b"\n_START_ARTICLE_\nGrace Renzi\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nGrace Renzi se je rodila 9. septembra 1922 v New Yorku, v \xc4\x8detrti Queens, v bli\xc5\xbeini o\xc5\xbeine East River. Bila je najmlaj\xc5\xa1a od enajstih otrok Michaela (Michelangelo) Renzija in njegove \xc5\xbeene Lucy, rojene Lucia Viscusi. Oba star\xc5\xa1a sta izhajala iz kme\xc4\x8dkih dru\xc5\xbein iz pokrajine Benevento v Italiji in sta se v New York preselila okrog leta 1900. Mati je bila gospodinja in o\xc4\x8de delavec. Leta 1923 se je dru\xc5\xbeina preselila blizu Belmont parka, \xc5\xa1e v Queensu. Velika gospodarska kriza ni preve\xc4\x8d vplivala na Grace, ki je bila dele\xc5\xbena vzgoje s strani njenih starej\xc5\xa1ih sester, od katerih so bile nekatere u\xc4\x8diteljice. Renzijeva je \xc5\xbee od svojega ranega otro\xc5\xa1tva v prostem \xc4\x8dasu po svoji volji risala in slikala, in se temu popolnoma posvetila. Tekom celotnega \xc5\xa1olanja je bila odli\xc4\x8dna u\xc4\x8denka in je prejemala \xc5\xa1tipendije._NEWLINE_Leta 1940, pri osemnajstih letih, je bila sprejeta na Cooper Union Art School, kjer je za\xc4\x8dela \xc5\xa1tudirati. Po enem letu \xc5\xa1tudija na Cooper Union se je leta 1941 odlo\xc4\x8dila, da bo predhodno \xc5\xa1tudirala na Queens College, kjer se je u\xc4\x8dila zlasti z Vaclavom Vytlacilom, in pa Robertom Goldwaterjem na podro\xc4\x8dju umetnostne zgodovine. Leta 1944 je diplomirala z odliko. Po koncu druge svetovne vojne se je vrnila na Cooper Union, kjer je \xc5\xa1tudirala zlasti z go. in g. Harrisonom, Morrisom Kantorjem in Nicholasom Marsicanom. Leta 1948 je diplomirala z odliko in je bila, \xc4\x8deprav za kratek \xc4\x8das, dele\xc5\xbena pou\xc4\x8devanja Hansa Hofmanna. Svoja dela je razstavljala v salonih in na skupinskih razstavah, predvsem v New Yorku (glej padajo\xc4\x8di meni na dnu strani). Odlo\xc4\x8dena, da obi\xc5\xa1\xc4\x8de muzeje po Evropi, je z delom zbirala sredstva za financiranje tega projekta. V letih 1950 do 1951 je pou\xc4\x8devala umetnostno zgodovino na Univerzi Hofstra, bila pa je tudi asistentka na Cooper Union._NEWLINE_Leta 1951 je odpotovala na Kubo, kjer je ostala eno leto. Med pou\xc4\x8devanjem je odkrivala otok in se zlila z umetni\xc5\xa1kim okoljem, kjer je spoznala Wifreda Lama in odkrivala njegov umetni\xc5\xa1ki univerzum. V Havani je imela svojo prvo osebno razstavo, ki ji je leta 1952 sledila \xc5\xa1e druga. Ob vrnitvi v New York in po prebolenem hepatitisu je ponovno pou\xc4\x8devala, da je lahko financirala svoje potovanje v Evropo. Septembra 1953 je prispela v Pariz, kjer se je spoznavala z umetni\xc5\xa1kimi krogi tistega \xc4\x8dasa. V Montparnassu je spoznala slovenskega skladatelja Bo\xc5\xbeidar Kantu\xc5\xa1erja, s katerim se je poro\xc4\x8dila. Zakonca sta se preselila v \xc4\x8detrti R\xc3\xa9publique. Leta 1955 se jima je rodil sin Borut. Istega leta je Renzijeva s sodelovanjem na skupinski razstavi v galeriji Dragon svoja dela prvi\xc4\x8d predstavila v Parizu. Pozimi med letoma 1956 in 1957 je po smrti svoje matere odpotovala v New York. Ob vrnitvi v Francijo, leta 1957, se je v \xc5\xa1oli ameri\xc5\xa1ke vojske v Bordeauxju zaposlila za polni delovni \xc4\x8das, da bi poskrbela za svojo dru\xc5\xbeino. Njena prva evropska osebna razstava je potekala v Bordeauxju. Leta 1958 je razstavljala v galeriji Antipo\xc3\xa8te v Parizu, zlasti poleg Jean-Michel Atlana, Jean Fautrierja, Hans Hartunga, Serge Poliakoffa in Sigismond Kolos-Varyja. Konec leta 1958 se je zaposlila kot u\xc4\x8diteljica v kraju Fontainebleau, kamor se je dru\xc5\xbeina preselila._NEWLINE_Leta 1962 je sodelovala na razstavi\xc2\xa0\xc2\xbbDonner \xc3\xa0 voir 2\xc2\xab\xc2\xa0v galeriji Creuze v Parizu. Kritiko je napisal Jos\xc3\xa9 Pierre. Na tej razstavi so sodelovali slikarji: Eva Aeppli, Joyce Mansour, Mimi Parent, Grace Renzi, Sabine, Niki de Saint Phalle, Toyen, Ursula in Mary Wilson. V\xc2\xa0\xc2\xbbFontainebleaujskih\xc2\xab\xc2\xa0\xc5\xa1estdesetih letih dvajsetega stoletja je imela dovolj velik atelje. \xc4\x8ceprav je cenila bli\xc5\xbeino z naravo, je ostala v stiku s kulturnim \xc5\xbeivljenjem prestolnice. Od leta 1962 je redno razstavljala v razli\xc4\x8dnih pari\xc5\xa1kih salonih. Leta 1964 je njeno osebno razstavo v galeriji Marie-Jacqueline Dumay v Parizu spremljalo besedilo Jean-Clarence Lamberta\xc2\xa0\xc2\xbbL'Inesp\xc3\xa9r\xc3\xa9\xc2\xab. Renzijeva je ostala v stiku s svojo dru\xc5\xbeino v Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeavah Amerike, s katero so se obiskovali. Leta 1968 je imela svojo prvo razstavo v Jugoslaviji, v Portoro\xc5\xbeu. Leta 1969 je sodelovala pri organizaciji razstave v B.I.M.C., v vili Lavaurs, kraju Fontainebleau. Na tej razstavi so med drugimi razstavljali Roberto Altmann, John Christoforou, Pranas Gailius, Jacques H\xc3\xa9rold, Sigismond Kolos-Vary, Wifredo Lam, Grace Renzi, Emil Wachter in Karel Zelenko, podprl pa jo je tudi Jean Bouret v \xc4\x8dasopisu\xc2\xa0\xc2\xbbLes Lettres fran\xc3\xa7aises\xc2\xab. Leta 1969 je Renzijeva za\xc4\x8dela pou\xc4\x8devati na mednarodni \xc5\xa1oli Marymount, v kraju Neuilly, pri Parizu._NEWLINE_Leta 1970 je bila povabljena k sodelovanju na dveh razstavah v Jugoslaviji, na Reki in v Piranu. V sedemdesetih letih dvajsetega stoletja je dru\xc5\xbeina poletja pre\xc5\xbeivljala v Gro\xc5\xbenjanu, kjer se je pridru\xc5\xbeila poletni koloniji umetnikov, ki je to istrsko mestece znova o\xc5\xbeivela. Renzijeva je sodelovala tudi na skupinskih razstavah umetnikov Gro\xc5\xbenjana, tako v mestu samem, kot tudi v Piranu ali v Subotici. Leta 1971 so Kantu\xc5\xa1erjevi zapustili Fontainebleau in se vrnili v Pariz, kjer so sprva stanovali v \xc4\x8detrti Bastille, nato na naslovu Rue de Rome. Leta 1972 je Renzijeva imela osebno razstavo v Ameri\xc5\xa1kem centru, Bd Raspail, v letih 1972 in 1973 pa je zasnovala vitra\xc5\xbena okna za kapelo v Monpazieru, na jugozahodu Francije. Od leta 1973 do 1976 je stanovala v ateljeju Cit\xc3\xa9 internationale des arts, kjer sta zakonca sklenila veliko novih poznanstev. Leta 1974 se je v pari\xc5\xa1ki galeriji Christiane Colin predstavila z osebno razstavo. Povabilo na razstavo je obogatilo besedilo umetnika Jacquesa H\xc3\xa9rolda na temo njenih del, kritika Jeana Boureta pa je iz\xc5\xa1la v \xc4\x8dasopisu\xc2\xa0\xc2\xbbLes Nouvelles litt\xc3\xa9raires\xc2\xab. Po letu 1976 sta se zakonca Kantu\xc5\xa1er nastanila v dependanso stavbe Cit\xc3\xa9 des arts, na obre\xc5\xbeju reke Sene, v slu\xc5\xbebenem stanovanju centra B.I.M.C.. Renzijeva je tu imela atelje, manj\xc5\xa1i od prej\xc5\xa1njega. Leta 1979 je organizirala osebno razstavo svojih del v BIMC galeriji in tudi prejela nagrado\xc2\xa0\xc2\xbbArt Directors Club\xc2\xab. Istega leta je sodelovala na skupinski razstavi v pari\xc5\xa1ki galeriji Koryo, zlasti v dru\xc5\xbebi korejskega slikarja Ung No Leeja. Tekom desetletja je razstavljala na ve\xc4\x8d kot dvajsetih skupinskih razstavah in v salonih v Evropi in Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeavah Amerike._NEWLINE_Leta 1980 je galerija Koryo predstavila njene najnovej\xc5\xa1e slike. Umetnica je soorganizirala razstave v BIMC galeriji, kjer je razstavljala tudi svoja dela. V osemdesetih letih dvajsetega stoletja je imela deset osebnih razstav (od katerih sta bili dve posve\xc4\x8deni njenim grafikam) v Kamniku, Ljubljani, Nantesu, Parizu, Salzburgu in Benetkah. V osemdesetih letih je poleg slikarstva veliko svojega \xc4\x8dasa posve\xc4\x8dala grafiki in delala predvsem v atelje/tiskarni v Cit\xc3\xa9 des arts. Redno je razstavljala v salonih (slikarstva in grafike) in sodelovala na ve\xc4\x8d skupinskih razstavah v Angliji, na Danskem, v Franciji (Nantes, Pariz in Perpignan), na Japonskem, v Nem\xc4\x8diji, Sloveniji, \xc5\xa0paniji ter v ZDA. Leta 1982 je prenehala pou\xc4\x8devati in zakonca sta veliko potovala, predvsem v Benetke, Slovenijo in Hrva\xc5\xa1ko, in na Dunaj. Leta 1982 je potekala osebna razstava v galeriji Veronika, v Kamniku. Preko centra BIMC je Renzijeva imela tudi atelje v Kamniku, vendar ga skoraj ni uporabljala. Svoja dela je predstavila v Benetkah na dveh osebnih razstavah, katerih otvoritev je spremljala kritika Enza Di Martina, v centru Segno Grafico leta 1981 in v galeriji Il Traghetto leta 1984. Leta 1984 se je v Berlinu rodil njen vnuk Nicolas. Po aferi Malik Oussekine v Parizu leta 1986 je za\xc4\x8dela z ve\xc4\x8d slikarskimi deli na platnu in papirju, posve\xc4\x8denimi tej tragediji. Prejela je tri umetni\xc5\xa1ke nagrade: leta 1987 je prejela nagrado Michel de Ghelderode, leta 1988 mednarodno nagrado Prijs voor Marineschilderen v Antwerpenu ter nagrado\xc2\xa0\xc2\xbbDo Forni\xc2\xab\xc2\xa0v Benetkah. Leta 1987 je sodelovala na Mednarodnem grafi\xc4\x8dnem bienalu v Ljubljani (kjer je redno sodelovala do leta 1995). V letu 1988 je v Mali galeriji Moderne Galerije v Ljubljani potekala osebna razstava njenih slik. Ob koncu desetletja je poleg potovanja v New York leta 1989 potovala tudi po Evropi, in se odpravila na umetni\xc5\xa1ko turisti\xc4\x8dno potovanje po vsej Jugoslaviji skupaj s Kantu\xc5\xa1erjem in zakoncema Hoffschir._NEWLINE_Leta 1990 je Renzi prejela \xc4\x8dastni naziv Bailli de Lalande-de-Pomerol. Od za\xc4\x8detka devetdesetih let dvajsetega stoletja je bila \xc4\x8dlanica grafi\xc4\x8dnega ateljeja Bo Halbirk v Parizu in njena dela so bila del razstav ateljeja, vendar pa je \xc5\xa1e naprej sodelovala na razstavah grafi\xc4\x8dnega ateljeja Cit\xc3\xa9 des Arts. Istega leta sta umetnico v akademske namene intervjuvali Aulikki Erom\xc3\xa4ki in Ingrid Wagner, nakar je imela leta 1991 prilo\xc5\xbenost predavati na Univerzi za umetnost (Universit\xc3\xa4t der K\xc3\xbcnste) v Berlinu v okviru svojega sodelovanja na razstavi\xc2\xa0\xc2\xbbIm Unterschied\xc2\xab\xc2\xa0v NGBK. Renzijeva je v osemdesetih letih dvajsetega stoletja na platnu za\xc4\x8dela uporabljati tehniko akrila, nakar se je vrnila k oljni tehniki. V devetdesetih letih dvajsetega stoletja je imela pet osebnih razstav v Cuxhavenu, Fresnesu in Parizu, njeno delo pa je bilo vklju\xc4\x8deno v stalne zbirke v Cuxhavenu, Guangzhouju, Maastrichtu, New Yorku in Sarcellesu. Tekom desetletja so bila njena dela predstavljena na ve\xc4\x8d kot tridesetih skupinskih razstavah, bodisi v salonih ali na skupinskih razstavah v Berlinu, Chennevi\xc3\xa8res-sur-Marnu, Fredrikstadu, Grenoblu, La Villedieuju, Ljubljani, Maastrichtu, Nantesu, New Yorku, Parizu, Sarcellesu in Ville-d'Avrayju. Njena dela so krasila ve\xc4\x8d knjig, njeni bakrorezi so del literarnega dela\xc2\xa0\xc2\xbb\xc3\x89paves\xc2\xab\xc2\xa0(Naplavine) Daniela des Brossesa, katerega pesmi so navdahnile tudi Kantu\xc5\xa1erja. Zakonca Kantu\xc5\xa1er sta v tem desetletju ve\xc4\x8dkrat obiskala Zdru\xc5\xbeene dr\xc5\xbeave Amerike in bivala v New Yorku pri njuni prijateljici Betty Statler (12th Street). Leta 1997 sta Godfrey Howard (Oxon) in Fran\xc3\xa7oise Legrand sprejela zakonca v Oxfordu. Leta 1999 se je Mary Anne Rose sestala z Renzijevo v akademske namene. Bo\xc5\xbeidar Kantu\xc5\xa1er je maja 1999 nenadoma umrl._NEWLINE_Renzijeva je po smrti mo\xc5\xbea prenehala slikati. Naslednjih deset let je \xc5\xbeivela sama. Zahvaljujo\xc4\x8d njej in veleposlani\xc5\xa1tvu ZDA v Parizu so rokopisi Kantu\xc5\xa1erjevih partitur shranjeni v Kongresni knji\xc5\xbenici v Washingtonu. Leta 2000 je med poklonom Kantu\xc5\xa1erju predstavila svoja dela na osebni razstavi v Gro\xc5\xbenjanu, v studiu Porton. Leta 2001 je soorganizirala skupinsko razstavo v muzeju Hofstra, v New Yorku, kjer je vklju\xc4\x8dila tudi dve svoji deli. Renzijeva je dala izklesati originalno delo za mo\xc5\xbeev nagrobnik na pokopali\xc5\xa1\xc4\x8du P\xc3\xa8re-Lachaise. V letu 2002 je v BIMC galeriji priredila retrospektivno razstavo svojega dela preteklih petdesetih let. Prisotna je bila v filmu Fran\xc3\xa7oisa Goetghebeurja\xc2\xa0\xc2\xbbVoyage musical en Slov\xc3\xa9nie\xc2\xab\xc2\xa0(2004) in v filmu, ki ga je v Parizu posnel Chen Tan (2004\xe2\x88\x922005). Ker ni imela ve\xc4\x8d na voljo ateljeja, je v letih 2004 do 2005 na dra\xc5\xbebi v H\xc3\xb4telu Drouot prodala vse svoje slike na platnu, razen najnovej\xc5\xa1ih (iz devetdesetih letih). Ve\xc4\x8d svojih del, posve\xc4\x8denih aferi Malik Oussekine, je predstavila na osebni razstavi v Givorsu leta 2007, kjer so bila prodana na dra\xc5\xbebi, v korist slikarskih ateljejov za otroke iz revnih \xc4\x8detrti. Tukaj je njeno slikarsko delo premi\xc5\xa1ljeno figurativno, ekspresionisti\xc4\x8dno, medtem ko je bilo njeno delo na splo\xc5\xa1no ozna\xc4\x8deno kot abstraktno. Tekom desetletja je sama obiskala muzeje v \xc5\xa0paniji, poleti 2007 pa je obiskala tudi muzej Kirsten Kjaers na Danskem, kjer je ostala nekaj tednov. \xc4\x8ceprav je v letih 2008 in 2009 \xc5\xbee te\xc5\xbeko potovala, je rade volje z vlakom za en dan odpotovala v Deauville ali Giverny._NEWLINE_Ko ni mogla ve\xc4\x8d skrbeti sama zase, je leta 2010 od\xc5\xa1la v dom za upokojence EHPAD Cousin de M\xc3\xa9ricourt, v Cachanu. Grace Renzi (Grace Kantu\xc5\xa1er) je umrla 4. junija 2011 v Cachanu, v starosti 88 let. Pokopana je poleg svojega mo\xc5\xbea, na pokopali\xc5\xa1\xc4\x8du P\xc3\xa8re-Lachaise. Njeno delo je predstavljeno v stalnih in javnih zbirkah v Franciji, Italiji, na Japonskem, na Kitajskem, v Nem\xc4\x8diji, na Nizozemskem, v Sloveniji in v Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeavah Amerike. Njena dela so tudi del zasebnih zbirk v Ameriki in Evropi."