b'\n_START_ARTICLE_\nHitrost svetlobe\n_START_PARAGRAPH_\nHitr\xc3\xb3st svetl\xc3\xb4be je osnovna fizikalna konstanta, ki podaja hitrost, s katero se svetloba in drugo elektromagnetno valovanje \xc5\xa1iri v praznem prostoru. Navadno se jo ozna\xc4\x8duje z malo \xc4\x8drko c (iz latin\xc5\xa1\xc4\x8dine celeritas \xe2\x80\x93 hitrost).\n_START_SECTION_\nHitrost svetlobe pri \xc5\xa1irjenju skozi medij in svetlobni zid\n_START_PARAGRAPH_\nMala \xc4\x8drka c ozna\xc4\x8duje konstantno hitrost svetlobe v vakuumu, ki je hkrati tudi najvi\xc5\xa1ja mo\xc5\xbena hitrost, s katero lahko nek delec potuje po Vesolju. Vendar hitrost svetlobe ni vedno enaka c-ju, saj svetloba navadno potuje skozi razli\xc4\x8dne snovi oz. medije, npr. skozi zrak ali vodo. Svetloba se skozi razli\xc4\x8dne medije \xc5\xa1iri razli\xc4\x8dno hitro, a po\xc4\x8dasneje kot v vakuumu. Prehod svetlobe iz enega medija v drugega je tudi vzrok za lom svetlobe, ki nastane, ko se svetlobi spremeni hitrost zaradi prehoda med dvema razli\xc4\x8dno gostima snovema. Iz tega izhaja, da je mo\xc5\xbeno potovati hitreje kot svetloba v nekem mediju, pri \xc4\x8demer ne prese\xc5\xbeemo hitrosti c-ja. Na primer, svetloba se skozi vodo \xc5\xa1iri le z 75% hitrosti c-ja. Nek delec (npr. elektron) pa lahko skozi vodo potuje z ve\xc4\x8djo hitrostjo kot 75% c-ja, a \xc5\xa1e vedno po\xc4\x8dasneje kot c (npr. lahko potuje z 90% hitrosti c-ja). V tem primeru bi ta delec prebil svetlobni zid, pri \xc4\x8demer njegova hitrost ne bi bila ve\xc4\x8djo od c-ja in s tem ne bi kr\xc5\xa1ili zakona, ki pravi, da je hitrost svetlobe v vakuumu najve\xc4\x8dja mo\xc5\xbena hitrost v Vesolju.\n_START_SECTION_\nZgodovinski pregled meritev hitrosti svetlobe\n_START_PARAGRAPH_\nBacon, Kepler in Descartes so \xc5\xa1e verjeli, da je hitrost svetlobe neskon\xc4\x8dna, kakor je trdil \xc5\xbee Aristotel. Ibn Sina in al-Haitham sta v 11. stoletju trdila, da je hitrost svetlobe, \xc4\x8deprav zelo velika, kon\xc4\x8dna, zato se vsak dogodek opazuje \xc5\xa1ele nekaj \xc4\x8dasa po tem, ko se zgodi. Beeckman (1588\xe2\x80\x931637) je trdil, da mu je uspelo izvesti poskus, ki je kazal na to, da je hitrost svetlobe kon\xc4\x8dna, vendar mu je Descartes nasprotoval, \xc4\x8de\xc5\xa1 da se to nikakor ne sklada z njegovo filozofijo. Beeckman je leta 1629 predlagal poskus, kjer bi se opazoval odboj topovskega bliska z zrcala, oddaljenega 1 miljo (1,6 km)._NEWLINE_Galilei je leta 1638 poskusil meriti svetlobo tako, da je pomo\xc4\x8dnika z laterno poslal na bli\xc5\xbenji gri\xc4\x8d in mu naro\xc4\x8dil, naj posveti s svojo svetilko, ko vidi lu\xc4\x8d. Tak\xc5\xa1na meritev zahteva merjenje \xc4\x8dasa vsaj na 10 \xce\xbcs to\xc4\x8dno, kar v tistem \xc4\x8dasu \xc5\xa1e ni bilo izvedljivo. Descartes je 11. oktobra 1638 v pismu Mersennu zavra\xc4\x8dal Galilejevo zamisel poskusa, kljub temu pa so \xc4\x8dlani akademije iz Firenc leta 1667 \xc5\xa1e enkrat neuspe\xc5\xa1no poskusili izvesti meritev po Galilejevo z lanternami oddaljenimi 1 miljo. Hooke je pojasnil negativni rezultat podobno kot Galileo in pokazal da dotedanje meritve niso dokazale neskon\xc4\x8dne hitrosti svetlobe, ampak le, da mora biti zelo velika \xe2\x80\x93 nekje med 36.000.000 km/s in neskon\xc4\x8dnostjo._NEWLINE_Prvo razmeroma stvarno oceno za hitrost svetlobe je leta 1675 in 1676 v Parizu izmeril danski astronom R\xc3\xb8mer z merjenjem mrkov Jupitrovih lun. S to\xc4\x8dnim merjenjem mrkov Jupitrovih lun Ia in Ganimeda je znal napovedati, kdaj bo nastopil naslednji mrk. Opazil je, da do mrka pride 11 minut pred izra\xc4\x8dunanim \xc4\x8dasom, kadar sta Zemlja in Jupiter na isti strani Sonca, in 11 po njem, kadar sta na nasprotnih straneh. Iz tega je R\xc3\xb8mer dobil za oceno c = 2 a.e./22 minut = 2,20 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s._NEWLINE_Leta 1672 je Cassini v Bologni s paralakso Sonca izmeril astronomsko enoto 139 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb9 m in z njo hitrost svetlobe 2,11 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s._NEWLINE_S kombinacijo izmerjene astronomske enote in R\xc3\xb8merjeve meritve je Huygens ocenil hitrost svetlobe na 2000 Zemljinih polmerov na minuto, kar je 2,1260 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s._NEWLINE_Tudi Newton je sprejel kon\xc4\x8dno hitrost svetlobe. V svoji knjigi Optika (Opticks) iz leta 1704 je navedel vrednost 33,2 Zemljinih polmerov na sekundo, kar da 2,1175 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s. Ni znano ali je ocenil hitrost iz R\xc3\xb8merjevih meritev ali druga\xc4\x8de._NEWLINE_Bradley je leta 1725 v Oxfordu z zvezdno aberacijo Eltanina, \xce\xb3 Zmaja dobil vrednost za hitrost svetlobe 3,0856 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 (2,98 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8) m/s. Katera meritev je bila bolj to\xc4\x8dna, so takrat seveda te\xc5\xbeje ocenili. Za najve\xc4\x8djo zakasnitev satelitov je R\xc3\xb8mer navedel 22 minut, za najmanj\xc5\xa1o pa 20. Bradley pa je izmeril odklon 18,5". Zvezdno aberacijo sta temeljito prou\xc4\x8devala Struve in Nyr\xc3\xa9n._NEWLINE_Bo\xc5\xa1kovi\xc4\x87 je navajal v svoji teoriji sil iz leta 1758 veliko hitrost (po njem to\xc4\x8dkaste) svetlobe, saj je navedel, da porabi svetloba za pot od Sonca do Zemlje, ki so jo cenili na pribli\xc5\xbeno 20.000 Zemljinih polmerov, \xc4\x8das 1/8 ure (~ 450 s), kar da hitrost svetlobe 2,8347 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s._NEWLINE_V letu 1849 je francoski fizik Fizeau poskusil dolo\xc4\x8diti hitrost svetlobe tako, da je svetlobni blisk poslal skozi re\xc5\xbeo v vrte\xc4\x8dem se zobatem kolesu na oddaljeno zrcalo, od koder se je odbil in \xc5\xa1e enkrat potoval skozi zobato kolo. Priprava je danes znana kot Fizeaujevo kolo. Pri dovolj nizkih hitrostih vrtenja kolesa se svetlobni \xc5\xbearek vrne dovolj hitro, da gre skozi isto re\xc5\xbeo, skozi katero je bil poslan. Z nara\xc5\xa1\xc4\x8danjem hitrosti vrtenja zobatega kolesa pa \xc5\xbearek ne more ve\xc4\x8d skozi odprtino, ker se je kolo medtem zasukalo za polovico razdalje med re\xc5\xbeama. Pri \xc5\xa1e ve\xc4\x8djih hitrostih \xc5\xbearek spet pride skozi kolo, ki se je medtem zasukalo tako, da ga prepusti naslednja re\xc5\xbea. \xc4\x8ce poznamo razdaljo med re\xc5\xbeami in razdaljo do zrcala ter hitrost vrtenja zobatega kolesa, lahko izra\xc4\x8dunamo hitrost svetlobe. Fizeau je dobil vrednost 3,13 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s._NEWLINE_Fizzeajevo metodo je izpopolnil njegov sodobnik Foucault, ki je zobato kolo nadomestil z vrte\xc4\x8do se zrcalno prizmo. Medtem, ko \xc5\xbearek potuje do oddaljenega zrcala in nazaj, se zrcalna prizma zasuka za dolo\xc4\x8den kot in \xc5\xbearek se od nje odbije pod drugim kotom. Iz tega kota in poznani razdalji do oddaljenega zrcala in hitrosti vrtenja prizme je leta 1850 Foucault izra\xc4\x8dunal za hitrost svetlobe 2,98 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s, kar je zelo blizu to\xc4\x8dni vrednosti. Foucault je svojo metodo izpopolnjeval skozi naslednjih 50 let. Njegova zadnja meritev iz leta 1926 zna\xc5\xa1a 2,99796 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb8 m/s._NEWLINE_Michelson in Morley sta leta 1887 posku\xc5\xa1ala z Michelsonovim interferometrom izmeriti, kako je hitrost svetlobe odvisna od hitrosti etra. Interferometer s polprepustnim zrcalom razdeli svetlobo na dva \xc5\xbearka, ki potujeta do zrcal v pravokotnih smereh, se odbijeta in spet zdru\xc5\xbeita. Oba \xc5\xbearka interferirata. Ker sta \xc5\xbearka potovala v pravokotnih smereh, torej tudi razli\xc4\x8dno glede na eter, bi se moralo poznati, \xc4\x8de bi bila hitrost svetlobe v enem in drugem kraku razli\xc4\x8dna, saj je enemu pomagalo \xc5\xa1e gibanje Zemlje skozi eter. Michelson in Morley nista ugotovila nobene merljive razlike. Njun rezultat je posledi\xc4\x8dno pokopal teorijo etra, posebna teorija relativnosti, natan\xc4\x8dneje adicijski izrek za hitrost pa je dokon\xc4\x8dno razlo\xc5\xbeil, zakaj je hitrost svetlobe v obeh krakih enaka.'