b'\n_START_ARTICLE_\nSavoja\n_START_SECTION_\nZgodnja zgodovina (do konca 10. stoletja)\n_START_PARAGRAPH_\nOzemlje Savoje so v starem veku naseljevali keltski Alobrogi, ki so si jih leta 121 pr. n. \xc5\xa1t. pokorili Rimljani (tedaj so jih tako poimenovali) in de\xc5\xbeelo vklju\xc4\x8dili v rimsko provinco Galijo Narbonensis, oziroma od Dioklecijana naprej, v provinco Viennensis. Od leta 354 n. \xc5\xa1t. se omenja kot Sapaudia (sabaudija pomeni v kelt\xc5\xa1\xc4\x8dini gozdna pokrajina). Leta 443 je rimski vojskovodja Aecij na tem obmo\xc4\x8dju kot federate naselil Burgunde, ki so leta 436 pre\xc5\xbeiveli naskok Hunov. Leta 534 je pri\xc5\xa1la pod frankovsko vladavino in dobila ime Saboia oz. Savoja. Koncem 9. stoletja je bila del Arelatskega kraljestva, znotraj katerega je obdr\xc5\xbeala dolo\xc4\x8deno samostojnost in bila skupaj z njim leta 1091 vklju\xc4\x8dena v Sveto rimsko cesarstvo.\n_START_SECTION_\nOd grofov do vojvod Savojskih (od 11. do srede 15. stoletja)\n_START_PARAGRAPH_\nV za\xc4\x8detku 11. stoletja je velik del ozemlja Savoje obvladoval grof Umberto I. Beloroki, za\xc4\x8detnik rodu Umbertincev (ki so se po Savoji poimenovali \xc5\xa1ele leta 1125). Leta 1025 je pridobil dolino Aoste in potem \xc5\xa1e Chablais, zgornjo dolino Is\xc3\xa8re in zgornji Valais. Njegov sin je okrog leta 1050 pridobil s poroko posest mejne grofije Torino in se s tem usidral v Piemontu . Pod nadzorstvo grofov so pri\xc5\xa1li: gorska cesta preko Mont-Cenisa in prelaza Veliki in Mali Sveti Bernard. Obvladovanje gorskih prehodov iz zahodne in srednje Evrope v Italijo je grofom dvignilo mednarodni politi\xc4\x8dni pomen. Leta 1232 so pridobili Chamb\xc3\xa9ry in si tam ustvarili rezidenco. Postali so cesarski vikarji. Amadej V., Veliki (vladal 1285-1323), zagovornik prijateljstva med Francijo in Anglijo, je spremljal cesarja Henrika VII. na poti po Italiji (1310-12). Kot cesarski vikarji so grofje postali uradni zastopniki cesarja, ki so lahko odlo\xc4\x8dali o ozemeljskih zadevah. Amadej VI. (vladal 1343-83) je bil npr. mediator med Piso in Firencami ter Benetkami in Genovo. Cesar Karel IV. je Savojo leta 1361 lo\xc4\x8dil od Arelata in jo podredil direktno cesarstvu. Leta 1388 se je pod za\xc5\xa1\xc4\x8dito Savoje zatekla Nica in leta 1401 so grofje kupili grofijo Genevois (okolica mesta \xc5\xbdeneva)._NEWLINE_V \xc4\x8dasu Amadeja VIII. (1391-1440) je Savoja do\xc5\xbeivela \xc4\x8das razcveta. Grof je obvladoval ozemlje od \xc5\xa1vicarskega Vauda in francoske Bresse do Sredozemskega morja. Utrdil je gospostvo nad Piemontom, ki je vse bolj postajal gospodarsko sredi\xc5\xa1\xc4\x8de vojvodine. Leta 1416 ga je obiskal cesar Sigismund in ga povzdignil v vojvodo. Njegov sin Ludvik (1440-1465) se je pona\xc5\xa1al z nazivom knez Piemonta. Savojski vojvode so postali najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i in najvplivnej\xc5\xa1i knezi severne Italije.\n_START_SECTION_\nUpadanje mo\xc4\x8di, izguba in povrnitev suverenosti (druga polovica 15. in 16. stoletje)\n_START_PARAGRAPH_\nOd druge polovice 15. in za\xc4\x8detka 16. stoletja je zaporedje \xc5\xa1ibkih vladarjev zmanj\xc5\xa1alo pomembnost rodbine. Bolni Amadej IX. (1465-69) se je odrekel vladanju v korist svoje \xc5\xbeene Jolande, h\xc4\x8derke francoskega kralja Karla VII., in je bila potem do svoje smrti tudi regentka mladoletnemu sinu Filibertu I. V \xc4\x8dasu njenega vladanja (1469-78) so si sku\xc5\xa1ali pridobiti vpliv v de\xc5\xbeeli tako prista\xc5\xa1i njenega brata, francoskega kralja Ludvika XI., kot prista\xc5\xa1i njegovega nasprotnika, burgundskega vojvode Karla Drznega. Jolanda se je odlo\xc4\x8dila proti bratu, s \xc4\x8demer pa je vpletla Savojo v burgundske vojne. Karel Drzni je bil namre\xc4\x8d v sporu \xc5\xa0vicarsko konfederacijo, ki ga je v nekaj bitkah mo\xc4\x8dno premagala. Jolanda je tedaj morala Bernu odstopiti del Vauda in pravice do Valaisa in Fribourga. S tem je za\xc4\x8dela slabeti savojska oblast v dana\xc5\xa1nji zahodni \xc5\xa0vici._NEWLINE_Vrsta \xc5\xa1ibkih vladarjev se je nadaljevala. Leta 1536 so Francozi zavzeli ve\xc4\x8dji del Savoje z obema glavnima mestoma Chamb\xc3\xa9ry in Torino, \xc5\xa0vicarji pa \xc5\xbdenevo in pore\xc4\x8dje zgornje Rone (Valais). Vojvoda Karel III. (1504-53) je tako umrl prakti\xc4\x8dno v izgnanstvu, v mestu Vercelli v Piemontu._NEWLINE_Ve\xc4\x8dino ozemelj je za Savojo pridobil nazaj sin Karla III., Emanuel Filibert (1553-80). \xc5\xbde mlad je postal eden najpomembnej\xc5\xa1ih vojskovodij cesarja Karla V., mu slu\xc5\xbeil v \xc5\xa1malkaldenski vojni (1547), bil leta 1556 kraljevi namestnik na Nizozemskem. Leta 1557 je na \xc4\x8delu \xc5\xa1panske vojske v bitki pri Saint-Quentinu odlo\xc4\x8dilno premagal Francoze. S tem si je zagotovil prisotnost pri mirovnih pogajanjih v Cateau-Cambr\xc3\xa9sisu (1559), kjer je uveljavil neodvisnost Savoje in uspel dobiti nazaj ve\xc4\x8dino savojskih ozemelj. Leta 1563 je prenesel prestolnico v Torino, ki je omogo\xc4\x8dal bolj\xc5\xa1o obrambo pred Francozi. Notranje je uredil gospodarstvo in reorganiziral vojsko.\n_START_SECTION_\nPonovna podreditev Franciji in uspeh na mirovnih pogajanjih v Utrechtu (17. in za\xc4\x8detek 18. stoletja)\n_START_PARAGRAPH_\nSin Emanuela Filiberta, Karel Emanuel I. (1580\xe2\x80\x931630), si je mo\xc4\x8dno prizadeval, da bi pridobil nova ozemlja. Pri tem se je izmenoma povezoval s Habsbur\xc5\xbeani in Francozi, kar pa se je pokazalo za slabo. Nazadnje je leta 1630 kardinal Richelieu izgubil potrpljenje in ukazal francoski vojski, da je zavzela Savojo in Piemont. Sin Karl Emanuela I., Viktor Amadej I. (1630-37), je spet sodeloval s Francozi._NEWLINE_Po smrti Viktorja Amadeja I. je regentstvo za svoja mladoletna sinova prevzela njegova \xc5\xbeena Kristina Francoska, sestra francoskega kralja Ludvika XIII. (v imenu Franca Hyacintha je vladala v letih 1637-38 in v imenu Karla Emanuela II. v letih 1638-63). Temu sta se uprla njena svaka Mavricij in Tomas Savojski in pri\xc5\xa1lo je do \xc5\xa1tiriletne dr\xc5\xbeavljanske vojne, ki jo je Kristina s pomo\xc4\x8djo kardinala Richelieua kon\xc4\x8dno obvladala. \xc5\xa0ele po materini smrti je lahko zavladal tedaj \xc5\xbee devetindvajsetletni Karel Emanuel II. (\xe2\x80\xa01675), ki je dal zgraditi v Nici pristani\xc5\xa1\xc4\x8de in pospe\xc5\xa1il trgovino, tako da se je finan\xc4\x8dno stanje v dr\xc5\xbeavi nekoliko popravilo._NEWLINE_Podrejenost Franciji si je prizadeval odpraviti Viktor Amadej II. (1675-1730, samostojno vladal od 1684), sin Karla Emanuela II., pa \xc4\x8deprav so ga \xc5\xbee kot otroka poro\xc4\x8dili z ne\xc4\x8dakinjo francoskega kralja Ludvika XIV., ki je nanj gledal kot na svojega vazala. Na za\xc4\x8detku pfal\xc5\xa1ke nasledstvene vojne (1688\xe2\x80\x931697) je pristopil k veliki aliansi (obrambna zveza Avstrije, \xc5\xa0panije in Republike Nizozemske proti hegemoniji Francije). Po dvakratnem porazu proti Franciji pa je bil leta 1696 prisiljen izstopiti iz alianse in se pobotati s Francozi. Na za\xc4\x8detku \xc5\xa1panske nasledstvene vojne (1701) je bil tako na strani Francozov, od katerih pa ni imel ni\xc4\x8desar pri\xc4\x8dakovati, zato se je leta 1703 priklju\xc4\x8dil Avstriji, s \xc4\x8demer je odprl dvojno fronto, proti \xc5\xa1panskemu Milanu in proti Franciji. Iz obleganega Torina ga je leta 1706 re\xc5\xa1il bratranec, avstrijski general Evgen Savojski, ki je Francoze temeljito porazil in jih pregnal iz de\xc5\xbeele. Viktor Amadej je leta 1708 zavzel grofijo Montferrat in dobil dolgo \xc5\xbeeleni izhod na Sredozemsko morje v Liguriji. Naslednje leto je razglasil nevtralnost._NEWLINE_Z utrechtskim mirom (1713) je Viktor Amadej II. dobil od Francije zasedena ozemlja nazaj in za svojo aktivnost \xc5\xa1e Sicilijo, ki pa jo je moral \xc5\xbee leta 1720 (z mirovnim sporazumom v Haagu) zamenjati za Sardinijo, pri \xc4\x8demer je lahko obdr\xc5\xbeal kraljevi naslov. Odtlej se za vladavino Savojcev najve\xc4\x8d uporabljata imeni Sardinsko kraljestvo ali Sardinija-Piemont.\n_START_SECTION_\nSardinsko kraljestvo (1720-1861)\n_START_PARAGRAPH_\nKarel Emanuel III. (1730-1773), sin Viktorja Amadeja II., se je v poljski nasledstveni vojni (1733-38) boril skupaj s Francozi proti Avstrijcem in bil nagrajen z mesti Novara in Tortona. V avstrijski nasledstveni vojni (1741-48) je bil na strani Marije Terezije in z mirom v Aachnu pridobil ozemlja v dolini Pada (Vigevano). Odrekel se je sodelovanju v sedemletni vojni (1756-63) in se medtem posve\xc4\x8dal notranjim reformam, predvsem odpravljanju zaostalosti Sardinije, kjer je odprl univerzi v mestih Sassari in Cagliari._NEWLINE_Njegov naslednik Viktor Amadej III. (1773-96) je bil konservativen, religiozen vladar, ki je ob izbruhu francoske revolucije stopil na stran rojalistov, pri\xc5\xa1el v konflikt z revolucionarno Francijo, ki je hitro zavzela Savojo in Nico, potem pa \xc5\xa1e Piemont. Njegov vnuk Viktor Emanuel I. (1802-21) je z dunajskim kongresom (1815) dobil savojsko vladavino nazaj, poleg tega pa \xc5\xa1e nekdanjo Genovsko republiko, sedaj vojvodino Genovo. Vladal je v smislu restavracije in ukinil vse demokrati\xc4\x8dne pridobitve, ki so jih prinesli Francozi. Vrnil je privilegije duhov\xc5\xa1\xc4\x8dini in plemstvu, preganjal valde\xc5\xbeane in jude, tako da so se mno\xc5\xbeice uprle, pri\xc5\xa1lo je do vstaje karbonarjev v Piemontu. Svoj polo\xc5\xbeaj je re\xc5\xa1eval tako, da se je odpovedal prestolu v korist brata Karla Feliksa (1821-31). Ta je zasedel polo\xc5\xbeaj s pomo\xc4\x8djo avstrijske vojske in nadaljeval bratovo politiko._NEWLINE_Za njim je nasledstvo prevzel liberalno vzgojeni Karel Albert (1831\xe2\x80\x931849) iz vzporedne savojske veje Carignano. Pod pritiski me\xc5\xa1\xc4\x8danstva je svoje vladanje vse bolj posodabljal, izdal civilni zakonik po francoskem vzoru in leta 1848 s t. i. Statuto Albertino spremenil vladavino v ustavno monarhijo. Isto\xc4\x8dasno je prihajalo drugod po Italiji, v avstrijski Veliki vojvodini Toskani in v leta 1815 ustanovljeni in Avstrijcem podrejeni Bene\xc4\x8dansko-lombardski kraljevini, do vstaj in zahtev po neodvisnosti od Avstrije. V vzdu\xc5\xa1ju risorgimenta je Karel Albert na prigovarjanje grofa Cavourja napovedal Avstriji vojno. Pridru\xc5\xbeile so se mu \xc4\x8dete iz Toskane, pape\xc5\xa1ke dr\xc5\xbeave in Neaplja. Po prvih uspehih so bile italijanske \xc4\x8dete pora\xc5\xbeene pri Custozzi in Novari. Dr\xc5\xbeavi je bila nalo\xc5\xbeena velika vojna od\xc5\xa1kodnina; Karel Albert se je umaknil s prestola v korist sina Viktorja Emanuela II._NEWLINE_Viktor Emanuel II. (1849-78) se je povezal s Francozi. Skupaj z njimi in Britanci se je bojeval v krimski vojni. Nadaljeval je z liberalizacijo in modernizacijo uprave, lo\xc4\x8dil cerkev od dr\xc5\xbeave, omejil njen vpliv in podr\xc5\xbeavil njeno premo\xc5\xbeenje. Podprl je grofa Cavourja v njegovih diplomatskih manevrih, ki so izzvali Avstrijo, da je vkorakala v napad na Piemont in bila v juniju 1859 odlo\xc4\x8dilno pora\xc5\xbeena pri Solferinu. Zaklju\xc4\x8dki miru v Z\xc3\xbcrichu (november 1859) in plebiscitarne opredelitve so pripeljale do narodnostno zaokro\xc5\xbeene dr\xc5\xbeave, kraljevine Italije (tedaj \xc5\xa1e brez Bene\xc4\x8dije in Rima), z rodbino Savojcev na \xc4\x8delu. To pa ne bi bilo mogo\xc4\x8de brez soglasja francoskega cesarja Napoleona III., ki je za svoj pristanek zahteval ozemlji Nice in Savoje._NEWLINE_Marca 1861 je bil Viktor Emanuel II. uradno progla\xc5\xa1en za italijanskega kralja. Savojska rodbina je z vzponom na prestol kraljevine Italije izgubila svojo mati\xc4\x8dno de\xc5\xbeelo, Savojo; njeno ozemlje danes zasedata francoska departmaja Zgornja Savoja in Savoja.\n_START_SECTION_\nAneksija Franciji\n_START_PARAGRAPH_\nOzemlje Nice in Savoje je bilo priklju\xc4\x8deno Franciji na osnovi sporazuma sklenjenega v Torinu v marcu 1860. Naknadno, za demonstracijo ljudske volje, je bil v aprilu izveden referendum, na katerem se je mo\xc5\xa1ki del populacije opredeljeval za ali proti sporazumu, t. j. za ali proti priklju\xc4\x8ditvi Franciji. Rezultat referenduma je bil 99.8\xc2\xa0% za priklju\xc4\x8ditev._NEWLINE_\xc5\xbde sam rezultat je vzbudil dvome o korektnosti izvedbe referenduma. Pojavljali so se o\xc4\x8ditki, ker ni bila dana mo\xc5\xbenost priklju\xc4\x8ditve \xc5\xa0vici (na ozemlju ob \xc5\xa1vicarski meji je bila ta \xc5\xbeelja o\xc4\x8ditna) in mo\xc5\xbenost za neodvisnost. Razprave s tak\xc5\xa1no vsebino do danes niso potihnile. Raziskave iz leta 2000 ka\xc5\xbeejo, da se slaba polovica populacije zavzema za ve\xc4\x8djo samostojnost znotraj Francije, malo pa je separatistov. Danes sta departmaja Zgornja Savoja in Savoja vklju\xc4\x8dena v francosko regijo Rona-Alpe.'