b'\n_START_ARTICLE_\nSchwarzschildov polmer\n_START_PARAGRAPH_\nSchwarzschildov polmer [\xc5\xa1v\xc3\xa1rc\xc5\xa1ildov ~] (v\xc4\x8dasih tudi gravitacijski polmer) je polmer krogle, ki obdaja nevrte\xc4\x8do se in nenabito (brez elektri\xc4\x8dnega naboja) \xc4\x8drno luknjo. To je polmer krogle, ki vsebuje dovolj mase, da iz njenega obmo\xc4\x8dja ne more uiti niti svetloba. Velja tudi, da iz obmo\xc4\x8dja \xc4\x8drne luknje zaradi prevelike te\xc5\xbenosti ne more uiti nobena informacija. \xc4\x8crne luknje so telesa, ki imajo manj\xc5\xa1i ali enak polmer, kot je njihov Schwarzschildov polmer. To pomeni, da je ube\xc5\xbena hitrost svetlobe za \xc4\x8drno luknjo enaka hitrosti svetlobe. Schwarzschildov polmer je tudi polmer dogodkovnega obzorja krogelne \xc4\x8drne luknje._NEWLINE_Imenuje se po nem\xc5\xa1kem astronomu in fiziku Karlu Schwarzschildu (1873\xe2\x80\x931916), ki je leta 1916 prvi re\xc5\xa1il Einsteinove vakuumske ena\xc4\x8dbe polja za krogelno simetri\xc4\x8dne nevrte\xc4\x8de sisteme brez elektri\xc4\x8dnega naboja.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nPomen singularnosti pri  (v naravnih enotah, ) je prvi uvidel Hadamard, ki se je med konferenco v Parizu leta 1922 vpra\xc5\xa1al kaj se lahko zgodi, \xc4\x8de lahko fizikalni sistem sploh kdaj dose\xc5\xbee to singularnost. Einstein je vztrajal, da je ne more dose\xc4\x8di, in nakazal hude posledice na Vesolje, ter hudomu\xc5\xa1no imenoval singularnost\xc2\xa0\xc2\xbbHadamardova katastrofa\xc2\xab._NEWLINE_Schwarzschildov izvirni model zvezde je privzel nestisljivo teko\xc4\x8dino. Einstein je pokazal, da je bil to nerazumljiv privzetek, saj bi se lahko zvok \xc5\xa1iril z neskon\xc4\x8dno hitrostjo. V svojem delu je obravnaval model zvezde, kjer so bile komponente zvezde kro\xc5\xbee\xc4\x8de mase, in pokazal, da bi lahko na Schwarzschildovem polmeru tirne hitrosti presegle hitrost svetlobe. Leta 1939 je s tem pobijal, da bi se to lahko zgodilo, tako da singularnost v naravi ne more nastati. Istega leta sta Oppenheimer in Snyder obravnavala model oblaka prahu, kjer so se pra\xc5\xa1ni delci oblaka gibali radialno proti eni to\xc4\x8dki, in pokazala, da lahko dose\xc5\xbeejo singularnost v kon\xc4\x8dnem lastnem \xc4\x8dasu. Ko pre\xc4\x8dkajo mejo, sta Oppenheimer in Snyder opazila, da so svetlobni sto\xc5\xbeci obrnjeni navznoter, in, da noben signal ne more uiti navzven. Izra\xc4\x8dunala sta gravitacijsko sesedanje homogene teko\xc4\x8de krogle proste tlaka in ugotovila, da se odvoji od preostalega Vesolja.'