b'\n_START_ARTICLE_\nGlasovne besedne figure\n_START_PARAGRAPH_\nGlasovne besedne figure so v pesni\xc5\xa1kem jeziku tiste figure, pri katerih je u\xc4\x8dinek izraza \xc5\xbee v samem zvoku besede. Prav zaradi tega neposrednega in takoj zaznavnega u\xc4\x8dinka se te figure najpogosteje uporabljajo predvsem v pesni\xc5\xa1tvu in v pregovorih, pa tudi v govorni\xc5\xa1tvu in v\xc4\x8dasih v pripovedni\xc5\xa1tvu. Glavne oblike so: polni stik (rima), samoglasni\xc5\xa1ki stik (asonanca), soglasni\xc5\xa1ki stik (aliteracija) in sli\xc4\x8dnoglasje (onomatopoija)\n_START_SECTION_\nPolni stik\n_START_PARAGRAPH_\nPolni stik ali rima (lat. rhythmus = ritem) je ujemanje kon\xc4\x8dnega dela dveh besed, navadno zadnjih dveh zlogov; ker se besedi nahajata po navadi na koncu verzov, pesem tako dobi poseben ritem in kadenco. Med najlep\xc5\xa1e slovenske rime spadajo gotovo \xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8deve, na primer: Po\xc5\xa1astno sopihajo\xc4\x8d / kot demon vlak gre v no\xc4\x8d. A tudi pregovori nudijo odli\xc4\x8dne rime: Hitra \xc5\xbeenitev, dolga grenitev._NEWLINE_Rima je bila v klasi\xc4\x8dnih poezijah nepogre\xc5\xa1ljiva in celo obvezna figura, kar je (posebno pri manj nadarjenih pesnikih) velikokrat oviralo prosto izra\xc5\xbeanje in celo navajalo k besedam tveganega pomena in okusa. Zaradi tega so moderne stvaritve opustile obveznost rime in se je poslu\xc5\xbeujejo samo ob\xc4\x8dasno, kakor ostalih figur, ko \xc5\xbeelijo dose\xc4\x8di posebni u\xc4\x8dinek.\n_START_SECTION_\nSamoglasni\xc5\xa1ki stik\n_START_PARAGRAPH_\nMedtem ko se pri polnem stiku (rimi) ponavlja kon\xc4\x8dni del besede, ki je lahko en sam zlog ali pa tudi ve\xc4\x8d zlogov, se pri samoglasni\xc5\xa1kem stiku ali asonanci (lat. adsonare = sozveneti) ponavljajo le samoglasniki. Besede so popolnoma razli\xc4\x8dne, a samoglasniki v njih so vedno isti. Velikokrat je to le nadomestek za rimo na koncu verza. Ponavljanja samoglasnikov je pa posebno zanimivo, ko se te besede vrstijo ena za drugo v istem verzu in tako ustvarjajo izrazit u\xc4\x8dinek: Krog mene stene ve\xc4\x8dne je\xc4\x8de (Gregor\xc4\x8di\xc4\x8d).\n_START_SECTION_\nSoglasni\xc5\xa1ki stik\n_START_PARAGRAPH_\nSoglasni\xc5\xa1ki stik ali aliteracija (lat. littera = \xc4\x8drka) je figura, pri kateri se ponavlja isti soglasnik ali ista skupina soglasnikov. Najhitreje je opazna, ko se ve\xc4\x8d besed za\xc4\x8denja z isto \xc4\x8drko, na primer: Veter vije v ve\xc4\x8dni vihri, \xc4\x8drni \xc4\x8dolni \xc4\x8dudno \xc4\x8dofotajo. V vsakdanji govorici je veliko skovank, ki sku\xc5\xa1ajo sestaviti \xc4\x8dim dalj\xc5\xa1o pripoved iz besed z isto za\xc4\x8detnico. Znana je na primer Parna pekarna pri Pepetu Piklju pe\xc4\x8de potice po petdeset par, ki je menda dosegla \xc5\xbee preko tristo zaporednih besed na p. Morda se spomnIte reklame za Petrol: "Prelestno pokrajino preveva pomlad. Petra pa Primo\xc5\xbe pravkar poro\xc4\x8dena potujeta po pra\xc5\xa1ni poti ..." Menda v njej ni bilo nobenega drugega za\xc4\x8detnega glasu._NEWLINE_V stro\xc5\xbejem smislu je aliteracija omejena le na vzglasni in nagla\xc5\xa1eni besedni zlog, zato sta v Gregor\xc4\x8di\xc4\x8devem verzu "in vedra vi\xc5\xa1njevost vi\xc5\xa1av" aliteracijsko povezani le besedi "vedra vi\xc5\xa1njevost"._NEWLINE_V poeziji je bolj \xc4\x8dislan soglasni\xc5\xa1ki stik, pri katerem se ponavlja skupina soglasnikov v sredini besede, na primer: najmastnej\xc5\xa1e dopustno listno testo za predpostne pustne preste. Toda tako izumetni\xc4\x8deno zaporedje kaj lahko izgubi vsako poezijo in meji \xc5\xbee na ugankarstvo, zato se ga pesniki le redko poslu\xc5\xbeujejo.\n_START_SECTION_\nSli\xc4\x8dnoglasje\n_START_PARAGRAPH_\nSli\xc4\x8dnoglasje ali onomatopoija (gr\xc5\xa1. onoma = ime, poieo = delam) je posnemanje naravnih glasov, ki se dose\xc5\xbee z uporabo primernih \xc4\x8drk. \xc5\xbde v navadni govorici mnogo besed posnema naravne glasove, na primer boben, kukavica, mrmranje. Pesniki pa se spretno poslu\xc5\xbeujejo ne samo soglasnikov, temve\xc4\x8d predvsem samoglasnikov, ki skoraj neopazno ustvarjajo za\xc5\xbeeleni u\xc4\x8dinek. Vsak samoglasnik namre\xc4\x8d izra\xc5\xbea dolo\xc4\x8den ob\xc4\x8dutek. Poudarjeni ali ponavljajo\xc4\x8di se a vzbuja ob\xc4\x8dutek nevarnosti in nemo\xc4\x8di (stra\xc5\xa1an, mo\xc4\x8dan namestro stra\xc5\xa1en in mo\xc4\x8den, pa tudi poplava, vihar, katastrofa). Pri zaporedju glasa e se nas polasti negotovost, bodisi v negativnem pogledu (nesre\xc4\x8den, spremenjen) kot tudi v pozitivnem (presene\xc4\x8denje, nezrel). Prepogosta uporaba glasa i neprijetno vpliva na bralca, ker pomeni neko zbadanje in celo tragedijo (vik in krik, ironija, pa tudi kri, krvi). Glas o je tipi\xc4\x8den pri \xc5\xbealosti (joj, pokojni, oto\xc5\xbeen). \xc5\xa0e bolj poudarja tegobo in sploh vse neprijetne ob\xc4\x8dutke glas u (hud, trud, luknja, brus)._NEWLINE_Najve\xc4\x8dji mojster v rabi sli\xc4\x8dnoglasja je v slovenski knji\xc5\xbeevnosti Pre\xc5\xa1eren, ki se je sicer rad poslu\xc5\xbeeval tudi vseh drugih glasovnih, besednih in stav\xc4\x8dnih figur.'