b'\n_START_ARTICLE_\nIntertekstualnost\n_START_PARAGRAPH_\nIntertekstualnost je lastnost literature. Literarno delo oblikuje svoj pomen s pomo\xc4\x8djo drugega literarnega dela (npr. Don Kihot se navezuje na vrsto vite\xc5\xa1kih romanov in jih sme\xc5\xa1ni, parodira). Hkrati je veda, ki se je oblikoval v interakciji literarne vede, semiotike, jezikoslovja, psihoanalize, matematike, logike in filozofije. Njen nastanek je tesno povezan z duhovnimi, znanstvenimi in umetnostno-estetskimi premiki v 20. stoletju (npr. prehod iz strukturalizma v poststrukturalizem, ki se je zgodil v istih letih). V nadaljevanju se je najbolj intenzivno uvedla v literarni teoriji, literarni hermenevtiki in teoriji recepcije, njeni pristopi pa so se aplicirali \xc5\xa1e v besediloslovju, analizi diskurza, sociolingvistiki, stilistiki, besedilni kritiki, kulturologiji, sociologiji, politologiji, zgodovinopisju, folkloristiki, umetnosti, glasbeni in filmski vedi, estetiki itd. Kasnej\xc5\xa1e revizije teorij o intertekstualnosti opozarjajo, da njeno pojmovanje ni vedno enotno. Posledi\xc4\x8dno je to pripeljalo do slede\xc4\x8dih razmejitev:_NEWLINE_Intertekstualnost: Ozna\xc4\x8duje koncept ob\xc4\x8de intertekstualnosti, zlasti v njenem poststrukturalisti\xc4\x8dnem okviru. Pod tem pojmom se zbirajo teorije, ki si delijo koncepte z za\xc4\x8detno teorijo o intertekstualnosti._NEWLINE_Medbesedilnost: Pomeni ob\xc4\x8do intertekstualnost, ki je rabljena kot opisna kategorija v okviru literarnovedne ali jezikoslovne problematike._NEWLINE_Citatnost: Posebna medbesedilnost, ki je v nekaterih literarnih pojavih opaznej\xc5\xa1a in semanti\xc4\x8dno-strukturno relevantnej\xc5\xa1a kot v drugih.\n_START_SECTION_\nIzvor teorije\n_START_PARAGRAPH_\nJulija Kristeva je l. 1965 pri\xc5\xa1la na \xc5\xa1tudij v Pariz iz rodne Bolgarije. \xc5\xa0tudirala in raziskovala je v krogu vrhunskih imen, ki so veljala za konico napredka v literaturi in humanistiki (Barthes, L\xc3\xa9vi-Strausse, Lacan). Ravno v tem \xc4\x8dasu se je pove\xc4\x8dalo zanimanje za evropski in daljni Vzhod (to so bili \xc4\x8dasi \xc5\xa1tudentskih gibanj, ki so iskala alternativo me\xc5\xa1\xc4\x8danski kulturi Zahoda). Na predlog svojega mentorja Barthesa je pripravila seminar o ruskih formalistih in sovjetskih strukturalistih. Za nalogo je bila ve\xc4\x8d kot primerna, saj je do ve\xc4\x8dino del lahko dostopala prek izvirnikov in jih kompetentno predstavila svojim kolegom. V svojem referatu se je osredoto\xc4\x8dila na vodilnega misleca izza \xc5\xbeelezne zavese, Bahtina, ter povzela njegove misli skozi filter konceptov, ki so jih v tem \xc4\x8dasu gojili pari\xc5\xa1ki intelektualni krogi (teorija pisave, Derridajeva dekonstrukcija in lacanovska psihoanaliza). Njen seminar je bil sprejet z navdu\xc5\xa1enjem in sledile so razprave v revijah Critique, Nouvelle Critique, TelQuel in izdaje pri zalo\xc5\xbebi Seuil, ki so osnovale koncepte s katerimi se je zgodil prehod iz strukturalizma v poststrukturalizem. Najve\xc4\x8d zaslug za odmevnost intertekstualnosti je imel Barthes z objavo klju\xc4\x8dnih del: Smrt avtorja (1968), S/Z (1970), Od dela do teksta (1971) in U\xc5\xbeitek teksta (1973)._NEWLINE_Vendar pa ne Kristeva ne Barthes nista speljala intertekstualnosti v okvire literarne vede, \xc4\x8deprav sta jo opisovala in uporabljala predvsem ob literarnih delih. To so storili njuni nasledniki, ki so njune uvide prilagodili druga\xc4\x8dnim, zve\xc4\x8dine tradicionalnej\xc5\xa1im literarnovednim ali lingvisti\xc4\x8dnim metodologijam. Tak\xc5\xa1no intertekstualnost, ki se omeji na podro\xc4\x8dje literarne vede in postane metodolo\xc5\xa1ko izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de raziskav, imenujemo medbesedilnost.\n_START_SECTION_\nMedbesedilnost\n_START_PARAGRAPH_\nO\xc5\xbeje razumevanje intertekstualnosti se je oblikovalo v 70. in 80. letih, ko je vstopila v akademske kroge (pred tem je intertekstualnost\xc2\xa0\xc2\xbbobstajala\xc2\xab\xc2\xa0zunaj univerzitetnih institucij, celo v opoziciji z njimi) in so jo prilagoditi potrebam in metodam literarne teorije. Pretvoriti so jo posku\xc5\xa1ali v opisni termin, ki bi bil dovolj jasno opredeljen, da bi ga bilo mogo\xc4\x8de uporabiti pri prou\xc4\x8devanju konkretnih literarnih del. Za glavne predstavnike te smeri \xc5\xa1tejemo Michaela Riffaterra, Harolda Blooma, Jonathana Cullerja ter Charlesa Grivela. Medbesedilnost \xc5\xa1e vedno ohranja idejo o zgodovinskosti (to pomeni, da je besedilo v dialogu s preteklimi besedili in se tako ume\xc5\xa1\xc4\x8da v literarno tradicijo) in dru\xc5\xbebenosti besedila (besedilo zajema iz kolektivnega spomina, kulturne vednosti, dru\xc5\xbebenih predpostavk in stereotipov).\n_START_SECTION_\nCitatnost\n_START_PARAGRAPH_\nTeorije citatnosti opredeljujejo citatnost kot namerno: avtor jo na\xc4\x8drtuje in od bralca zahteva dolo\xc4\x8deno knji\xc5\xbeevno zmo\xc5\xbenost in \xc5\xa1ele z njo besedilo dobi pomen. Bralec, ki ima ustrezno knji\xc5\xbeevno zmo\xc5\xbenost, lahko prek potez besedila sklepa, da ujemanje tega dela z njegovimi bralskimi spomini ni naklju\xc4\x8dno, nenadzorovano, ampak da je avtor te u\xc4\x8dinke na\xc4\x8drtoval in predvidel recepcijsko pot. To pa je tudi lastnost, ki lo\xc4\x8duje citatnost od medbesedilnosti. \xc4\x8ce je medbesedilnost \xc5\xa1e ohranjala dru\xc5\xbebenost besedila, pa jo je citatnost zanemarila in izpostavila idejo, da je literatura narejena iz literature. Vendar pa njena teorija ni samo krnitev ob\xc4\x8dega pojma in revizija predhodnih idej. Vedo je obogatila za celo vrsto pojmov: natan\xc4\x8dno je opisala na\xc4\x8dine, kako se intertekstualnost pojavlja in kako je markirana, kako potekajo postopki navezovanja in sklicevanja, vpisovanja in preoblikovanja tujega gradiva v novih strukturah, kako besedila med sabo interagirajo na pomenski, strukturni in funkcijski ravni itd.\n_START_SECTION_\nPostmodernisti\xc4\x8dna citatnost\n_START_PARAGRAPH_\nCitatnost je konec 60. let postala teoreti\xc4\x8dno zaledje postmodernisti\xc4\x8dne metafikcijske literature in danes velja za eno izmed bistvenih zna\xc4\x8dilnosti postmodernisti\xc4\x8dne umetnosti. Kak\xc5\xa1na je torej razlika postmodernisti\xc4\x8dne medbesedilnosti od medbesedilnosti prej\xc5\xa1njih obdobij? Literatura postane avtoreferencialna; \xc4\x8de so prej\xc5\xa1nja umetnostna obdobja svoja dela gradila z opisovanjem zunanje resni\xc4\x8dnosti ali pa \xc4\x8dlovekove notranjosti (\xc4\x8dustev in toka zavesti), postmodernizem\xc2\xa0\xc2\xbbopisuje\xc2\xab\xc2\xa0literaturo \xe2\x80\x93 njena snov ni ve\xc4\x8d zunanja stvarnost ali zavest, ampak literatura sama. \xc5\xbde leta 1967 je John Barth v Literaturi iz\xc4\x8drpanosti napovedal, da bo v postmodernem obdobju ustvarjalnost mogo\xc4\x8da samo v obliki sofisticiranih iger s tradicijo (citati, aluzije, travestiranje, plagiiranje in parodiranje).\n_START_SECTION_\nKazalke citatnosti\n_START_PARAGRAPH_\nAvtor za opozarjanje vezi s predlogami uporablja dolo\xc4\x8dena sredstva \xe2\x80\x93 kazalke. To so jezikovni ali parajezikovni znaki, ki na konvencionalen na\xc4\x8din opozarjajo na medbesedilno sestavo literarnega dela. Najdemo jih v samem besedilu (besedilne kazalke) ali na njegovem obrobju (pribesedilne kazalke).\n_START_SECTION_\nOdnosi med delom in predlogo\n_START_PARAGRAPH_\nZa tipologizacijo citatnih elementov se je najprej treba nasloniti na tri temeljne odnose, ki jih delo vzpostavi s svojo predlogo (opis, posnetek in prenos). Iz predloge v besedilo lahko prehajajo znaki, ki so del besedilne povr\xc5\xa1ine (torej jezikovnega sveta) ali pa besedilnega sveta (elementov v notranji zgradbi). Ne nazadnje pa je tu \xc5\xa1e delitev na citatne figure in citatne vrste. Prve zajemajo ali iz besedilne povr\xc5\xa1ine ali iz besedilnega sveta, medtem ko slednje hkrati iz obeh.\n_START_SECTION_\nOpis\n_START_PARAGRAPH_\nJe tematsko predstavljanje predlog in njihovih sestavin. Svojo predlogo podreja lastnim izraznim sredstvom, opis je v razmerju do svoje predloge metajezikovno_NEWLINE_Primer: \xc2\xbb\xc5\xbdivljenje je je\xc4\x8da, \xc4\x8das v nji rabelj hudi.\xc2\xab\xc2\xa0\xe2\x86\x92 \xc2\xbbLirski subjekt trdi, da je \xc4\x8dlove\xc5\xa1ko bivanje omejeno in minljivo.\xc2\xab\n_START_SECTION_\nPrenos\n_START_PARAGRAPH_\nJe poustvaritev elementov \xe2\x80\x93 samih na sebi ali z medsebojnimi relacijami vred \xe2\x80\x93 z jezikovne povr\xc5\xa1ine, pa tudi iz besedilnega sveta. Znaki, ki zastopajo predlogo, so ali njihove ponovitve ali njihovi indeksi. S predhodnimi ozna\xc4\x8denci oz. referencami so v razmerjih vzroka in posledice ali \xc4\x8dasovno-prostorske bli\xc5\xbeine (denimo tako, da dopolnjujejo ali nadaljujejo znano zgodbo)._NEWLINE_Primer: Mimi Malen\xc5\xa1ek v svoj zgodovinski roman \xc4\x8crtomir in Bogomila prena\xc5\xa1a osebe in dogodke iz Pre\xc5\xa1ernovega Krsta pri Savici, dodaja pa jim dogajanje, osebe in prizori\xc5\xa1\xc4\x8da, na katere se znaki predloge sicer ne nana\xc5\xa1ajo, so pa z njo povezani vzro\xc4\x8dno-posledi\xc4\x8dno, \xc4\x8dasovno, prostorsko ali personalno in jo dodatno pojasnjujejo.\n_START_SECTION_\nPosnetek\n_START_PARAGRAPH_\nNovo besedilo deluje analogno ustreznim relacijam v predlogi (npr. posamezni stilemi, jezikovni slog, zgradba motivov in zgodbe). Vendar so ti posneti vzorci osvetljeni z druge perspektive in mu spreminjajo smisel in funkcijo._NEWLINE_Primer: Petanov aforizem\xc2\xa0\xc2\xbbSlovenec Slovencu Slovenka\xc2\xab\xc2\xa0se \xe2\x80\x93 brez da bi uporabil besedi \xc4\x8dlovek ali volk prek analognih sintakti\xc4\x8dnih relacij zaznavno nana\xc5\xa1a na rek\xc2\xa0\xc2\xbb\xc4\x8clovek \xc4\x8dloveku volk\xc2\xab.\n_START_SECTION_\nPribesedilne kazalke\n_START_PARAGRAPH_\nTo so naslovi, podnaslovi in epitafi, ki citirajo, parafrazirajo, variirajo, posnemajo ali aluzivno priklicujejo znane naslove, tudi ime avtorja, junaka, prizori\xc5\xa1\xc4\x8da, znane sentence ali pa opozarjajo na genolo\xc5\xa1ke ali literarnosmerne pojave, v katere sodijo predloge.\n_START_SECTION_\nBesedilne kazalke\n_START_PARAGRAPH_\nV glavnem besedilu na citatnost opozarjajo parajezikovne kazalke (grafi\xc4\x8dne), to so npr. pisanje v narekovajih, verzalkah ali kurzivi, lo\xc4\x8deno stavljanje vlo\xc5\xbeenih besednih enot, tudi spremni stavki, ki dobesednim ali predelanim navedkom, parafrazam in imitacijam tujega govora dolo\xc4\x8dajo avtorja oz. vir. Vendar se medbesedilne vezi ne izkazujejo vedno tako eksplicitno. Lahko se skrivajo v govoru subjekta besedila ali knji\xc5\xbeevne osebe, ki be\xc5\xbeno omeni pisatelja, naslov, ime znamenitega junaka. Ali \xc5\xa1e bolj prikrito: motnje v besedni sklenjenosti: slogovno-pomenski, jezikovni in \xc5\xbeanrski kontrasti ali neskladja (npr. med prozno in metri\xc4\x8dno prozodijo, svobodnim verzom in alpsko posko\xc4\x8dnico, sodobnim in histori\xc4\x8dnim stilom itd.).'