b"\n_START_ARTICLE_\nClaude Bernard\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je leta 1813 v Saint-Julienu, v skromni dru\xc5\xbeini vinogradnika, ki je mlad umrl in zapustil le kup dolgov. Bernard se je sprva \xc5\xa1olal pri jezuitih v doma\xc4\x8dem kraju, srednjo \xc5\xa1olo pa je zaradi pomanjkanja denarja opustil in se zaposlil kot vajenec pri lekarnarju v predmestju Lyona. Takrat ga je zanimalo predvsem gledali\xc5\xa1\xc4\x8de, zato je leta 1834 od\xc5\xa1el v Pariz, da bi poskusil prodreti kot dramatik. Ko pa je kritik Saint-Marc Girardin prebral njegovo prvo dramo, mu je svetoval, naj se raj\xc5\xa1i vrne k medicini. Tako je Bernard vpisal \xc5\xa1tudij medicine na Coll\xc3\xa8ge de France, kjer ni posebej blestel, ga je pa vzel pod okrilje pionir eksperimentalne fiziologije Fran\xc3\xa7ois Magendie, ki je vodil enega prvih laboratorijev na tem podro\xc4\x8dju. Bernard je nanj napravil vtis s svojo ve\xc5\xa1\xc4\x8dino pri seciranju, zato je postal njegov asistent (preparateur), so\xc4\x8dasno pa je deloval tudi kot zdravnik v lokalnem H\xc3\xb4tel-Dieu (katoli\xc5\xa1ki bolnici za revne). Magendie je na Bernarda mo\xc4\x8dno vplival s svojim materializmom in zavra\xc4\x8danjem avtoritet v znanosti, poleg tega pa ga je uvedel tudi v poskuse na \xc5\xbeivalih, pomembno in takrat v Franciji \xc5\xa1e nekontroverzno metodo fiziolo\xc5\xa1kih raziskav. Bernard je objavil anatomsko \xc5\xa1tudijo odrastka obraznega \xc5\xbeivca in leta 1841 diplomiral z disertacijo o funkciji \xc5\xbeelod\xc4\x8dnega soka v prehrani, s \xc4\x8demer je za\xc4\x8drtal obe glavni podro\xc4\x8dji svojega prihodnjega delovanja: nevrofiziologija in fiziologija presnove._NEWLINE_Kmalu je postal nezadovoljen s polo\xc5\xbeajem asistenta brez perspektive za napredovanje, zato je odstopil. Brez prihodkov je za\xc4\x8del razmi\xc5\xa1ljati o tem, da bi odprl zdravni\xc5\xa1ko prakso, takrat pa mu je prijatelj uredil poroko z Marie-Fran\xc3\xa7oise Martin, h\xc4\x8derko bogatega in uglednega zdravnika, ki mu je prinesla 60.000 frankov dote ter mu omogo\xc4\x8dila nadaljevati z raziskavami, \xc4\x8deprav se je sam zakon izkazal za stra\xc5\xa1no nesre\xc4\x8dnega. \xc5\xbdena mu je zamerila nizke dohodke, razburilo pa jo je tudi to, da je prina\xc5\xa1al secirane \xc5\xbeivali domov. Imela sta tri otroke, h\xc4\x8derki Jeanne-Henriette in Marie-Claude ter sina, ki je umrl kmalu po rojstvu. Kasneje je postala odkrita nasprotnica vivisekcije.\n_START_SECTION_\nEksperimentalno delo\n_START_PARAGRAPH_\nV naslednjih letih je Bernard izvedel vrsto poskusov, ki so ga pripeljali do nekaterih njegovih najpomembnej\xc5\xa1ih odkritij. Najprej je s seciranjem zajcev odkril vlogo trebu\xc5\xa1ne slinavke, \xc4\x8digar izlo\xc4\x8dki razgrajujejo ma\xc5\xa1\xc4\x8dobe na ma\xc5\xa1\xc4\x8dobne kisline in glicerol (pred tem je veljalo prepri\xc4\x8danje, da prebava v celoti poteka v \xc5\xbeelodcu). Odkritje ga je vodilo k raziskavam jeter, kjer je odkril glikogen in dokazal, da gre za sladkor, ki ga jetra sama sintetizirajo kot zalogo in spet razgrajujejo ter spro\xc5\xa1\xc4\x8dajo v krvni obtok za vzdr\xc5\xbeevanje stalne koncentracije sladkorjev v krvi. Spoznanje, da kompleksnih ogljikovih hidratov ne sintetizirajo in skladi\xc5\xa1\xc4\x8dijo samo rastline, je bilo za tisti \xc4\x8das prelomno. Sam je \xc5\xbeelel preu\xc4\x8diti presnovo vseh razredov hranilnih snovi, vendar se je do konca svoje kariere ukvarjal predvsem s presnovo ogljikovih hidratov, s katerimi je za\xc4\x8del, zlasti v povezavi s sladkorno boleznijo. Na podro\xc4\x8dju nevrofiziologije je razvozlal regulacijo telesne temperature z vazomotori\xc4\x8dnimi \xc5\xbeivci, pri \xc4\x8demer je \xc5\xa1e slavni fiziolog Johannes Peter M\xc3\xbcller nedavno prej zapisal, da \xc5\xbeile niso omi\xc5\xa1i\xc4\x8dene. Ukvarjal se je \xc5\xa1e z drugimi problemi, denimo delovanjem strupa kurare, kjer je bilo njegovo spoznanje, da u\xc4\x8dinkovine delujejo tar\xc4\x8dno na dolo\xc4\x8dene procese, bistvenega pomena za razvoj farmakologije. Z opa\xc5\xbeanjem, da kurare deluje samo na motori\xc4\x8dne povezave, je poleg tega odkril delitev na motori\xc4\x8dne in senzori\xc4\x8dne \xc5\xbeivce._NEWLINE_Pot do njegovih odkritij se je obi\xc4\x8dajno za\xc4\x8dela z naklju\xc4\x8dnim opa\xc5\xbeanjem, nakar je na podlagi izku\xc5\xa1enj in predhodnega znanja razdelal hipotezo o fiziolo\xc5\xa1kem mehanizmu opazovanega pojava ter na\xc4\x8drtoval poskus. Verjel je namre\xc4\x8d, da je manipulacija opazovanega sistema bistvena za pridobivanje znanja, in zavra\xc4\x8dal takratno prakso v medicini, ki se je po njegovem pretirano zana\xc5\xa1ala na pasivno opazovanje, posplo\xc5\xa1evanje in stare dogme. Med eksperimentalnim delom pa je bil pozoren, da ga vnaprej postavljena hipoteza ni vodila k zaklju\xc4\x8dkom. Rezultati so bili pogosto nasprotni od pri\xc4\x8dakovanj, v tem primeru je brez pomislekov zavrgel izvirno hipotezo in skladno z dejstvi sestavil novo razlago. Bil je tudi vztrajen in je napadal problem z novimi in novimi poskusi, dokler ni pri\xc5\xa1el do logi\xc4\x8dnega zaklju\xc4\x8dka ali odkril drugega, vznemirljivej\xc5\xa1ega problema._NEWLINE_Ve\xc4\x8dino poskusov je opravil v majhni in temni sobi na Coll\xc3\xa8ge de France, ki je bila na voljo njemu in Magendieju v ta namen, in z zelo skopim financiranjem. Ob\xc4\x8dasno je izprosil tudi uporabo laboratorijev pri prijateljih ali delal v svojem stanovanju (na grozo \xc5\xbeene). Slabe pogoje v tem \xc4\x8dasu je kasneje krivil za svoje zdravstvene te\xc5\xbeave, vendar je kljub okoli\xc5\xa1\xc4\x8dinam plodovito raziskoval in objavljal. Klju\xc4\x8dni za uspeh sta bili njegova spretnost in natan\xc4\x8dnost pri seciranju.\n_START_SECTION_\nKasnej\xc5\xa1a leta in teoretsko delo\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1847 je postal Magendiejev namestnik na Coll\xc3\xa8ge de France, a tudi s tem polo\xc5\xbeajem ni bil zadovoljen in je znova za\xc4\x8del razmi\xc5\xa1ljati o opustitvi raziskovalnega dela. Vendar pa je \xc5\xbee bil vzbudil pozornost strokovne javnosti s svojimi rezultati, kar mu je leta 1854 prineslo polo\xc5\xbeaj profesorja splo\xc5\xa1ne fiziologije na pari\xc5\xa1ki Sorboni, hkrati pa je bil izvoljen tudi za \xc4\x8dlana Akademije za medicino in kirurgijo. Ko je njegov mentor Magendie leta 1855 umrl, je prevzel njegovo profesorsko mesto na Coll\xc3\xa8ge de France. S\xc4\x8dasoma se je njegov sloves raz\xc5\xa1iril po vsem svetu, tako da so se v njegov laboratorij prihajali u\xc4\x8dit \xc5\xa1tudentje z vse Evrope in celo Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeav Amerike ter Orienta. Med njimi so znani Elias von Cyon, Wilhelm K\xc3\xbchne, Peter Ludvig Panum in Louis-Antoine Ranvier, pa Ivan Romanovi\xc4\x8d Tarkanov iz Rusije ter Bernardovi asistenti Paul Bert, Albert J. Dastre in Jacques Ars\xc3\xa8ne d'Arsonval. Ti so kasneje delovali kot profesorji fiziologije po razli\xc4\x8dnih evropskih univerzah in pripomogli k hitri uveljavitvi Bernardovih na\xc4\x8del v znanosti._NEWLINE_Konec 1850. let je zaradi zdravstvenih te\xc5\xbeav pri\xc4\x8del opu\xc5\xa1\xc4\x8dati eksperimentalno delo in se posvetil filozofiji znanosti ter vzpostavitvi eksperimentalne fiziologije kot samostojnega podro\xc4\x8dja. Leta 1864 je obiskal francoski dvor, kjer je navdu\xc5\xa1il takratnega cesarja Napoleona III., ki mu je nato preskrbel dva dobro opremljena laboratorija, enega na Sorboni in drugega v botani\xc4\x8dnem vrtu Jardin des Plantes, kjer je bil zanj ustanovljen polo\xc5\xbeaj profesorja splo\xc5\xa1ne fiziologije. Predah od eksperimentov mu je omogo\xc4\x8dil razmi\xc5\xa1ljati o teoretskih problemih, rezultat \xc4\x8desar je bila knjiga Uvod v \xc5\xa1tudij eksperimentalne medicine (fr. Introduction \xc3\xa0 l'\xc3\xa9tude de la m\xc3\xa9decine exp\xc3\xa9rimentale, 1865). V njej podaja osnovna na\xc4\x8dela \xc5\xbeivalske fiziologije, ki jih ilustrira z opisi lastnih poskusov. Teoretsko razpravo v knjigi zaznamuje njegovo nasprotovanje vitalizmu. Namesto tega je zagovarjal materialisti\xc4\x8dni determinizem, pa vendar ni sku\xc5\xa1al procesov v \xc5\xbeivih bitjih zreducirati zgolj na splet kemi\xc4\x8dnih reakcij, saj se je zavedal, da gre za kompleksnej\xc5\xa1e sisteme in je fiziologijo obravnaval lo\xc4\x8deno tudi od kemije. Najprodornej\xc5\xa1i teoretski koncept, ki ga je razvil v tem obdobju in ga omenjal v svojih delih do konca \xc5\xbeivljenja, pa je ideja o notranjem miljeju oz. notranjem okolju, vsakemu organizmu lastni in stabilni kombinaciji fizikalno-kemi\xc4\x8dnih dejavnikov, ki jo telo aktivno vzdr\xc5\xbeuje, saj je klju\xc4\x8dna za pre\xc5\xbeivetje v spreminjajo\xc4\x8dem se okolju. Izhajal je iz ve\xc4\x8d opazovanj, predvsem funkcije jeter, ki s pretvarjanjem glikogena vzdr\xc5\xbeujejo stalno koncentracijo sladkorja v krvi, in vazomotori\xc4\x8dne regulacije telesne temperature, za katero je prej dokazal, da je pod nadzorom osrednjega \xc5\xbeiv\xc4\x8devja. Konceptu, ki je danes osrednjega pomena v fiziologiji, pa njegovi sodobniki niso posve\xc4\x8dali nikakr\xc5\xa1ne pozornosti in so ga fiziologi prevzeli \xc5\xa1ele pol stoletja po njegovi smrti._NEWLINE_Vrhunec Bernardove kariere v teh letih je sovpadal z lo\xc4\x8ditvijo od \xc5\xbeene Marie-Fran\xc3\xa7oise in novimi zdravstvenimi te\xc5\xbeavami. Kasneje se je zbli\xc5\xbeal z intelektualko Marie Raffalovich, ki mu je s svojim znanjem jezikov pomagala pri preu\xc4\x8devanju strokovne literature. Sicer je po lo\xc4\x8ditvi \xc5\xbeivel samotarsko v svojem stanovanju nasproti Coll\xc3\xa8ge de France in se je izogibal dru\xc5\xbeabnemu \xc5\xbeivljenju Pariza. Imenovan je bil za dosmrtnega \xc4\x8dlana francoskega senata (politi\xc4\x8dno telo brez prave mo\xc4\x8di v \xc4\x8dasu vladavine Napoleona III.) in se redno udele\xc5\xbeeval sej, vendar pri razpravah ni sodeloval. Kot zavednega Francoza pa ga je prizadela usoda njegove dr\xc5\xbeave ob porazu v vojni s Prusijo; tik pred obkolitvijo Pariza se je umaknil v rodni Saint-Julien, od koder se je lahko vrnil \xc5\xa1ele \xc4\x8dez 9 mesecev. V naslednjih letih se je njegovo zdravje vztrajno slab\xc5\xa1alo. Nazadnje je v za\xc4\x8detku leta 1878 v hladnih in vla\xc5\xbenih prostorih, kjer je opravljal poskuse, staknil prehlad, ki je prerasel v akutno vnetje ledvic, za katerim je 10. februarja umrl. Zadnje dni ga je negovala Marie Raffalovich, nekdanja \xc5\xbeena in h\xc4\x8di pa se mu nista hoteli niti pribli\xc5\xbeati ve\xc4\x8d.\n_START_SECTION_\nPriznanja in zapu\xc5\xa1\xc4\x8dina\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xbde za \xc4\x8dasa svojega \xc5\xbeivljenja je Bernard zaslovel s svojimi odkritji in je prejel prakti\xc4\x8dno vsa najvi\xc5\xa1ja francoska priznanja na podro\xc4\x8dju znanosti. Izvoljen je bil za \xc4\x8dlana Acad\xc3\xa9mie fran\xc3\xa7aise in kasneje za enega od 40\xc2\xa0\xc2\xbbnesmrtnih\xc2\xab\xc2\xa0ter predsednika akademije. Odlikovan je bil tudi z dr\xc5\xbeavnim redom poveljnika legije \xc4\x8dasti, britanska Kraljeva dru\xc5\xbeba iz Londona pa ga je sprejela za tujega \xc4\x8dlana in mu leta 1876 podelila svojo Copleyjevo medaljo. Ob smrti je bil kot prvi znanstvenik pokopan z dr\xc5\xbeavni\xc5\xa1kimi \xc4\x8dastmi na pokopali\xc5\xa1\xc4\x8du P\xc3\xa8re-Lachaise, kasneje pa so pred poslopjem Coll\xc3\xa8ge de France postavili njegov kip. \xc5\xa0e en njegov kip stoji na dvori\xc5\xa1\xc4\x8du medicinske fakultete v Lyonu, francoska po\xc5\xa1ta pa je izdala tudi znamko z njegovo podobo._NEWLINE_Tudi v \xc5\xa1ir\xc5\xa1i javnosti je bil prepoznaven kot arhetip znanstvenika, podobno kot v 20. stoletju Albert Einstein. Posredno ali neposredno je omenjen v razli\xc4\x8dnih umetni\xc5\xa1kih delih, kot je denimo roman Bratje Karamazovi. Pisatelj \xc3\x89mile Zola je njegovo \xc5\xbeivljenjsko zgodbo uporabil za osnovo svojega romana Doktor Pascal, Bernardovo delo pa naj bi navdahnilo tudi njegov koncept eksperimentalnega romana._NEWLINE_Kmalu po Bernardovi smrti pa je spomin nanj v javnosti zbledel, verjetno deloma zaradi nara\xc5\xa1\xc4\x8dajo\xc4\x8dega javnega odpora proti vivisekciji in deloma zaradi vzpona novega znanstvenega heroja, Louisa Pasteurja, \xc4\x8digar odkritja so prav tako prispevala k re\xc5\xa1evanju \xc5\xbeivljenj, a bolj neposredno in skozi\xc2\xa0\xc2\xbb\xc4\x8disto\xc2\xab\xc2\xa0kemijo. \xc5\xa0e danes je Bernard s svojimi dose\xc5\xbeki izrinjen iz javnega spomina in ga pogosteje, a v negativni lu\xc4\x8di omenjajo le aktivisti za pravice \xc5\xbeivali. Po drugi strani so njegova dela, predvsem Uvod v \xc5\xa1tudij eksperimentalne medicine, \xc5\xa1e zdaj v tisku v ve\xc4\x8d jezikih in ponekod \xc5\xa1e obvezno branje za \xc5\xa1tudente fiziologije.\n_START_SECTION_\nClaude Bernard in znanstvena metoda\n_START_PARAGRAPH_\nNjegovo poudarjanje osrednjega pomena poskusa v procesu preu\xc4\x8devanja naravnih pojavov je bil Bernardov klju\xc4\x8den doprinos sodobni znanstveni metodi. V njegovem \xc4\x8dasu je bila medicina \xc5\xa1e vedno podobna alkimiji, na podlagi opazovanja \xc5\xbeivih sistemov so, po na\xc4\x8delih metafizike ali sholastike, z dedukcijo izpeljali vse posledice pojava. Prevladovale so nadnaravne, vitalisti\xc4\x8dne razlage, zlasti pa je bila avtoriteta zdravnikov nad znanostjo in nezmotljiva. Za Bernarda pa je bila hipoteza, \xc4\x8detudi prav tako a priori ideja, predvsem vpra\xc5\xa1anje, previdna napoved posledic, ki jo je treba s pomo\xc4\x8djo novih in novih poskusov soo\xc4\x8diti z realnostjo ter hipoma zavre\xc4\x8di, \xc4\x8de se izsledki poskusov ne ujemajo z napovedjo (seveda pod pogojem, da je poskus dobro zastavljen in natan\xc4\x8dno izveden). Iz tega pristopa je med drugim izhajalo, da samo z znanjem anatomije, ki je v\xc4\x8dasih veljala za mati vseh ved o \xc5\xbeivem, ne moremo zadovoljivo razumeti delovanja organizmov._NEWLINE_Deterministi\xc4\x8dna filozofija se pri njem odra\xc5\xbea na dva na\xc4\x8dina: v tezi, da imajo tudi\xc2\xa0\xc2\xbbvi\xc5\xa1je\xc2\xab\xc2\xa0funkcije \xc5\xbeivih bitij fizikalno-kemi\xc4\x8dno osnovo, kar zaobide teleolo\xc5\xa1ko/metafizi\xc4\x8dno iskanje\xc2\xa0\xc2\xbbbistva\xc2\xab\xc2\xa0pojavov (z drugimi besedami, znanost mora iskati odgovor na vpra\xc5\xa1anje\xc2\xa0\xc2\xbbkako\xc2\xab, ne\xc2\xa0\xc2\xbbzakaj\xc2\xab), in v vztrajanju pri obnovljivosti \xe2\x80\x93 zahtevi, da mora poskus ob enakih za\xc4\x8detnih pogojih vedno dati enake rezultate. To je \xc5\xa1e drugi temelj sodobne znanosti, ki ga je postavil._NEWLINE_Preboj, ki ga je s tem spro\xc5\xbeil, se je najprej odrazil v medicini. Prvi\xc4\x8d se je uveljavilo zavedanje, da lahko \xc4\x8dlovek razume in vpliva na patofiziolo\xc5\xa1ke mehanizme ter z umetnimi posegi pomaga vzpostaviti homeostazo v telesu, kar je vodilo v nesluten razmah medicinske znanosti v 19. stoletju. Pokazal je tudi, da lahko celo strupi, kakr\xc5\xa1en je kurare, pomagajo pri raziskovanju biolo\xc5\xa1kih procesov. Neposredno so njegova odkritja vplivala na razvoj raznih vej medicine, kot so anesteziologija, kirurgija, farmakologija, interna medicina, toksikologija in nevrologija, njegovi metodolo\xc5\xa1ki temelji pa so revolucionalizirali celotno znanost, ki \xc5\xa1e danes upo\xc5\xa1teva ista na\xc4\x8dela.\n_START_SECTION_\nSpor glede vivisekcije\n_START_PARAGRAPH_\nBernard ni bil prvi, ki se je ukvarjal s poskusi na \xc5\xbeivalih oz. vivisekcijo, je pa pristop s prelomnimi odkritji pribli\xc5\xbeal \xc5\xa1ir\xc5\xa1i javnosti. \xc5\xbde takrat je bil tar\xc4\x8da kritikov, ki so izpostavljali krutost njegovega po\xc4\x8detja, na \xc4\x8delu z \xc5\xbeeno Marie-Fran\xc3\xa7oise, pa tudi eden od njegovih u\xc4\x8dencev, britanski zdravnik George Hoggan, je javno obsodil dogajanje v Bernardovem laboratoriju. Ve\xc4\x8dina nasprotnikov si ga zaradi njegovega ugleda ni upala neposredno napadati in so namesto tega kritizirali njegovega mentorja Magendieja, pa \xc5\xa1e to \xc5\xa1ele po smrti slednjega._NEWLINE_Bernard sam je ve\xc4\x8dkrat javno zagovarjal vivisekcijo kot nujno za napredek na podro\xc4\x8dju fiziologije, saj na \xc4\x8dloveku ni eti\xc4\x8dno eksperimentirati in izpostavil, da \xc4\x8de \xc4\x8dlovek uporablja \xc5\xbeivali za prehrano, delo in druge koristi, bi bilo nerazumno to uporabo odrekati znanosti, kjer je na ra\xc4\x8dun trpljenja razmeroma majhnega \xc5\xa1tevila \xc5\xbeivali ogromno koristi za \xc4\x8dloveka. Kljub temu je Hogganovo pismo v \xc4\x8dasopisu Morning Post leta 1875 spro\xc5\xbeilo burno javno razpravo in ustanovitev prvega dru\xc5\xa1tva proti vivisekciji v Veliki Britaniji, ki so se mu pridru\xc5\xbeili \xc5\xa1tevilni umetniki, politiki in predstavniki duhov\xc5\xa1\xc4\x8dine. V Franciji je tovrstno dru\xc5\xa1tvo nastalo po Bernardovi smrti in tema ostaja kontroverzna \xc5\xa1e danes, \xc4\x8deprav vlada v znanosti \xc5\xa1irok konsenz o nenadomestljivosti poskusov na \xc5\xbeivalih za napredek fiziologije in drugih podro\xc4\x8dij biologije, dejavnost pa je regulirana. Za primer, Bernardovo odkritje glikogena je spodbudilo nove raziskave presnove ogljikovih hidratov, ki so na koncu vodile do odkritja inzulina in razvoja terapije za sladkorno bolezen (Frederick G. Banting, John J.R. Macleod in sodelavci, 1923, prav tako s poskusi na \xc5\xbeivalih), ki je \xc5\xa1e pred stoletjem pomenila smrtno obsodbo za bolnike, danes pa jo rutinsko obvladujemo.\n_START_SECTION_\nIdeja stanovitnosti notranjega okolja\n_START_PARAGRAPH_\nKoncept notranjega miljeja, ki predstavlja poenoteno razlago razli\xc4\x8dnih fiziolo\xc5\xa1kih procesov v telesu, je bil za \xc4\x8dasa Bernardovega \xc5\xbeivljenja prezrt, kljub temu, da ga je poudarjal v svojih objavah in na javnih predavanjih. Kve\xc4\x8djemu be\xc5\xbeno ga omenjajo biografije, ki so iz\xc5\xa1le tekom naslednjega pol stoletja. \xc5\xa0ele z vzponom evolucijske misli je pridobil na pomenu kot osrednja razlaga in usmeritev v fiziologiji. Leon Fredericq je leta 1882 odkril, da je pri\xc2\xa0\xc2\xbbvi\xc5\xa1je razvitih\xc2\xab\xc2\xa0organizmih ionska sestava telesnih teko\xc4\x8din bolj neodvisna od zunanjega okolja kot pri\xc2\xa0\xc2\xbbni\xc5\xbejih\xc2\xab\xc2\xa0in to predlagal kot dokaz za evolucijo\xc2\xa0\xc2\xbbbolj prosto\xc5\xbeive\xc4\x8dih\xc2\xab\xc2\xa0\xc5\xbeivljenjskih oblik. Rene Quinton in Archibald Macallum sta njegovo idejo razdelala in razvila hipotezo, da je \xc5\xbeivljenje nastalo v morju, ostanek katerega predstavljajo telesne teko\xc4\x8dine, ki jih je obdal integument. Proti koncu stoletja so nova odkritja razkrila evolucijski trend razvoja vedno zapletenej\xc5\xa1ih mehanizmov vzdr\xc5\xbeevanja notranjega okolja._NEWLINE_V za\xc4\x8detku 20. stoletja je napredek kemije in elektrotehnike omogo\xc4\x8dil natan\xc4\x8dno preu\xc4\x8devanje ionske sestave organizmov ter vloge \xc5\xbeiv\xc4\x8devja v \xc5\xbeivljenju \xc5\xbeivali, kar je \xc5\xa1e utrdilo Bernardovo teorijo. Neposredno so se nanjo sklicevali med drugim William Bayliss in Ernest Starling (soodkritelja prvega znanega hormona), John S. Haldane in Joseph Barcroft (raziskovalca regulativne vloge dihanja) ter Charles S. Sherrington (o\xc4\x8de sodobne nevrofiziologije). Veliko zaslug za uveljavitev Bernardovih idej je imel Ameri\xc4\x8dan Walter B. Cannon, ki je pojasnil regulativno vlogo simpati\xc4\x8dnega \xc5\xbeiv\xc4\x8devja in skoval besedo homeostaza. Cannon jo je pri\xc4\x8del uporabljati \xc5\xa1ir\xc5\xa1e, za razlago vedenj in sociolo\xc5\xa1kih pojavov. Njegov sodobnik Norbert Wiener jo je posplo\xc5\xa1il \xc5\xa1e na ne\xc5\xbeive procese in formaliziral kot novo vedo, kibernetiko. Iz Bernardovih teorij je vzniknilo tudi podro\xc4\x8dje sistemske biologije."