b'\n_START_ARTICLE_\nLudvik I., bavarski vojvoda\n_START_SECTION_\nPoreklo in mladost\n_START_PARAGRAPH_\nLudvikov o\xc4\x8de, bavarski palatinski grof Oton VI. iz rodbine Wittelsbachov je bil zvest prista\xc5\xa1 \xc5\xa1taufovskega cesarja Friderika I. Barbarose. Ko je ta leta 1180 svojemu bratrancu in tekmecu iz rodbine Welfov, Henriku Levu, odvzel vojvodino Bavarsko, je od nje oddelil vojvodino Koro\xc5\xa1ko (ki jo je dal Babenber\xc5\xa1kim grofom), ve\xc4\x8dji del pa je kot vojvodino Bavarsko dodelil v fevd Ludvikovemu o\xc4\x8detu, ki je s tem postal bavarski vojvoda Oton I. Tri leta kasneje je Oton umrl, cesar pa je za naslednika v vojvodini dolo\xc4\x8dil njegovega mladoletnega sina Ludvika. V \xc4\x8dasu mladoletnosti so v njegovem imenu vladali mati Agnes (iz rodbine holandskih grofov Loon) in strica Konrad (nad\xc5\xa1kof v Mainzu in Salzburgu) in Oton (bavarski palatinski grof Oton VII).\n_START_SECTION_\nPrista\xc5\xa1 \xc5\xa0taufovcev\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1292 je bil Ludvik vpri\xc4\x8do novega cesarja Henrika VI., sina Friderika Barbarose, sprejet med viteze. Kmalu za tem je cesar Ludvika re\xc5\xa1il hudega pritiska voja\xc5\xa1ke zveze nasprotnikov pod vodstvom bogenskega grofa Alberta III., ki jo je podpiral tudi \xc4\x8de\xc5\xa1ki kralj Otokar I. P\xc5\x99emysl in je bila naperjena tudi proti cesarju. Henrik VI. se je odlo\xc4\x8dno postavil na Ludvikovo stran in Alberta III. postavil izven varstva zakona. Odtlej je Ludvik pripadal cesarjevemu najo\xc5\xbejemu plemstvu. V letih 1293-94 je spremljal cesarja v Apulijo in na Sicilijo in leta 1297 ponovno na Sicilijo._NEWLINE_Po smrti Henrika VI. (1297) je bil Ludvik med nem\xc5\xa1kimi knezi, ki so za novega nem\xc5\xa1kega kralja izvolili Henrikovega mlaj\xc5\xa1ega brata Filipa. Naslednjih deset let, vse do Filipove smrti, se je na njegovi strani boril proti protikralju iz rodbine Welfov, Otonu IV. Ni se odzival na pozive pape\xc5\xbea Inocenca III., ki je podpiral Otona IV., naj prestopi v nasprotni tabor._NEWLINE_Vzporedno si je Ludvik ves \xc4\x8das prizadeval, da bi \xc4\x8dim ve\xc4\x8d gospostev in pravic v vojvodini spremenil v rodbinsko lastnino Witelsbachov. Pri tem se je poslu\xc5\xbeeval vseh mo\xc5\xbenih na\xc4\x8dinov. Najprimernej\xc5\xa1e so bile sorodstvene povezave. Svojih \xc5\xa1est sester je poro\xc4\x8dil s premo\xc5\xbenimi plemi\xc4\x8di. Sam se je (1204) poro\xc4\x8dil z vdovo svojega sovra\xc5\xbenika bogenskega grofa Alberta III.  Na roko mu je \xc5\xa1lo izumiranje plemi\xc5\xa1kih dru\xc5\xbein in zapadlost njihovih fevdov. Poslu\xc5\xbeeval pa se je tudi sile. Po izumrtju rodbine Stefflingen (1196), se je za njihovo posest spustil v srdite fajde z regensbur\xc5\xa1kim \xc5\xa1kofom in njegovim zaveznikom, salzbur\xc5\xa1kim nad\xc5\xa1kofom. Po hudem uni\xc4\x8denju de\xc5\xbeele je leta 1205 ob posredovanju kralja Filipa z regensbur\xc5\xa1kim \xc5\xa1kofom sklenil zase ugoden mir. S salzbur\xc5\xa1kim nad\xc5\xa1kofom se je spopadel \xc5\xa1e leta 1218 in pridobil peilsteinsko dedi\xc5\xa1\xc4\x8dino v pomembnem mestu soli Reichenhal in v Gasteinski dolini; do poravnave s salzbur\xc5\xa1kim nad\xc5\xa1kofom je pri\xc5\xa1lo \xc5\xa1ele leta 1230, ko je Ludvik po izumrtju grofov von Lebenau podedoval njihovo posest.\n_START_SECTION_\nSodelovanje s kraljem Otonom IV.\n_START_PARAGRAPH_\nPo umoru Filipa \xc5\xa0vabskega (v rezidenci bamber\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Ekberta ga je iz osebnih razlogov umoril Ludvikov bratranec, bavarski palatinski grof Oton VIII.) je bil Ludvik prvi nem\xc5\xa1ki knez, ki je priznal Otona IV. za nem\xc5\xa1kega kralja. Na dr\xc5\xbeavnem zboru v Frankfurtu, sklicanem po Otonovem kronanju, je novi kralj Ludviku priznal dednost vojvodine Bavarske in mu prepustil tudi dr\xc5\xbeavne fevde morilca in dveh bratov iz rodbine Andechs-Meran, istrskega grofa Henrika in bamber\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Ekberta, ki sta bila (kasneje se je izkazalo, da po krivem) obdol\xc5\xbeena sodelovanja pri umoru. S tem se je Ludvik znebil svojih najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1ih tekmecev znotraj bavarske vojvodine in dobil tudi del njihovih posesti na Zgornjem Bavarskem._NEWLINE_Ludvik je poleti 1209 spremljal Otona IV. na kronanje za cesarja v Rim. Ko pa je pape\xc5\xbe novembra 1210 izob\xc4\x8dil Otona IV. (ker se ni dr\xc5\xbeal obljub, ki mu jih je dal v zameno za podporo, in je bil na poti, da zavzame Sicilijo), je bil Ludvik med nem\xc5\xa1kimi knezi, ki so septembra 1211 v N\xc3\xbcrnbergu izvolili za protikralja \xc5\xa0taufovca Friderika II., sina Henrika VI., tedaj kralja Sicilije.\n_START_SECTION_\nSpet na strani \xc5\xa0taufovcev\n_START_PARAGRAPH_\nPo prihodu Friderika II. v Nem\xc4\x8dijo se je \xc5\xa1tevilo njegovih prista\xc5\xa1ev hitro ve\xc4\x8dalo. Ludvik je prisostvoval njegovemu kronanju v Frankfurtu (decembra 1212) in ga v naslednjih letih spremljal v boju proti Otonu IV. Za zvestobo je bil leta 1214 nagrajen z izpraznjenim fevdom, Renskim palatinatom, ki ga je Friderik II. podelil tedaj \xc5\xa1e mladoletnemu Ludvikovemu sinu Otonu II.; to pridobitev je Ludvik pripravil \xc5\xbee leta 1212, ko je svojega sina zaro\xc4\x8dil s h\xc4\x8derko takratnega grofa Renskega palatinata, Henrika Starej\xc5\xa1ega iz rodbine Welfov._NEWLINE_Ludvik je leta 1220 spremljal Friderika II. na kronanje za cesarja v Italijo in spomladi naslednje leto odplul s svojo bavarsko vojsko in mnogimi bavarskimi plemi\xc4\x8di v Damietto, pristani\xc5\xa1\xc4\x8de v delti Nila, kjer se je priklju\xc4\x8dil kri\xc5\xbearjem, ki so mesto zavzeli v prvih letih pete kri\xc5\xbearske vojne. Ludvik se je udele\xc5\xbeil pohoda proti dvesto kilometrov oddaljenemu Kairu, ki pa se je kon\xc4\x8dal neuspe\xc5\xa1no. Ludvik je pri\xc5\xa1el v ujetni\xc5\xa1tvo, iz katerega se je re\xc5\xa1il z odkupnino. Kmalu po povratku v Nem\xc4\x8dijo ga spet najdemo v Friderikovem najo\xc5\xbejem spremstvu._NEWLINE_Cesar Friderik je dolgo odlagal svoj kri\xc5\xbearski pohod v Sveto de\xc5\xbeelo. Leta 1225 pa je dal v pogodbi iz San Germana (danes Cassino) pape\xc5\xbeu Honoriju III. pisno zaobljubo, da bo najkasneje do avgusta 1227 za\xc4\x8del novo kri\xc5\xbearsko vojno. Med pripravami na pohod je cesar zaupal Ludviku skrbni\xc5\xa1tvo nad svojim sinom in sokraljem v Nem\xc4\x8diji, Henrikom, in mu poveril vodenje kraljestva. S tem pa se je za\xc4\x8delo za Ludvika obdobje slabih odlo\xc4\x8ditev in neuspehov.\n_START_SECTION_\nUsodne napake\n_START_PARAGRAPH_\nAvgusta 1227 sta Ludvik in kralj Henrik skupaj brezuspe\xc5\xa1no oblegala mesto Braunschweig, da bi se polastila welfske dedi\xc5\xa1\xc4\x8dine. Potem pa se je odnos med slavohlepnim mladeni\xc4\x8dem in njegovim oblasti\xc5\xbeeljnim skrbnikom vse bolj zaostroval. Ko je septembra 1227 novi pape\xc5\xbe Gregor IX. izob\xc4\x8dil Friderika II. (o\xc4\x8dital mu je kr\xc5\xa1itev zaobljube), je za\xc4\x8del Ludvik, ne da bi opustil skrbni\xc5\xa1tvo, sodelovati s pape\xc5\xbeem in mu dajati navodila, kako na\xc5\xa1\xc4\x8duvati nem\xc5\xa1ke kneze, da bodo Henrika odstavili. Za bo\xc5\xbei\xc4\x8d 1228 je gallenski opat Konrad kralju Henriku razkril Ludvikove zle namere. Kot razkrit sovra\xc5\xbenik kralja je Ludvik poleti 1229 oblegal grad Wolfratshausen, rezidenco meranskega vojvode in Henrikovega zaveznika, ko je Henrik s svojo vojsko vdrl na Ludvikove obdonavske posesti in jih opusto\xc5\xa1il. Ludvik je bil prisiljen prositi za premirje in potem za mir, ki ga je dobil (27. avgusta 1229), a je moral v zagotovilo spo\xc5\xa1tovanja pogodbe Henriku izro\xc4\x8diti talce. \xc5\xa0ele takrat je cesar za\xc4\x8del poslu\xc5\xa1ati prito\xc5\xbebe Ludvikovih nasprotnikov._NEWLINE_Julija 1230 sta cesar in pape\xc5\xbe v San Germanu za\xc4\x8dasno sklenila mir in Ludvik je bil tam med cesarjevimi garatni. Navidezno so se nasprotja spet umirila. Toda 15. septembra 1231 je v Kelheimu na mostu preko Donave Ludvika umoril neznani atentator. Storilca so ljudje na mestu pobili. O\xc4\x8dividci so kasneje trdili, da je bil po videzu Libanonec. Motiv umora ni bil nikdar pojasnjen, po razli\xc4\x8dnih virih pa naj bi bili v ozadju umora \xc5\xa0taufovci._NEWLINE_Ludvikov sin in naslednik, Oton II., je dal naslednje leto most podreti, njegov vhodni portal pa spremeniti v kapelico v Ludvikov spomin.\n_START_SECTION_\nZaklju\xc4\x8dek\n_START_PARAGRAPH_\nLudvik je s svojim aktivnem delovanjem in spretno politiko utrdil polo\xc5\xbeaj Wittelsbachov v vojvodini Bavarski in pridobil tudi sosednji Renski palatinat. Vojvodina je v njegovem \xc4\x8dasu postala dedni fevd. Prisvojil si je ali z dedovanjem pridobil posesti mnogih nem\xc5\xa1kih rodbin, med njimi vojvod Andechs-Meran, mejnih grofov Cham-Vohburg (iz rodbine Diepoldingov), grofov von Stefflingen (veja Baboncev), grofov von Peilstein, grofov von Lebenau, grofov von Bogen. Na pomembnih vodnih in cestnih kri\xc5\xbei\xc5\xa1\xc4\x8dih je ustanavljal nova mesta, med njimi Landshut (1204), Straubing in Neustadt (1218) ter Landau (1224). Leta 1225 je dobil v fevd grad Heidelberg, okrog katerega se je razvilo mesto, ki je kasneje postalo rezidenca Witelsbachov. Mesta in gradovi so postali centri wittelsba\xc5\xa1ke lokalne uprave. Ludvik je tako s svojim delovanjem postavil temelje wittelsba\xc5\xa1ke oblasti v vojvodini Bavarski, ki je potem trajala vse do prve svetovne vojne.'