so zavrnili, med njimi so bile tudi zgodbe Lunch for Three, Monologue for a Watery Highball in I Went to School with Adolf Hitler. Decembra 1941 so nato sprejeli zgodbo Slight Rebellion off Madison, ki je postavljena na Manhattan, govori pa o razo\xc4\x8daranem najstniku Holdenu Caulfieldu in njegovem \xc2\xbbstrahu do vojne\xc2\xab. Ko je Japonska \xc5\xa1e tistega meseca izvedla napad na Pearl Harbor, je Salingerjeva zgodba v lu\xc4\x8di novega konteksta postala prakti\xc4\x8dno \xc2\xbbneobjavljiva\xc2\xab\xc2\xa0in je v reviji niso objavili vse do leta 1946. Spomladi leta 1942, nekaj mesecev po vstopu ZDA v drugo svetovno vojno, je moral med vojake tudi Salinger. Pripadal je 12. pehotnemu regimentu 4. pehotne divizije. Boril se je na obali Utah na Dan D, sodeloval pa je tudi v bitki v izboklini (Ardenska ofenziva)._NEWLINE_Med prodiranjem zaveznikov od Normandije proti Nem\xc4\x8diji se je Salinger domenil za sestanek s pisateljem Ernestom Hemingwayem, ki je nanj mo\xc4\x8dno vplival in je tedaj delal kot vojni dopisnik v Parizu. Salinger je bil nad Hemingwayjevo prijaznostjo in skromnostjo navdu\xc5\xa1en in ugotovil, da je Hemingway \xc2\xbbmehkej\xc5\xa1i\xc2\xab\xc2\xa0od svoje okorne podobe v javnosti. Hemingwayja je na drugi strani Salingerjevo pisanje o\xc4\x8daralo in je komentiral: \xc2\xbbJezus, on ima hudi\xc4\x8dev pisateljski talent.\xc2\xab Pisatelja sta si za\xc4\x8dela dopisovati in Salinger je julija 1946 zapisal, da so njuni pogovori med njegovimi malo\xc5\xa1tevilnimi pozitivnimi spomini iz vojne. Salinger je dodal, da obdeluje igro o Holdenu Caulfieldu, protagonistu zgodbe Slight Rebellion off Madison, in da upa, da bo glavno vlogo odigral kar sam._NEWLINE_Salingerja so nato premestili v protiobve\xc5\xa1\xc4\x8devalno enoto, kjer je uporabil svoje znanje franco\xc5\xa1\xc4\x8dine in nem\xc5\xa1\xc4\x8dine pri zasli\xc5\xa1evanju vojnih ujetnikov. Sodeloval je tudi pri osvobajanju vsaj enega koncentracijskega tabori\xc5\xa1\xc4\x8da. Vojne izku\xc5\xa1nje so ga zaznamovale predvsem na \xc4\x8dustvenem podro\xc4\x8dju. Potem ko je bila Nem\xc4\x8dija premagana, so ga za nekaj tednov hospitalizirali zaradi reakcije na stres bojevanja. Salinger je kasneje povedal svoji h\xc4\x8derki: \xc2\xbbVonja po razpadajo\xc4\x8dem \xc4\x8dlove\xc5\xa1kem mesu se nikoli zares ne znebi\xc5\xa1, ne glede na to, kako dolgo \xc5\xbeivi\xc5\xa1.\xc2\xab Oba Salingerjeva biografa \xc5\xa1pekulirata, da je pri ve\xc4\x8d zgodbah izhajal iz svojih vojnih izku\xc5\xa1enj, npr. pri zgodbi Za Esm\xc3\xa9 \xe2\x80\x93 z ljubeznijo in ob\xc5\xbealovanjem, ki jo pripoveduje travmatiziran vojak. Salinger je nadaljeval s pisanjem tudi med slu\xc5\xbeenjem vojske in je nekatere zgodbe objavil v uglednih revijah, kot sta bili Collier's in Saturday Evening Post. \xc5\xa0e naprej je objavljal tudi v literarni reviji The New Yorker, a z malo uspeha: od leta 1944 do 1946 so zavrnili objavo vseh njegovih del, leta 1945 so mu zavrnili tudi objavo 15 pesmi.\n_START_SECTION_\nLeta po vojni\n_START_PARAGRAPH_\nPo porazu Nem\xc4\x8dije se je Salinger prijavil za slu\xc5\xbeenje \xc5\xa1estmese\xc4\x8dne dol\xc5\xbenosti denacifikacije v Nem\xc4\x8diji. Slu\xc5\xbeil je v ameri\xc5\xa1ki protiobve\xc5\xa1\xc4\x8devalni slu\xc5\xbebi (Counterintelligence Corps, CIC). \xc5\xbdivel je v Wei\xc3\x9fenburgu in se kmalu poro\xc4\x8dil s Sylvio Welter. Aprila 1946 jo je pripeljal v ZDA, a je njun zakon po osmih mesecih razpadel in Sylvia se je vrnila v Nem\xc4\x8dijo. Nekaj \xc4\x8dasa kasneje, leta 1972, je bila z njim h\xc4\x8derka Margaret, ko je prejel pismo od Sylvie. S pogledom je o\xc5\xa1inil ovojnico in jo, ne da bi jo odprl in pismo prebral, raztrgal na kosce. To je bilo prvi\xc4\x8d, da je sli\xc5\xa1al od Sylvie po njuni lo\xc4\x8ditvi, a kot je Margaret povedala: \xc2\xbbKo je on zaklju\xc4\x8dil z neko osebo, je zaklju\xc4\x8dil.\xc2\xab_NEWLINE_Leta 1946 je Whit Burnett privolil, da mu bo pomagal objaviti zbirko kratkih zgodb. Zbirka, naslovljena The Young Folks, je bila sestavljena iz dvajsetih zgodb, od katerih jih deset dotlej \xc5\xa1e nikoli ni bilo objavljenih. \xc4\x8ceprav je Burnett menil, da bo zbirka zares iz\xc5\xa1la, in je Salingerju celo izboril denarno nagrado, je zalo\xc5\xbenik Lippincott zavrnil Burnetta in preklical izid zbirke. Salinger je za neizid knjige okrivil Burnetta in dvojica je nenadoma postala odtujena._NEWLINE_Do poznih 40. let je Salinger \xc5\xbee postal vnet privr\xc5\xbeenec zen budizma in se je celo domenil za sestanek z budisti\xc4\x8dnim u\xc4\x8denjakom D. T. Suzukijem. Leta 1948 je nato Salinger reviji The New Yorker posredoval kratko zgodbo Odli\xc4\x8den dan za ribe bananarice. V reviji so bili tako navdu\xc5\xa1eni nad kakovostjo zgodbe, da so jo nemudoma potrdili za objavo in s Salingerjem podpisali pogodbo, ki jim je omogo\xc4\x8dala premierno izdajo vseh njegovih bodo\xc4\x8dih zgodb. Pozitiven odziv kritikov na zgodbo Odli\xc4\x8den dan za ribe bananarice, in te\xc5\xbeave, ki jih je Salinger imel s cenzuro v t. i. uglednej\xc5\xa1ih revijah, so pomenili, da je odtlej skoraj izklju\xc4\x8dno objavljal le \xc5\xa1e v reviji The New Yorker. Zgodba Odli\xc4\x8den dan za ribe bananarice je bila tudi prva, v kateri je nastopila izmi\xc5\xa1ljena (fiktivna) dru\xc5\xbeina Glass, ki je sestojila iz dveh upokojenih vodviljskih nastopa\xc4\x8dev in njunih sedmih prezgodaj zrelih otrok: Seymourja, Buddyja, Boo Boo, Walta, Wakerja, Zooeyja in Franny. Salinger je skupaj napisal sedem zgodb o dru\xc5\xbeini Glass, s \xc4\x8dimer je postregel s podrobno zgodovino dru\xc5\xbeine, \xc4\x8deprav se je v glavnem osredoto\xc4\x8dil le na Seymourja, najstarej\xc5\xa1ega in najte\xc5\xbeavnej\xc5\xa1ega izmed sedmih otrok._NEWLINE_V zgodnjih 40. letih je Salinger v pismu Whitu Burnettu zaupal, da mu je pripravljen prodati filmske pravice za nekatere njegove zgodbe z namenom zagotoviti si finan\xc4\x8dno varnost. Po navedbah Iana Hamiltona je bil Salinger razo\xc4\x8daran, ko \xc2\xbbropotanja iz Hollywooda\xc2\xab\xc2\xa0glede njegove kratke zgodbe The Varioni Brothers iz leta 1943 niso obrodila sadov. Zatorej je brez oklevanja privolil, ko mu je sredi leta 1948 neodvisni filmski producent Samuel Goldwyn ponudil odkup filmskih pravic za njegovo kratko zgodbo Nerodni stri\xc4\x8dek iz Connecticuta. \xc4\x8ceprav je Salinger prodal svojo zgodbo v upanju - po besedah njegove agentke Dorothy Olding - \xc2\xbbda bo nastal dober film\xc2\xab, pa so film po premieri leta 1949 kritiki dobesedno razmesarili. Film je bil preimenovan v My Foolish Heart, glavni vlogi sta pripadli Dani Andrewsu in Susan Hayward. Film je do te mere odstopal od Salingerjeve literarne predloge, da ga je Goldwynov biograf A. Scott Berg komentiral kot \xc2\xbbbarabinstvo\xc2\xab. Po tej izku\xc5\xa1nji ni Salinger nikoli ve\xc4\x8d dovolil, da bi po katerem njegovem delu napravili filmsko priredbo.\n_START_SECTION_\nUstvarjanje v 50. letih in selitev v Cornish\n_START_PARAGRAPH_\nJulija 1951 je med ustvarjanjem profila za Book of the Month Club News Salingerjev prijatelj in urednik The New Yorkerja, William Maxwell, vpra\xc5\xa1al Salingerja, kdo je najbolj vplival na njegovo literarno ustvarjanje. Salinger je odgovoril: \xc2\xbbPisatelj bi, ko ga vpra\xc5\xa1ajo po njegovi obrti, moral vstati in naglas izgovoriti zgolj imena pisateljev, ki jih ljubi. Jaz ljubim Kafko, Flauberta, Tolstoja, \xc4\x8cehova, Dostojevskega, Prousta, O'Caseya, Rilkeja, Lorco, Keatsa, Rimbauda, Burnsa, E. Bront\xc3\xab, Jane Austen, Henryja Jamesa, Blaka, Coleridgea. Ne bom imenoval nobenih \xc5\xbeive\xc4\x8dih piscev. To se mi ne zdi prav.\xc2\xab V pismih, ki jih je napisal v 40. letih, je Salinger izrazil svoje ob\xc4\x8dudovanje do treh \xc5\xbeive\xc4\x8dih ali pred kratkim umrlih piscev: Sherwooda Andersona, Ringa Lardnerja in F. Scotta Fitzgeralda. Ian Hamilton je celo zapisal, da se je Salinger nekaj \xc4\x8dasa videl kot \xc2\xbbFitzgeraldov naslednik.\xc2\xab Tudi Salingerjeva zgodba Odli\xc4\x8den dan za ribe bananarice ima podoben konec kot pred tem objavljena Fitzgeraldova zgodba May Day. _NEWLINE_Po ve\xc4\x8dletnem prakticiranju zen budizma je Salinger leta 1952 sredi branja evangelijev hindujskega verskega u\xc4\x8ditelja Ramakri\xc5\xa1ne pisal prijateljem o pomenljivi spremembi v njegovem \xc5\xbeivljenju. Postal je pripadnik Ramakri\xc5\xa1najeve \xc5\xa1ole hinduizma, imenovane Advaita Vedanta, ki zagovarja celibat za iskalce razsvetljenja, in odmaknjenost od \xc4\x8dlove\xc5\xa1kih odgovornosti, npr. dru\xc5\xbeine. Salingerjeve verske \xc5\xa1tudije so se izrazile tudi v nekaterih njegovih delih. Zgodba Tedi prikazuje desetletnega otroka, ki izra\xc5\xbea vedantski vpogled. Preu\xc4\x8deval je tudi delo Ramakri\xc5\xa1najevega u\xc4\x8denca Vivekanande, v zgodbi Hapworth 16, 1924 glavni lik Seymour Glass Vivekanando opisuje kot \xc2\xbbenega najvznemirljivej\xc5\xa1ih, najizvirnej\xc5\xa1ih in najbolje opremljenih velikanov tega stoletja.\xc2\xab_NEWLINE_Leta 1953 je Salinger izdal zbirko sedmih zgodb, ki so predhodno \xc5\xbee iz\xc5\xa1le v The New Yorkerju (med njimi tudi Odli\xc4\x8den dan za ribe bananarice), in \xc5\xa1e dveh, ki so jih pri reviji zavrnili. Zbirka je v ZDA iz\xc5\xa1la pod imenom Devet zgodb, v Zdru\xc5\xbeenem kraljestvu pa so jo izdali pod imenom Za Esm\xc3\xa9 \xe2\x80\x93 z ljubeznijo in ob\xc5\xbealovanjem, po eni od Salingerjevih najbolj znanih zgodb. Knjiga je prejela zavidljivo pozitivne ocene in je bila finan\xc4\x8dno zelo uspe\xc5\xa1na - \xc2\xbbkar je izjemno za zbirko kratkih zgodb\xc2\xab. Devet zgodb se je tri mesece obdr\xc5\xbeala na seznamu najbolje prodajanih knjig New York Timesa. Salinger, ki je \xc5\xbee o\xc5\xbeal doseg publicitete, je zavrnil zalo\xc5\xbenike, ki so \xc5\xbeeleli objaviti ilustracije likov na papirnato knji\xc5\xbeno prevleko. S tem je \xc5\xbeelel prepre\xc4\x8diti da bi si bralci zaradi njih ustvarili predhodni vtis o teh likih._NEWLINE_Medtem ko je razvpitost Varuha v r\xc5\xbei rasla, se je Salinger postopoma umikal iz javnosti. Leta 1953 se je iz newyor\xc5\xa1kega stanovanja preselil v Cornish, New Hampshire. Na za\xc4\x8detku svojega bivanja v Cornishu je bil Salinger \xc5\xa1e relativno dru\xc5\xbeaben, \xc5\xa1e posebej do dijakov Windsorske srednje \xc5\xa1ole. Dijake je namre\xc4\x8d pogosto vabil na svoj dom, da bi igrali odlomke in se pogovarjali o \xc5\xa1olskih te\xc5\xbeavah. Ena dijakinja, Shirley Blaney, je prepri\xc4\x8dala Salingerja, da je dal intervju za srednje\xc5\xa1olsko stran v mestnem \xc4\x8dasopisu The Daily Eagle. Vendar ko je intervju zasedel vidno mesto v \xc4\x8dasopisu, je Salinger brez pojasnila prekinil vse stike z dijaki. Prav tako se je manj pogosto pojavljal v mestu in se sre\xc4\x8deval le z enim bli\xc5\xbenjim prijateljem - pravnikom Learnedom Handom - in \xc5\xa1e to zelo neredno.\n_START_SECTION_\nZakon, dru\xc5\xbeina in verski nazori\n_START_PARAGRAPH_\nJunija 1955 se je Salinger pri starosti 36 let poro\xc4\x8dil s Claire Douglas, \xc5\xa1tudentko kolid\xc5\xbea Radcliffe. Imela sta dva otroka, Margaret (rojena 10. decembra 1955) in Matthewa (rojen 13. februarja 1960). Margaret Salinger je v svoji knjigi spominov, naslovljeni Dream Catcher, napisala, da verjame, da se njuna star\xc5\xa1a ne bi poro\xc4\x8dila, niti se ona ne bi rodila, \xc4\x8de ne bi njen o\xc4\x8de bral dela Lahirija Mahasaje, guruja paramahanse joganande, ki je zmo\xc5\xbenost razsvetljenja pripisoval le tistim, ki so stopali po poti \xc2\xbbgospodarja\xc2\xab\xc2\xa0(poro\xc4\x8dene osebe z otroki). Po poroki sta bila J. D. in Claire poleti 1955 sprejeta v skupnost krija joga pod okriljem majhnega hindujskega templja s trgovskim pro\xc4\x8deljem v Washingtonu. Prejela sta mantro in dihalne vaje, za namene desetminutne vadbe dvakrat dnevno._NEWLINE_Salinger je tudi vztrajal, da naj Claire pusti \xc5\xa1olo in za\xc4\x8dne \xc5\xbeiveti z njim, le 4 mesece, preden bi diplomirala, kar je tudi storila. Dolo\xc4\x8deni elementi Salingerjeve zgodbe Franny, objavljene januarja 1955, so osnovani na njunem odnosu, med drugim tudi podrobnost, da je Franny (Claire) imela knjigo The Way of the Pilgrim. Zaradi izolirane lokacije njunega prebivali\xc5\xa1\xc4\x8da in Salingerjevih nagnjenj pogosto zelo dolgo nista sre\xc4\x8dala nobene \xc5\xbeive du\xc5\xa1e. Claire je bila tudi frustrirana zaradi J. D.-jevih stalno spreminjajo\xc4\x8dih se verskih nazorov. \xc4\x8ceprav se je predala kriji jogi, se je spomnila, da je Salinger kroni\xc4\x8dno zapu\xc5\xa1\xc4\x8dal Cornish da bi dodelal neko zgodbo, \xc2\xbbnato pa se je po ve\xc4\x8d tednih vrnil z nedokon\xc4\x8dano ali celo uni\xc4\x8deno zgodbo in nekim novim 'izmom', ki sva mu morala slediti.\xc2\xab\xc2\xa0 Claire je verjela, da \xc2\xbbje bil namen tega skriti dejstvo, da je Jerry ravno uni\xc4\x8dil ali odvrgel ali se ni mogel spoprijeti s kvaliteto, ali se ni mogel soo\xc4\x8diti z izidom, tistega, kar je ustvaril.\xc2\xab\xc2\xa0_NEWLINE_Potem ko je opustil krijo jogo, je Salinger preizkusil dianetiko (predhodnico scientologije) in se celo sre\xc4\x8dal z njenim ustanoviteljem L. Ronom Hubbardom, a se je po Clairinih trditvah hitro streznil in opustil dianetiko. Temu je sledila pripadnost \xc5\xa1tevilnim duhovnim, zdravilskim in prehranskim sistemom, med drugim kr\xc5\xa1\xc4\x8danski scientologiji, homeopatiji, akupunkturi, makrobiotiki, u\xc4\x8denjem Edgarja Cayca, postenju, bljuvanju z namenom odstranitve ne\xc4\x8distosti, megadozam vitamina C, urinoterapiji, \xc2\xbbgovorjenju v tujih jezikih\xc2\xab\xc2\xa0(ali karizmati\xc4\x8dni glosolaliji) in sedenju v Reichovi \xc2\xbborgonski \xc5\xa1katli\xc2\xab\xc2\xa0z namenom okopati se v\xc2\xa0\xc2\xbborgonski energiji\xc2\xab._NEWLINE_Salingerjevo dru\xc5\xbeinsko \xc5\xbeivljenje je bilo ravno tako zaznamovano z razhodom, potem ko se je rodil prvi otrok, saj naj bi Claire \xc4\x8dutila, da jo je h\xc4\x8derka nadomestila kot predmet Salingerjeve naklonjenosti. Dojen\xc4\x8dica Margaret je bolehala ve\xc4\x8dino \xc4\x8dasa, a je Salinger, ki je sledil na\xc4\x8delom kr\xc5\xa1\xc4\x8danske scientologije, ni \xc5\xbeelel odpeljati k zdravniku. Margaret je zapisala, da ji je mati veliko let pozneje zaupala, da je pozimi leta 1957 \xc2\xbb\xc5\xa1la \xc4\x8dez rob\xc2\xab\xc2\xa0in da je kovala na\xc4\x8drte, da bi umorila 13-mese\xc4\x8dnega otroka in nato storila samomor. Claire je nameravala to izvr\xc5\xa1iti med potovanjem v New York, kamor se je odpravila cela dru\xc5\xbeina (vklju\xc4\x8dno s Salingerjem), a je nato ravnala po nenadnem vzgibu in vzela Margaret ter pobegnila iz hotela. Po nekaj mesecih jo je nato Salinger prepri\xc4\x8dal, da se vrneta v Cornish.\n_START_SECTION_\nZadnja dela in razmerje z Maynardovo\n_START_PARAGRAPH_\nSalinger je leta 1961 izdal Franny in Zooey in leta 1963 Raise High the Roof Beam, Carpenters and Seymour: An Introduction. Obe knjigi sta vsebovali po dve kratki zgodbi oziroma noveli o dru\xc5\xbeini Glass, ki sta predhodno \xc5\xbee bili objavljeni v reviji The New Yorker. Na ovitek knjige Franny in Zooey je Salinger napisal komentar glede svoje \xc5\xbeelje po zasebnosti: \xc2\xbbMoje rahlo prevratno mnenje je, da je pisateljev ob\xc4\x8dutek anonimnosti in zakotnosti druga najvrednej\xc5\xa1a lastnina, ki jo poseduje pisatelj v \xc4\x8dasu svojega ustvarjanja.\xc2\xab\xc2\xa0_NEWLINE_15. septembra 1961 je Salingerja na naslovnici ovekove\xc4\x8dila revija Time. V \xc4\x8dlanku, ki je na kratko povzel njegovo \xc2\xbbsamotarsko \xc5\xbeivljenje\xc2\xab, je revija izjavila, da njegova serija del o dru\xc5\xbeini Glass \xc2\xbbni \xc5\xa1e niti blizu konca... Salinger namerava spisati trilogijo o Glassovih.\xc2\xab Vendar je po tem dogodku Salinger objavil le \xc5\xa1e eno zgodbo - Hapworth 16, 1924, pisemsko novelo, ki je dejansko obse\xc5\xbeno pismo 7-letnega Seymourja Glassa iz poletnega kampa. Novela je zavzela ve\xc4\x8dino \xc5\xa1tevilke revije The New Yorker, ki je iz\xc5\xa1la 19. junija 1965. V tem \xc4\x8dasu je Salinger zaprl obro\xc4\x8d okoli Claire in jo izoliral od svojih prijateljev in sorodnikov ter jo napravil za - po besedah Margaret Salinger - \xc2\xbbpravo zapornico.\xc2\xab\xc2\xa0 Claire se je nato septembra 1966 lo\xc4\x8dila od njega, njun lo\xc4\x8ditveni postopek se je zaklju\xc4\x8dil 3. oktobra 1967._NEWLINE_Leta 1972 se je tedaj 53-letni Salinger zapletel v enoletno zvezo s tedaj 18-letno Joyce Maynard, nadebudno pisateljico, ki je \xc5\xbee redno objavljala v reviji Seventeen. Najprej so v \xc4\x8dasniku The New York Times Maynardovo zaprosili, da bi zanje napisala \xc4\x8dlanek z naslovom Osemnajstletnica gleda nazaj na svoje \xc5\xbeivljenje, ki bi ga v \xc4\x8dasopisu objavili 23. aprila 1972. \xc4\x8clanek je kmalu po izidu Maynardovo napravil za zvezdnico. Salinger ji je nato napisal pismo, v katerem jo je posvaril glede \xc5\xbeivljenja v slavi. Potem ko sta si izmenjala 25 pisem, se je Maynardova po kon\xc4\x8danem prvem letniku na Univerzi Yale preselila k Salingerju domov. Tisto jesen se Maynardova ni vrnila na Yale in je deset mesecev prebivala na Salingerjevem domu v Cornishu kot njegova gostja. Zveza se je kon\xc4\x8dala, kot je povedal Salinger svoji h\xc4\x8derki Margaret na dru\xc5\xbeinskem izletu, ker je Maynardova \xc5\xbeelela otroke, on pa je \xc4\x8dutil, da je prestar. V svoji avtobiografiji je sicer Maynardova prikazala druga\xc4\x8dno sliko, reko\xc4\x8d da je Salinger nenadoma prekinil njuno zvezo in je ni \xc5\xbeelel sprejeti nazaj. Maynardova je, da bi bila z njim, prenehala s \xc5\xa1tudijem in se celo odpovedala \xc5\xa1tipendiji. Maynardova je kasneje v svojih spominih zapisala, da je izvedela, da je Salinger za\xc4\x8denjal razmerja z mladimi \xc5\xbeenskami preko pisem. Ena od teh korespondentk naj bi bila tudi Salingerjeva zadnja \xc5\xbeena, medicinska sestra, ki je bila \xc5\xbee zaro\xc4\x8dena z nekom drugim, preden je spoznala pisatelja. Ta medicinska sestra je bila Colleen O'Neill, ki je bila celih 40 let mlaj\xc5\xa1a od Salingerja. O'Neillova je sicer delovala kot direktorica mestnega sejma, ki je v Cornishu potekal vsako leto._NEWLINE_Medtem ko je \xc5\xbeivel z Maynardovo, je Salinger nadaljeval s pisanjem po zelo rednem urniku, po nekaj ur vsako jutro. Kot je trdila Maynardova, je do leta 1972 dokon\xc4\x8dal \xc5\xa1e dva nova romana. V enem izmed redkih intervjujev je Salinger za The New York Times pojasnil: \xc2\xbbV neobjavljanju je \xc4\x8dudovit mir... Rad pi\xc5\xa1em. Ljubim pisanje. Vendar pi\xc5\xa1em le zase in za svoje veselje.\xc2\xab Kot je zapisala Maynardova, je Salinger na objavljanje gledal kot \xc2\xbbna prekleto pretrganje [pisanja].\xc2\xab V svojih spominih je Margaret Salinger opisala podroben sistem arhivov, ki ga je njen o\xc4\x8de uporabljal za neobjavljene rokopise: \xc2\xbbRde\xc4\x8da oznaka je pomenila '\xc4\x8ce umrem, preden dokon\xc4\x8dam svoje delo, objavi tako, kot je.', modra oznaka je pomenila 'Objavi, a prej uredi.', in tako dalje.\xc2\xab Sosed v Cornishu je izjavil, da mu je Salinger povedal, da ja napisal 15 neobjavljenih romanov.\n_START_SECTION_\nPravni konflikti\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav si je Salinger mo\xc4\x8dno prizadeval uiti izpostavljenosti v javnosti, je nadaljeval svojo bitko z ne\xc5\xbeeleno pozornostjo tako s strani medijev kot s strani javnosti. Bralci njegovih del in \xc5\xa1tudenti bli\xc5\xbenjega Kolid\xc5\xbea Dartmouth so pogosto v skupinah prihajali v Cornish v upanju, da bi ujeli vsaj be\xc5\xbeni pogled nanj. Salinger je leta 1986 izvedel, da namerava britanski pisatelj in literarni kritik Ian Hamilton izdati delo In Search of J.D. Salinger: A Writing Life (1935\xe2\x80\x9365), ki je obsegalo njegov \xc5\xbeivljenjepis, za\xc4\x8dinjen s pismi, ki jih je Salinger napisal ostalim pisateljem in prijateljem. Odlo\xc4\x8dil se je, da bo Hamiltona to\xc5\xbeil, da bi upo\xc4\x8dasnil in prepre\xc4\x8dil izdajo knjige. Knjigo so sicer nato leta 1988 le izdali, vsebino pisem pa so prebesedili. Sodi\xc5\xa1\xc4\x8de je odlo\xc4\x8dilo, da je Hamiltonova prekomerna uporaba pisem prestopila meje po\xc5\xa1tene uporabe in da \xc2\xbbavtorju pisem pripadajo avtorske pravice, kot velja za vsako delo literarnega avtorstva.\xc2\xab_NEWLINE_Nenamerna posledica to\xc5\xbebe je bila, da so v javnost preko sodnih zapisnikov pricurljale mnoge podrobnosti iz Salingerjevega zasebnega \xc5\xbeivljenja, med drugim tudi da je zadnjih 20 let stalno ustvarjal (sam je na to odgovoril z besedami \xc2\xbbSamo nekaj leposlovja\xc2\xa0... To je vse\xc2\xab). Naokoli so \xc5\xa1irili tudi odlomke iz njegovih pisem, najbolj znan primer je grenka pripomba, napisana kot odgovor na zakon Oone O'Neill s Charliejem Chaplinom: _NEWLINE_\xc2\xbbLahko ju vidim pri njunih doma\xc4\x8dih ve\xc4\x8derih. Chaplin siv in gol \xc4\x8depi, nad svojo omarico, in z bambusovo \xc5\xa1ibo vihti svojo \xc5\xa1\xc4\x8ditnico okoli glave, kot mrtva podgana. Oona, v svojem akvamarinskem pla\xc5\xa1\xc4\x8du, mu kot pobesnela ploska iz kopalnice.\xc2\xab\xc2\xa0_NEWLINE_Salinger je imel v 80. letih ve\xc4\x8dletno romanti\xc4\x8dno razmerje s televizijsko igralko Elaine Joyce. Njuno razmerje se je kon\xc4\x8dalo, ko je spoznal medicinsko sestro in tkalko pre\xc5\xa1itih odej Colleen O'Neill (rojena 11. junija 1959), s katero se je poro\xc4\x8dil okoli leta 1988. O'Neillova, ki je bila 40 let mlaj\xc5\xa1a od Salingerja, je povedala Margaret Salinger, da sta si s Salingerjem prizadevala imeti otroka._NEWLINE_Leta 1995 je iranski filmski re\xc5\xbeiser Dariush Mehrjui posnel film Pari, ki je nepoobla\xc5\xa1\xc4\x8dena in ohlapna priredba Salingerjevega dela Franny in Zooey. \xc4\x8ceprav so v Iranu film smeli zakonito predvajati, saj Iran z ZDA nima uradnih stikov glede avtorskih pravic, pa je Salinger preko svojih odvetnikov poskrbel, da filma leta 1998 niso predvajali v Lincoln Centru, New York, kar so ustvarjalci filma sprva na\xc4\x8drtovali. Mehrjui je Salingerjevo dejanje ozna\xc4\x8dil za \xc2\xbbosupljivo\xc2\xab\xc2\xa0in dodal, da sam na svoj film gleda kot na \xc2\xbbvrsto kulturne izmenjave.\xc2\xab\xc2\xa0_NEWLINE_Leta 1996 je Salinger manj\xc5\xa1i zalo\xc5\xbebi Orchises Press podelil pravice za izdajo novele Hapworth 16, 1924, ki je dotlej \xc5\xa1e niso izdali v nobeni zbirki Salingerjevih del. Novelo naj bi izdali tisto leto in kmalu je bilo \xc5\xbee mogo\xc4\x8de zagotoviti si knjigo na straneh Amazona in ostalih knjigotr\xc5\xbecev. Po nevihti literarnih ocen in \xc4\x8dlankov v medijih o doti\xc4\x8dni Salingerjevi zgodbi so izid knjige ve\xc4\x8dkrat zapored prestavili, dokler ga niso naposled dokon\xc4\x8dno preklicali._NEWLINE_Junija 2009 se je Salinger posvetoval s svojimi pravnimi svetovalci glede prihajajo\xc4\x8de izdaje nepoobla\xc5\xa1\xc4\x8denega nadaljevanja Varuha v r\xc5\xbei, ki ga je pod psevdonimom J. D. California napisal \xc5\xa1vedski zalo\xc5\xbenik Fredrik Colting. Coltingova knjiga je imela naslov 60 Years Later: Coming Through the Rye in je prevzela zgodbo Salingerjevega protagonista Holdena Caulfielda. V Varuhu v r\xc5\xbei je bil Holden 17-letni najstnik, ki se odpravi na pot okoli New Yorka, potem ko ga izklju\xc4\x8dijo iz zasebne \xc5\xa1ole Pencey. Coltingova knjiga na drugi strani prikazuje 76-letnega mo\xc5\xa1kega, poimenovanega \xc2\xbbg. C\xc2\xab, ki premi\xc5\xa1ljuje o tem, kako je pobegnil iz svojega sanatorija. Salingerjev newyor\xc5\xa1ki literarni zastopnik Phyllis Westberg je za britanski \xc4\x8dasopis Sunday Telegraph povedal: \xc2\xbbZadevo smo predali naprej odvetniku.\xc2\xab\xc2\xa0Zavoljo dejstva, da je o samem avtorju malo znanega in da naj bi knjigo izdali s pomo\xc4\x8djo novega zalo\xc5\xbeni\xc5\xa1kega impresuma, imenovanega Windupbird Publishing, je v literarnih krogih na vso stvar padel dvom, da naj bi bila celotna predstava zgolj sleparija. Okro\xc5\xbena sodnica Deborah A. Batts je sprejela odredbo, ki prepoveduje, da bi knjigo izdali znotraj ZDA. \xc5\xa0vedski avtor je 23. julija 2009 vlo\xc5\xbeil prito\xc5\xbebo, ki jo bodo obravnavali v kratkem.\n_START_SECTION_\nKasnej\xc5\xa1a publiciteta\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1999 je Maynardova 25 let po koncu njune zveze priredila dra\xc5\xbebo serije pisem, ki jih je njej napisal Salinger. Istega leta je iz\xc5\xa1la tudi knjiga Maynardove s spomini na njeno \xc5\xbeivljenje in njen odnos s Salingerjem. Knjiga nosi naslov At Home in the World: A Memoir. Poleg drugih nediskretnosti je v knjigi opisano, da sta se z materjo posvetovali glede na\xc4\x8dina, kako ugajati starajo\xc4\x8demu pisatelju, in da se je zato Maynardova v \xc4\x8dasu njune zveze obla\xc4\x8dila kot otrok. Prav tako je Maynardova v knjigi zelo podrobno opisala njun odnos. V slede\xc4\x8di kontroverznosti zavoljo tako knjige kot dra\xc5\xbebe je Maynardova izjavila, da je bila zaradi finan\xc4\x8dnih te\xc5\xbeav prisiljena ponuditi pisma na dra\xc5\xbebi in da bi jih sama raje podarila Beineckejevi knji\xc5\xbenici. Na dra\xc5\xbebi je zmagal razvijalec programske opreme Peter Norton, ki je pisma kupil za 156.000 dolarjev. Norton je kmalu po dra\xc5\xbebi naznanil, da namerava pisma vrniti Salingerju._NEWLINE_Leto pozneje je Salingerjeva h\xc4\x8derka Margaret, ki jo je imel s svojo drugo \xc5\xbeeno Claire Douglas, objavila knjigo Dream Catcher: A Memoir. V njej je opisala mu\xc4\x8den nadzor, ki ga je Salinger izvajal nad njeno materjo in ovrgla veliko mitov o o\xc4\x8detu, ki jih je v svoji knjigi ustvaril Ian Hamilton. Ena od Hamiltonovih navedb je bila, da je Salingerja izku\xc5\xa1nja vojne napravila psiholo\xc5\xa1ko zaznamovanega in da ni bil sposoben spopasti se s travmatsko naravo svoje voja\xc5\xa1ke slu\xc5\xbebe. \xc4\x8ceprav je Margaret Salinger priznala, da \xc2\xbbso bili malo\xc5\xa1tevilni mo\xc5\xbeje, ki so pre\xc5\xbeiveli Operacijo L\xc3\xbcttich, seveda podvr\xc5\xbeeni ogromnemu stresu in so bili zato bolj nagnjeni k bolezni, tako telesni kot du\xc5\xa1evni,\xc2\xab pa je o\xc4\x8deta prikazala tudi kot \xc4\x8dloveka, neznansko ponosnega na svojo voja\xc5\xa1ko kariero, ki je ohranjal svojo voja\xc5\xa1ko pri\xc4\x8desko in svoj voja\xc5\xa1ki jopi\xc4\x8d ter se po svoji posesti (in tudi mestu) naokoli vozil v starem jeepu. _NEWLINE_Tako Margaret Salinger kot Joyce Maynard sta Salingerja opisali kot predanega filmskega navdu\xc5\xa1enca. Margaret je zapisala, da so njegov najljub\xc5\xa1i filmi Gigi, The Lady Vanishes, The 39 Steps (najljub\xc5\xa1i film Holdenove sestre Phoebe v romanu Varuh v r\xc5\xbei) in komedije W. C. Fieldsa, Stana in Olia ter bratov Marx. Salinger si je lastil tudi obse\xc5\xbeno zbirko klasi\xc4\x8dnih filmov iz 40. let na 16\xc2\xa0mm filmskih trakovih. Maynardova je celo zapisala, da \xc2\xbbon ljubi komercialne, ne umetni\xc5\xa1ke filme,\xc2\xab Margaret Salinger pa je trdila, da je pogled njenega o\xc4\x8deta na svet \xc2\xbbv samem bistvu produkt filmov njegovih dni. Mojemu o\xc4\x8detu so vsi \xc5\xa1pansko govore\xc4\x8di ljudje portori\xc5\xa1ke perice ali brezzobi spa\xc4\x8denci, kot jih sre\xc4\x8dujemo v filmih bratov Marx.\xc2\xab\xc2\xa0_NEWLINE_Margaret je prav tako ponudila vpogled v \xc5\xa1e en mit o Salingerju, in sicer da se je njen o\xc4\x8de dolga leta zanimal za makrobiotiko, alternativno medicino in vzhodno filozofijo. Nekaj tednov po izidu knjige Dream Catcher je njen brat Matt zanikal to dejstvo v odprtem pismu \xc4\x8dasniku The New York Observer. Sestrine \xc2\xbbgotske bajke o najinem domnevnem otro\xc5\xa1tvu\xc2\xab\xc2\xa0je razparal z besedami: \xc2\xbbNe morem re\xc4\x8di, da si [ona] zavestno izmi\xc5\xa1ljuje stvari. Vem le, da sem jaz odrasel v zelo druga\xc4\x8dni hi\xc5\xa1i in da sta me vzgajala dva zelo druga\xc4\x8dna star\xc5\xa1a kot tista, ki ju opisuje moja sestra.\xc2\xab\n_START_SECTION_\nSmrt\n_START_PARAGRAPH_\nSalinger je 27. januarja 2010 umrl v starosti 91 let na svojem domu v New Hampshiru. Umrl je naravne smrti. Njegov literarni zastopnik je za The New York Times dejal, da si je pisatelj maja 2009 polomil kol\xc4\x8dnico, a da \xc2\xbbje bilo njegovo zdravje izvrstno vse do nenadnega poslab\xc5\xa1anja po novem letu.\xc2\xab\xc2\xa0 Zastopnik je povedal, da smrt za pokojnika ni bila bole\xc4\x8da.\n_START_SECTION_\nLiterarni slog in teme\n_START_PARAGRAPH_\nV avtorski opombi za Harper's Magazine leta 1946 je Salinger zapisal: \xc2\xbbSkoraj vedno pi\xc5\xa1em o zelo mladih ljudeh.\xc2\xab\xc2\xa0Ta izjava je obveljala za njegov credo. Salingerjevi mladostni liki so dodelani ali pa se pojavljajo v vseh njegovih delih, od prve objavljene zgodbe The Young Folks do Varuha v r\xc5\xbei in njegovih zgodb o dru\xc5\xbeini Glass. Leta 1961 je kritik Alfred Kazin pojasnil, da si je Salinger najstnike izbral za snov pisanja, da bi se pribli\xc5\xbeal mladim bralcem, kot tudi zato, ker \xc5\xbeeli \xc2\xbbzbuditi ozave\xc5\xa1\xc4\x8denost [med mladino], da govori zanje in dejansko njim, v jeziku, ki je svojsko po\xc5\xa1ten in njihov, z vizijo stvari, ki ujamejo njihove najskrivnostnej\xc5\xa1e poglede na svet.\xc2\xab Salingerjev jezik, \xc5\xa1e posebno njegov energi\xc4\x8den, realisti\xc4\x8dno raztresen dialog, je bil prava revolucija v \xc4\x8dasu, ko so bile izdane njegove prve zgodbe. Mnogi kritiki prav njegov jezik vrednotijo kot \xc2\xbbnajvpadljivej\xc5\xa1o stvar\xc2\xab\xc2\xa0v njegovem opusu._NEWLINE_Salinger se je mo\xc4\x8dno poistovetil s svojimi liki in je uporabljal tehnike, kot so notranji monolog, pisma in raz\xc5\xa1irjene telefonske pogovore, s katerimi je dodatno izkazoval svojo nadarjenost za dialog. Ti slogovni elementi so \xc2\xbbmu vzbudili iluzijo, da je usode likov izro\xc4\x8dil v varstvo njih samih.\xc2\xab Ponavljajo\xc4\x8de teme v Salingerjevih zgodbah se vra\xc4\x8dajo k idejam nedol\xc5\xbenosti in mladostni\xc5\xa1tva, vklju\xc4\x8dno s \xc2\xbbkvarnim vplivom Hollywooda in sveta na prostosti;\xc2\xab k idejam razklanosti med najstniki in zlaganimi odraslimi ter k idejam prezgodaj zrele in dojemljive otro\xc5\xa1ke inteligence._NEWLINE_Sodobni kritiki razpravljajo o jasnem napredku Salingerja kot pisatelja, skozi obdobje njegovega pisateljevanja zavoljo vedno izrazitej\xc5\xa1ih negativnih kritik, ki jih je prejela vsaka od njegovih zbirk zgodb, izdanih za Varuhom v r\xc5\xbei. Ian Hamilton se pridru\xc5\xbeuje temu mi\xc5\xa1ljenju in meni, da so Salingerjeve zgodnje zgodbe, napisane za \xc2\xbbelegantnej\xc5\xa1e\xc2\xab\xc2\xa0revije, polne \xc2\xbbtesnega in energi\xc4\x8dnega\xc2\xab\xc2\xa0dialoga ter oguljenosti in sentimentalnosti. Hamilton je prevzel standarde urednikov revije The New Yorker, med katerimi je tudi William Shawn, da bi Salingerjevo pisanje pre\xc4\x8distil v \xc2\xbbprostrane, izzivalno skrivnostne, in [kasneje] odstranjene\xc2\xab\xc2\xa0kvalitete Odli\xc4\x8dnega dneva za ribe bananarice, Varuha v r\xc5\xbei in ostalih Salingerjevih zgodb z za\xc4\x8detka 50. let. V drugi polovici 50. let se je Salinger \xc5\xbee za\xc4\x8del zapirati vase in se poglabljati v verske \xc5\xa1tudije, kar je Hamilton povezal z dejstvom, da so njegove zgodbe postale dalj\xc5\xa1e, da ga je manj \xc4\x8dvrsto vodila fabula in da se je v zgodbe pritihotapilo vse ve\xc4\x8d miselnih preskokov in star\xc5\xa1evskih pripomb. Louis Menand se je v reviji The New Yorker strinjal, da je \xc2\xbbSalinger prenehal pisati zgodbe, v vsakdanjem smislu\xc2\xa0... Zdelo se je, da je izgubil zanimanje za leposlovje kot obliko umetnosti - morebiti je menil, da je v literarnem ustroju in avtorjevem nadzoru nekaj manipulativnega ali nepristnega.\xc2\xab V zadnjih letih so sicer nekateri kritiki stopili Salingerju v bran. Leta 2001 je Janet Malcolm za The New York Review of Books zapisala, da je zgodba Zooey \xc2\xbbSalingerjeva mojstrovina\xc2\xa0... Ponovno branje zgodbe Zooey in njej dopolnjujo\xc4\x8de zgodbe Franny se izpla\xc4\x8da vsaj toliko kot ponovno branje Velikega Gatsbyja.\xc2\xab\n_START_SECTION_\nVpliv\n_START_PARAGRAPH_\nSalingerjevo delo je vplivalo na mnoge pomembne avtorje in Harold Brodkey (dobitnik literarne nagrade O. Henry Award leta 1976) je leta 1991 izjavil: \xc2\xbbOn je navplivnej\xc5\xa1i avtor angle\xc5\xa1ke proze po Hemingwayju.\xc2\xab Od pisateljev iz Salingerjeve generacije je John Updike, dobitnik Pulitzerjeve nagrade, priznal, da so \xc2\xbbSalingerjeve kratke zgodbe zares odprle moje o\xc4\x8di, s tem kako lahko splete\xc5\xa1 zgodbo iz niza dogodkov, ki se zdijo skoraj nepovezani, ali zelo rahlo povezani\xc2\xa0... [Branje Salingerja] me je res povzdignilo korak vi\xc5\xa1je, kot sem bil, proti ved\xc3\xa8nju, kako uporabiti svoj material.\xc2\xab Kritik Louis Menand je ugotovil, da sta na zgodnje zgodbe Pulitzerjevega nagrajenca Philipa Rotha mo\xc4\x8dno vplivala \xc2\xbbSalingerjev jezik in komi\xc4\x8dni moment.\xc2\xab\xc2\xa0_NEWLINE_Finalist izbora za literarno nagrado National Book Award Richard Yates je leta 1977 za The New York Times povedal, da je bilo branje Salingerjevih zgodb v prvo prelomna izku\xc5\xa1nja in da \xc2\xbbse mi odtlej ni zgodilo ni\xc4\x8d tak\xc5\xa1nega ve\xc4\x8d.\xc2\xab\xc2\xa0 Yates je Salingerja opisal kot \xc2\xbbmo\xc5\xbea, ki je jezik uporabljal tako, kot da bi \xc5\xa1lo za \xc4\x8dudovito obvladovano \xc4\x8disto energijo, in ki je to\xc4\x8dno vedel, kaj po\xc4\x8dne, tako v vsaki ti\xc5\xa1ini kot v vsaki besedi.\xc2\xab\xc2\xa0Kratka zgodba Gordona Lisha For Jerom\xc3\xa9 - With Love and Kisses (izdana leta 1977, kasneje zbrana v zbirki What I Know So Far leta 1984), ki je osvojila literarno nagrado O. Henry Award, je dejansko parodija na Salingerjevo kratko zgodbo Za Esm\xc3\xa9 \xe2\x80\x93 z ljubeznijo in ob\xc5\xbealovanjem._NEWLINE_Leta 2001 je Louis Menand v reviji The New Yorker zapisal, da so \xc2\xbbpredelave Varuha v r\xc5\xbei\xc2\xab\xc2\xa0vsake nove generacije postale \xc2\xbbsamosvoj literarni \xc5\xbeanr.\xc2\xab Mednje je uvrstil dela The Bell Jar Sylvie Plath (1963), Strah in groza v Las Vegasu Hunterja S. Thompsona (1971), Bright Lights, Big City Jaya McInerneya (1984) in A Heartbreaking Work of Staggering Genius Dava Eggersa (2000). Pisateljica Aimee Bender se je mu\xc4\x8dila s svojimi prvimi kratkimi zgodbami, dokler ji ni prijateljica dala izvoda Salingerjeve zbirke novel Devet zgodb. Benderja je v Salingerjevi zbirki na\xc5\xa1la navidh in kasneje opisala Salingerjev vpliv na pisatelje z besedami: \xc2\xbbZdi se, kot da je Salinger napisal Varuha v r\xc5\xbei v enem dnevu in ta neznanski ob\xc4\x8dutek lahkote navdihuje pisanje. Navdihuje gonjo za besedami. Ne njegovimi besedami. Mojimi. Tvojimi.\xc2\xab Mnogi pisatelji so Salingerja navedli kot navdih za njihovo pisanje, med drugim Stephen Chbosky, Jonathan Safran Foer, Carl Hiaasen,  Susan Minot, Haruki Murakami, Gwendoline Riley, Tom Robbins, Louis Sachar in Joel Stein_NEWLINE_Film Forresterjevo razkritje iz leta 2000 je ohlapna pripoved o Salingerjevem \xc5\xbeivljenju. Vlogo samotarskega pisatelja, \xc4\x8digar edini izdani roman je obveljal za mojstrovino, je odigral Sean Connery. Po izdaji romana je Conneryjev lik v filmu postal pu\xc5\xa1\xc4\x8davnik in je ostal tak nadaljnjih 30 let."