b'\n_START_ARTICLE_\nHermann Joseph Muller\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v nem\xc5\xa1ki \xc4\x8detrti New Yorka o\xc4\x8detu iz druge generacije nem\xc5\xa1kih priseljencev, materini predniki pa so bili sefardski Judje. Njegov o\xc4\x8de, Hermann Joseph Muller starej\xc5\xa1i, je umrl leta 1900, ko je bilo mlademu Hermannu \xc5\xa1ele 9 let, a mu je s svojo osebnostjo vzbudil zanimanje za naravo. Dru\xc5\xbeina \xc5\xbee pred o\xc4\x8detovo smrtjo ni bila posebej premo\xc5\xbena, po njej pa je mati \xc5\xa1e te\xc5\xbeje skrbela za Hermanna in njegovo starej\xc5\xa1o sestro. V srednji \xc5\xa1oli se je spoprijateljil z Edgarjem Altenburgom, ki je kasneje tudi sam postal genetik, pod njegovim vplivom je postal Muller ateist in socialist (vzgajan je bil sicer v unitarianisti\xc4\x8dnem duhu).\n_START_SECTION_\n\xc5\xa0tudij in zgodnja kariera\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1907 je na ra\xc4\x8dun \xc5\xa1olskih uspehov dobil \xc5\xa1tipendijo za \xc5\xa1tudij na Univerzi Columbia, kjer so na njegovo kasnej\xc5\xa1o raziskovalno usmeritev najbolj vplivala predavanja citologa E.B. Wilsona in u\xc4\x8dbenik Roberta H. Locka o dednosti. Po koncu prvostopenjskega \xc5\xa1tudija leta 1909 je kot podiplomski \xc5\xa1tudent pri\xc4\x8del sodelovati v skupini kasnej\xc5\xa1ega nobelovca Thomasa Hunta Morgana, ki je ravno takrat na Columbii vzpostavil svoj znameniti laboratorij za genetske raziskave na vinski mu\xc5\xa1ici vrste Drosophila melanogaster kot modelnim organizmom. Z Altenburgom in \xc5\xa1e nekaj drugimi \xc5\xa1tudenti so bistveno pripomogli k razjasnitvi klju\xc4\x8dne vloge genov pri dedovanju. Vendar se podro\xc4\x8dju ni mogel posvetiti v celoti, saj je imel \xc5\xa1tipendijo za podiplomski \xc5\xa1tudij fiziologije na medicinski fakulteti Univerze Cornell, kjer je dobil tudi zadol\xc5\xbeitev predavatelja. Tako je bil njegov prispevek h genetiki v tem \xc4\x8dasu zgolj teoretski in zato, kar ga je osebno prizadelo, v objavah skupine nekoliko spregledan. Kasneje je na Cornellu postal asistent zoologije, kar mu je omogo\xc4\x8dilo, da je del svojega \xc4\x8dasa posvetil raziskavam na Columbii, kjer je s poskusi na D. melanogaster pojasnil nekaj osnov pojava crossing-over in vezave genov. Doktorat na to temo je zagovarjal leta 1915._NEWLINE_Po doktoratu je sprejel vabilo Juliana Huxleyja (po Morganovem priporo\xc4\x8dilu) za polo\xc5\xbeaj predavatelja biologije na Riceovem in\xc5\xa1titutu (danes Riceova univerza) v Houstonu. Naslednja leta so bila njegovo najplodovitej\xc5\xa1e obdobje, ravno v tem \xc4\x8dasu je s spremljanjem mutacij v laboratorijski populaciji muh dokazal, da so geni temeljne funkcionalne enote dedovanja, in demonstriral vpliv rentgenskih \xc5\xbearkov na dednino. Po treh letih v Houstonu je postal in\xc5\xa1truktor in se vrnil v Teksas leta 1920, tokrat kot docent zoologije na Univerzi Teksasa v Austinu, kjer je kasneje napredoval do polo\xc5\xbeaja profesorja. Ves ta \xc4\x8das je izvajal raziskave, od tega pomemben del v sodelovanju z Altenburgom. Leta 1923 se je poro\xc4\x8dil z in\xc5\xa1truktorico matematike v Austinu Jessie Marie Jacobs, naslednje leto se jima je rodil sin David. Tudi ona je sodelovala pri nekaterih \xc5\xa1tudijah. V teh letih je pri\xc4\x8del razmi\xc5\xa1ljati tudi o humani genetiki in evoluciji \xc4\x8dloveka, vendar ne v sozvo\xc4\x8dju z obstoje\xc4\x8dim gibanjem evgenikov v ZDA, ki ga je imel za elitisti\xc4\x8dnega in neznanstvenega._NEWLINE_Njegovo odkritje mutagenega u\xc4\x8dinka rentgenskih \xc5\xbearkov, ki je bilo predstavljeno leta 1926, mu je prineslo pozornost strokovne javnosti, je pa bil v tem \xc4\x8dasu pod hudim pritiskom, tako zaradi dela, kot tudi zaradi svojega prepri\xc4\x8danja in razo\xc4\x8daranja nad dru\xc5\xbebenim stanjem med veliko gospodarsko krizo. Zaradi sodelovanja pri socialisti\xc4\x8dno usmerjenem podtalnem \xc5\xa1tudentskem dru\xc5\xa1tvu se ga je prijemal sloves komunisti\xc4\x8dnega prevratnika, preiskoval ga je tudi FBI. Stres je botroval propadu njegovega zakona in kasneje \xc5\xbeiv\xc4\x8dnemu zlomu ter poskusu samomora, zaradi \xc4\x8desar je pustil profesorsko mesto in od\xc5\xa1el iz dr\xc5\xbeave.\n_START_SECTION_\nObdobje v tujini\n_START_PARAGRAPH_\nNjegova prva postojanka je bila Nem\xc4\x8dija, natan\xc4\x8dneje oddelek za genetiko In\xc5\xa1tituta cesarja Viljema za raziskave mo\xc5\xbegan (del Dru\xc5\xbebe cesarja Viljema) pod vodstvom Timofejev-Resovskega, kjer se je posve\xc4\x8dal biofizikalnim vidikom zgradbe genov. Leta 1933 je zaradi vzpona nacizma zapustil Nem\xc4\x8dijo, tokrat je od\xc5\xa1el na sovjetski In\xc5\xa1titut za genetiko v Leningrad. In\xc5\xa1titut pod vodstvom Nikolaja Vavilova je deloval pod okriljem Sovjetske akademije znanosti, katere dopisni \xc4\x8dlan je pred tem postal Muller. Tu je dobil polo\xc5\xbeaj vi\xc5\xa1jega genetika ter vodil program raziskav mutacij in genov, v sklopu katerega se je za\xc4\x8del ukvarjati s \xc4\x8dlove\xc5\xa1ko genetiko. Naslednje leto se je skupaj z in\xc5\xa1titutom preselil v Moskvo. Njegovo navdu\xc5\xa1enje nad socialisti\xc4\x8dnim okoljem pa je bilo kratkotrajno, saj je le nekaj let kasneje do\xc5\xbeivel svoj vzpon lisenkizem, ki je postal uradna doktrina v sovjetskem naravoslovju. Kot genetik se je Muller lamarkisti\xc4\x8dnim idejam upiral, a je postala situacija zanj nevarna, zato je zapustil dr\xc5\xbeavo kot \xc4\x8dlan kanadske medicinske enote v \xc5\xa1panski dr\xc5\xbeavljanski vojni. Po padcu Madrida se iz politi\xc4\x8dnih razlogov ni mogel vrniti ne v Sovjetsko zvezo, ne v ZDA, zato je sprejel povabilo z britanskega In\xc5\xa1tituta za \xc5\xbeivalsko genetiko Univerze v Edinburgu. V Edinburgu je bil najprej gostujo\xc4\x8di raziskovalec, leta 1938 pa je postal predavatelj, hkrati je vzpostavil \xc5\xbeivahen laboratorij za raziskave genetike D. melanogaster.\n_START_SECTION_\nVrnitev v ZDA\n_START_PARAGRAPH_\nV ZDA se je zaradi izbruha druge svetovne vojne vrnil \xc5\xbee avgusta 1940, je pa v Edinburgu spoznal svojo drugo \xc5\xbeeno, Dorotheo Johanno Kantorowicz, ki je tja prebegnila iz Nem\xc4\x8dije. Leta 1944, ko se jima je rodila h\xc4\x8di, je imel za\xc4\x8dasni polo\xc5\xbeaj raziskovalca na Kolid\xc5\xbeu Amherst v Massachusettsu, nekaj \xc4\x8dasa pa je bil tudi svetovalec pri projektu Manhattan. Naposled je po zaslugi enega svojih zgodnjih sodelavcev postal profesor zoologije na Univerzi Indiane v Bloomingtonu. Tu je na\xc5\xa1el varno okolje za zadnji dve desetletji svoje kariere, univerza ga je za\xc5\xa1\xc4\x8ditila tudi pred McCarthyjevo gonjo proti komunistom. Po izku\xc5\xa1nji v Sovjetski zvezi se je distanciral od vseh vrst avtoritarnosti in je leta 1946 tudi izstopil iz Sovjetske akademije znanosti, je pa po propadu lisenkizma mnogo let kasneje z veseljem spet navezal stik s tamkaj\xc5\xa1njimi kolegi._NEWLINE_Poleg vodenja raziskav na muhi D. melanogaster je pri\xc4\x8del po koncu druge svetovne vojne in za\xc4\x8detku atomske dobe intenzivno javno opozarjati na nevarnosti jedrske tehnologije ter razvijati svoje zamisli o na\xc4\x8drtnem usmerjanju prihodnje evolucije \xc4\x8dloveka. Odnos do jedrskega oro\xc5\xbeja ga je znova vodil v konflikt, saj je del javnosti menil, da \xc5\xbeeli \xc5\xa1koditi polo\xc5\xbeaju ZDA na vrhuncu hladne vojne. Kot eden najvidnej\xc5\xa1ih \xc4\x8dlanov gibanja proti jedrskemu oboro\xc5\xbeevanju (skupaj z Julianom Huxleyjem, Linusom Paulingom in drugimi intelektualci) pa je bistveno pripomogel k sprejetju mednarodnega sporazuma o omejevanju jedrskih preskusov leta 1963. V Bloomingtonu je deloval do upokojitve leta 1964 in po kraj\xc5\xa1em obdobju, ko je bil svetovalec ter gostujo\xc4\x8di profesor drugje, \xc5\xa1e kot \xc4\x8dastni profesor do svoje smrti.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nOdkritje, da lahko rentgenski \xc5\xbearki povzro\xc4\x8dijo mutacije, je bilo pravzaprav zgolj nadgradnja njegovega predhodnega eksperimentalnega dela, s katerim je Muller postavil temelj za razumevanje mutacij kot redkih, a merljivih dogodkov, ki vplivajo na zgradbo genov kot osnovnih gradnikov \xc5\xbeivljenja. Pa vendar je ravno delo z ionizirajo\xc4\x8dim sevanjem vzbudilo veliko pozornost javnosti, saj je bila prva polovica dvajsetega stoletja \xc4\x8das, ko je bilo prvi\xc4\x8d v zgodovini uporabljeno jedrsko oro\xc5\xbeje. Za to svoje odkritje je po drugi svetovni vojni prejel \xc5\xa1tevilna priznanja, med njimi Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino (1946) in Darwin-Wallaceovo medaljo Linnejevega dru\xc5\xa1tva iz Londona (1958)._NEWLINE_Sprejet je bil za \xc4\x8dlana ve\xc4\x8d akademskih in strokovnih ustanov, kot so Nacionalna akademija znanosti ZDA, Kraljeva dru\xc5\xbeba (kot tuji \xc4\x8dlan), Kraljeva dru\xc5\xbeba iz Edinburga, Sovjetska akademija znanosti (kot dopisni \xc4\x8dlan), Kraljeva danska akademija, Kraljeva \xc5\xa1vedska akademija idr. Univerze v Edinburgu, v Chicagu in Cornell so mu podelile \xc4\x8dastne doktorate.'