b'\n_START_ARTICLE_\nArhiv\n_START_SECTION_\nOd antike do srednjega veka\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xbde v anti\xc4\x8dni Gr\xc4\x8diji in Rimu so skrbeli za varstvo javnih listin, ki so jih v Gr\xc4\x8diji kopi\xc4\x8dili v archeionu, v Rimu pa v tabulariumu. V srednjem veku je bilo do vzpona mest v 12. stoletju in pove\xc4\x8devanja trgovine le malo gradiva. Anti\xc4\x8dna tradicija arhiviranja se ni ohranila. Veliko se ga je tudi sproti uni\xc4\x8devalo. Ohranili so se le nekateri dokazi za pravice posameznikov in institucij. Izjema je bil pape\xc5\xa1ki arhiv, kjer se je ohranilo tudi najpomembnej\xc5\xa1e gradivo.\n_START_SECTION_\nKonec srednjega veka\n_START_PARAGRAPH_\nProti koncu srednjega veka so se pojavile arhivske upravne enote pri cesarskih in kraljevih pisarnah. Pojavili so se tudi arhivi v velikih mestih Sredozemlja in v Porenju. Hranili so predvsem listine, privilegijske knjige, zapisnike mestnih svetov, notarske knjige in obra\xc4\x8dune. Veliko zasebnega gradiva pa se je ohranilo v cerkvenih arhivih.\n_START_SECTION_\n16. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nOd 16. stoletja, ko se je vladarska pisarna ustalila v enem kraju, je nastopila doba aktov oz. spisov, kar je privedlo do kopi\xc4\x8denja dokumentov v arhivih. Nastala je potreba po lo\xc4\x8devanju re\xc5\xa1enih in nere\xc5\xa1enih zadev. T.i. registratoriji so vodili posebne registraturne protokole, kamor so v kronolo\xc5\xa1kem zaporedju vpisovali zadeve, ki so jih odlagali. V registraturo so \xc5\xa1le vse re\xc5\xa1ene zadeve. Starej\xc5\xa1e dokumente, ki za teko\xc4\x8de poslovanje niso bili ve\xc4\x8d pomembni pa so vlagali v arhiv. Pojavil se je nov profil uradnika - arhivarja, ki ga je zaposlovala dr\xc5\xbeava. Arhivar je skrbel izklju\xc4\x8dno za staro gradivo.\n_START_SECTION_\n17. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nV 17. stoletju se je pojavil nov tip arhivov, t. i. tajni arhiv, ki je bil centralne narave in zaprt za javnost. Najstarej\xc5\xa1a tajna arhiva sta nastala v Prusiji (1610) in v Vatikanu (1612). V Habsbur\xc5\xa1ki monarhiji je bil ustanovljen leta 1749 in je zaposloval uradnike in posameznike, ki so skrbeli za prevzem gradiva ukinjenih uradov.\n_START_SECTION_\n19. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nKonec 18. in v za\xc4\x8detku 19. stoletja so se iz tajnih arhivov razvili prvi histori\xc4\x8dni arhivi, ki so se polnili tudi z, za dr\xc5\xbeavno upravo, nepomembnim gradivom (npr. ukinjenih samostanov). Arhiv se je dokon\xc4\x8dno lo\xc4\x8dil od registrature. In \xc4\x8de je bil prej arhiv zakladnica dr\xc5\xbeavnih pravic, je postal zdaj zakladnica zgodovinskih virov. Pove\xc4\x8dalo se je zanimanje za zgodovinsko raziskovalno delo, zato je bilo zahtevano znanje arhivarjev vedno \xc5\xa1ir\xc5\xa1e. V prvi polovici 19. stoletja so namre\xc4\x8d \xc5\xbee nastale prve \xc5\xa1ole za diplomatiko in druge pomo\xc5\xbene zgodovinske vede._NEWLINE_30. leta 19. stoletja \xc5\xa1tejemo za desetletje rojstva modernega arhiva, ki je dostopen \xc5\xa1ir\xc5\xa1i javnosti. Arhivi so bili integrirani v dr\xc5\xbeavni aparat, zaradi \xc4\x8desar so se sprejemali predpisi. Leta 1831 je bil sprejet prvi predpis, da naj se staro gradivo ne uni\xc4\x8duje. Arhiv je na podlagi zakonov za\xc4\x8del prevzemati gradivo \xc5\xa1e delujo\xc4\x8dih ustanov. V slovenskih de\xc5\xbeelah so za\xc4\x8deli prevzemati gradivo delujo\xc4\x8dih sodi\xc5\xa1\xc4\x8d in uprave. Rodil se je pojem kulturna dedi\xc5\xa1\xc4\x8dina, ki je veljal tudi za arhivsko gradivo.'