b'\n_START_ARTICLE_\nEmil Theodor Kocher\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je kot drugi sin \xc5\xbeelezni\xc5\xa1kega in\xc5\xbeenirja Jakoba Alexandra Kocherja in matere Marie. Po maturi je vpisal \xc5\xa1tudij medicine na Univerzi v Bernu in ga kon\xc4\x8dal leta 1895. Po tistem je od\xc5\xa1el na dalj\xc5\xa1e \xc5\xa1tudijsko potovanje po Evropi, kjer je \xc5\xa1tudiral pri znanih kirurgih, kot sta Bernhard von Langenbeck v Berlinu in Henry Thompson v Londonu. Potovanje naj bi mu financirala neka \xc5\xa1vicarska mecenka. Po vrnitvi v Bern je postal asistent Georga L\xc3\xbcckeja, leta 1872, ko je L\xc3\xbccke od\xc5\xa1el predavat v Strasbourg, pa je bil imenovan za profesorja._NEWLINE_Kmalu po imenovanju je postal mednarodno prepoznan kirurg. Njegova prva vidnej\xc5\xa1a iznajdba je bila nova metoda za reponiranje izpahnjenega ramenskega sklepa, ki je v uporabi \xc5\xa1e danes. Zelo zgodaj je prepoznal tudi pomen takrat revolucionarnih asepti\xc4\x8dnih tehnik pri kirur\xc5\xa1kih posegih, ki jih je uvedel Joseph Lister, in jih pri\xc4\x8del dosledno uporabljati, kar je bistveno zmanj\xc5\xa1alo umrljivost pacientov. Poleg tega je bil znan kot po svojem metodi\xc4\x8dnem pristopu do kirurgije, saj je pazljivo nadzoroval krvavitve med operacijo (v ta namen je izna\xc5\xa1el ve\xc4\x8d kirur\xc5\xa1kih instrumentov) in potek anestezije. Posebej so izbolj\xc5\xa1ave pri\xc5\xa1le do izraza pri njegovi specializaciji, operativni odstranitvi \xc5\xa1\xc4\x8ditnice za zdravljenje gol\xc5\xa1avosti, ki je takrat veljala za izjemno nevaren poseg, Kocher pa je v pribli\xc5\xbeno 5000 posegih, ki jih je opravil, do leta 1912 zmanj\xc5\xa1al smrtnost na manj kot odstotek. Ironi\xc4\x8dno je njegova natan\xc4\x8dnost povzro\xc4\x8dila, da se je pri bolnikih s popolnoma odstranjeno \xc5\xa1\xc4\x8ditnico pojavil kretenizem zaradi pomanjkanja \xc5\xa1\xc4\x8ditni\xc4\x8dnih hormonov, kar je opisal v poro\xc4\x8dilu leta 1883. Poleg tega je bil pionir na podro\xc4\x8dju nevrokirurgije, kjer se je ukvarjal predvsem z vzroki za epilepsijo (mo\xc5\xbeganski tumorji, intrakranialni tlak)._NEWLINE_Med letoma 1878 in 1903 je slu\xc5\xbeil kot rektor Univerze v Bernu. Spomladi leta 1880 je dobil ponudbo za profesuro na Univerzi v Pragi, ki je imela takrat eno najpresti\xc5\xbenej\xc5\xa1ih medicinskih univerz v nem\xc5\xa1ko govore\xc4\x8dem svetu. Ponudbo je izkoristil za pritisk na mestne oblasti, da so zagotovile sredstva za novo poslopje univerzitetne bolni\xc5\xa1nice (Inselspital) v Bernu. Odlo\xc4\x8dil se je ostati, na kar so se navdu\xc5\xa1eno odzvali \xc5\xa1tudenti, saj je bil priljubljen tudi kot predavatelj in mentor. Vseh 45 let svoje kariere je tako ostal na Univerzi v Bernu, v tem \xc4\x8dasu je predaval pred pribli\xc5\xbeno 10.000 \xc5\xa1tudenti in bil mentor ve\xc4\x8d kot 130 doktorantom. Ustanovil pa je zasebno kliniko Ulmenhof, kjer je zdravil premo\xc5\xbenej\xc5\xa1e paciente. Leta 1909 je kot prvi \xc5\xa0vicar in prvi kirurg prejel Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino. Denarni del nagrade je porabil za ustanovitev Kocherjevega in\xc5\xa1tituta (danes del medicinske fakultete Univerze v Bernu)._NEWLINE_Od leta 1869 je bil poro\xc4\x8den z Marie Witschi-Courant, par je imel tri sinove. V nasprotju z ve\xc4\x8dino kolegov je bil globoko veren in aktiven pripadnik moravske denominacije protestantizma. Ostal je vitalen prakti\xc4\x8dno do konca \xc5\xbeivljenja, zadnjo operacijo je opravil le nekaj dni pred svojo smrtjo v 76. letu starosti.'