b'\n_START_ARTICLE_\nGeorge Emil Palade\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v dru\xc5\xbeini intelektualcev na vzhodu Romunije, kjer je \xc5\xbee zgodaj razvil zanimanje za znanost. Po srednji \xc5\xa1oli se je po zgledu daljnega sorodnika, ki je bil zdravnik, odlo\xc4\x8dil vpisati \xc5\xa1tudij medicine na Univerzi v Bukare\xc5\xa1ti. \xc5\xbde med \xc5\xa1tudijem ga je pritegnila povezava med zgradbo in funkcijo anatomskih struktur; po opravljeni klini\xc4\x8dni praksi iz interne medicine je leta 1940 pridobil naziv doktorja medicine in postal asistent na Oddelku za klini\xc4\x8dno medicino Medicinske fakultete v Bukare\xc5\xa1ti, vendar ga zdravni\xc5\xa1ki poklic ni zanimal, zato se je kmalu vrnil k svojemu mentorju G. Popi na Oddelek za anatomijo. Med drugo svetovno vojno je kratek \xc4\x8das slu\xc5\xbeil kot zdravnik v romunski vojski, leta 1944 pa so pri\xc5\xa1li na oblast komunisti, ki so pri\xc4\x8deli zatirati intelektualce. Zato je sprejel mentorjev nasvet naj odide na izpopolnjevanje v tujino. Skrivoma je s takratno \xc5\xbeeno in h\xc4\x8derko prebegnil v Tur\xc4\x8dijo in od tam konec leta 1945 preko Maroka v Zdru\xc5\xbeene dr\xc5\xbeave Amerike.\n_START_SECTION_\nRockefellerjev in\xc5\xa1titut\n_START_PARAGRAPH_\nZahvaljujo\xc4\x8d mentorjevemu priporo\xc4\x8dilnemu pismu je postal gostujo\xc4\x8di raziskovalec na Univerzi v New Yorku, kjer je spoznal Alberta Claudeja, ki mu je ponudil polo\xc5\xbeaj raziskovalca na oddelku za citologijo na Rockefellerjevem in\xc5\xa1titutu za medicinske raziskave (danes Univerza Rockefeller). Tam se je za\xc4\x8del ukvarjati s tehnikami lo\xc4\x8devanja (frakcionacije) celi\xc4\x8dnih komponent in s sodelavci razvil saharozno suspenzijo, ki je pomagala ohraniti celi\xc4\x8dne strukture. Takrat je zaradi odhodov in upokojitev starej\xc5\xa1ih raziskovalcev skoraj razpadel oddelek, kjer je deloval, vendar je takratni direktor in\xc5\xa1tituta Herbert S. Gasser spoznal pomen njegovih raziskav in Paladeja obdr\xc5\xbeal. Za\xc4\x8del se je ukvarjati z elektronsko mikroskopijo, kjer je kmalu prispeval novo pomembno izbolj\xc5\xa1avo, tehniko za fiksacijo tkiv, ki je skupaj z drugimi novimi tehnikami omogo\xc4\x8dila \xc5\xa1tudijo tkivnih rezin pod elektronskim mikroskopom namesto zgolj celi\xc4\x8dnih suspenzij. Te je uporabil da je opisal notranjo membransko zgradbo mitohondrijev, v tem \xc4\x8dasu pa je pri\xc5\xa1el tudi do svojega najpomembnej\xc5\xa1ega odkritja, ribosomov na omre\xc5\xbeju endoplazmatskega retikuluma. V naslednjih nekaj letih je s sodelavci opisal oblike tega sistema v razli\xc4\x8dnih tipih celic, vklju\xc4\x8dno z Nisslovimi telesci v nevronih, kar je kasneje postalo osnova za prvi opis kemi\xc4\x8dne sinapse. Nato je kombiniral tehnike frakcionacije in elektronske mikroskopije z biokemijskimi metodami ter demonstriral, da so ribosomi mesto, kjer se sintetizirajo beljakovine. Kljub prelomnim odkritjem je imel zaradi nizkega akademskega polo\xc5\xbeaja te\xc5\xbeave z objavljanjem, zato sta z glavnim takratnim sodelavcem Keithom Porterjem ustanovila revijo Journal of Biochemical and Biophysical Cytology (kasneje preimenovana v Journal of Cell Biology). \xc5\xa0ele leta 1956 sta bila oba imenovana za profesorja._NEWLINE_V za\xc4\x8detku 1960. let se je njegovemu laboratoriju pridru\xc5\xbeila kot podoktorska raziskovalka Marilyn Farquhar, s katero se je leta 1970 poro\xc4\x8dil. V tem obdobju se je med drugim posve\xc4\x8dal eksokrinem delovanju celic trebu\xc5\xa1ne slinavke, kjer mu je z radioaktivnimi markerji uspelo razkriti vlogo Golgijevega aparata pri znotrajceli\xc4\x8dnem transportu in izlo\xc4\x8danju produktov s procesom eksocitoze. Potem se je posvetil sintezi celi\xc4\x8dnih membran, kjer se je izkazalo, da se membrane razli\xc4\x8dnih organelov precej razlikujejo v zgradbi in nastajajo lo\xc4\x8deno. Sodeloval je tudi s \xc5\xa1vicarskim anatomom Ewaldom Weiblom pri odkritju in opisu posebnega organela v endotelijskih celicah, ki je bil po njiju poimenovan Weibel-Paladejevo telesce.\n_START_SECTION_\nUniverza Yale\n_START_PARAGRAPH_\nV za\xc4\x8detku 1970. let je pri\xc5\xa1la vabljiva ponudba z Medicinske fakultete Univerze Yale, ki jo je Palade s sodelavci sprejel in se preselil v Connecticut, saj je \xc5\xbeelel s svojim delom prispevati k napredku medicine. Tam so sprva vzpostavljali skupino za celi\xc4\x8dno biologijo s fokusom na biologiji membran in razvijali podiplomski \xc5\xa1tudijski program, a se je tudi program raziskav nadaljeval kljub pove\xc4\x8danim administrativnim ter pedago\xc5\xa1kim obvestostim. Posvetil se je raziskavam prehodnosti kapilar in transporta makromolekul preko endotelijskih celic v mi\xc5\xa1i\xc4\x8dnih kapilarah in s sodelavci odkril, da gre za vezikularni transport preko celic, kar je nasprotovalo tedaj uveljavljeni hipotezi o specializiranih porah. Poleg tega je prispeval \xc5\xa1e ve\xc4\x8d odkritij na podro\xc4\x8dju nastajanja membran in transportnih poti razli\xc4\x8dnih komponent membran._NEWLINE_Konec 1970. let je uporabil svoj vpliv da je pomagal ustanoviti sodoben in\xc5\xa1titut za celi\xc4\x8dno biologijo in patologijo v rodni Romuniji. Tako je septembra 1979, na vrhuncu Ceau\xc5\x9fescujevega re\xc5\xbeima, z vrsto vodilnih celi\xc4\x8dnih biologov tega \xc4\x8dasa odpotoval v Bukare\xc5\xa1to na ustanovni simpozij. Leta 1983 je moral pri starosti 70 let po pravilih Univerze Yale odstopiti kot vodja skupine, ki je bila nato preoblikovana v univerzitetni oddelek, sam pa je postal svetovalec dekana medicinske fakultete in \xc4\x8dastni profesor. Svetovalno vlogo je opravljal tudi pri Nacionalnih in\xc5\xa1titutih za zdravje kot \xc4\x8dlan razli\xc4\x8dnih komitejev.\n_START_SECTION_\nSan Diego in zadnja leta\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1990, pri starosti 77 let, je z \xc5\xbeeno na povabilo dekana tamkaj\xc5\xa1nje medicinske fakultete od\xc5\xa1el na Univerzo Kalifornije v San Diegu (UCSD), kjer je postal dekan za podro\xc4\x8dje naravoslovja z nalogo vzpostaviti program temeljnih raziskav. Na UCSD je privabil ve\xc4\x8d uveljavljenih kolegov in vzpostavil \xc5\xa1ele drugi oddelek za temeljne raziskave na tej takrat mladi ustanovi. Poleg tega je koordiniral raziskave, s katerimi je \xc5\xbeelel utrditi hipotezo o vezikularnem transportu preko endotelijskih celic in demonstrirati pomen tega pojava v patolo\xc5\xa1kih procesih._NEWLINE_Kot dekan se je upokojil leta 2000, a je ostal aktiven kot svetovalec in nosilec raziskovalnih projektov, do leta 2002, ko je zaradi starosti in zdravstvenih te\xc5\xbeav naposled zaklju\xc4\x8dil z delom, star ve\xc4\x8d kot 90 let. Umrl je zaradi zapletov, povezanih s Parkinsonovo boleznijo.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nNjegova odkritja so razmeroma kmalu postala odmevna v strokovni javnosti in leta 1966 je sledilo prvo pomembnej\xc5\xa1e priznanje, nagrada Alberta Laskerja za temeljne medicinske raziskave, leta 1970 pa \xc5\xa1e nagrada Louise Gross Horwitz, ki jo podeljuje Univerza Columbia za temeljne biolo\xc5\xa1ke raziskave. \xc5\xa0tiri leta kasneje in leto dni po selitvi na Univerzo Yale je s Claudejem in de Duvejem prejel Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino in leta 1986 \xc5\xa1e nacionalno medaljo znanosti._NEWLINE_Poleg tega ga je sprejelo za \xc4\x8dlana ve\xc4\x8d akademskih ustanov, med njimi Nacionalna akademija znanosti ZDA (1961), Ameri\xc5\xa1ka akademija umetnosti in znanosti in Kraljeva dru\xc5\xbeba (tuji \xc4\x8dlan).'