b'\n_START_ARTICLE_\nKozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki\n_START_PARAGRAPH_\nK\xc3\xb3zmi\xc4\x8dni \xc5\xbe\xc3\xa1rki (angle\xc5\xa1ko cosmic rays) so osnovni delci visokih energij iz vesoljskega prostora, ki tr\xc4\x8dijo z Zemljinim ozra\xc4\x8djem. Ker je v Vesolju najve\xc4\x8d vodika, skoraj 90\xc2\xa0% kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov tvorijo protoni (vodikova jedra), pribli\xc5\xbeno 9\xc2\xa0% helijeva jedra (delci \xce\xb1) in pribli\xc5\xbeno 1\xc2\xa0% elektroni (delci \xce\xb2\xe2\x81\xbb). Izraz \xc2\xbb\xc5\xbearki\xc2\xab\xc2\xa0je napa\xc4\x8dno poimenovanje, saj kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki prihajajo posami\xc4\x8dno in ne v obliki \xc5\xbearka ali snopa delcev._NEWLINE_Raznolikost del\xc4\x8dnih energij odra\xc5\xbea \xc5\xa1irok razpon virov. Viri teh \xc5\xbearkov segajo od energijskih procesov na Soncu in vse do \xc5\xa1e vedno neznanih pojavov v najbolj oddaljenih predelih opazljivega vesolja. Energije kozmi\xc4\x8dnih delcev so lahko ve\xc4\x8d kot 10\xc2\xb2\xe2\x81\xb0 eV, veliko ve\xc4\x8d kot 10\xc2\xb9\xc2\xb2 ali 10\xc2\xb9\xc2\xb3 eV, ki jih proizvedejo pospe\xc5\xa1evalniki delcev. Raziskujejo tudi kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke s \xc5\xa1e ve\xc4\x8djimi energijami.\n_START_SECTION_\nViri kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov\n_START_PARAGRAPH_\nVe\xc4\x8dina kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov izvira iz virov zunaj Oson\xc4\x8dja znotraj na\xc5\xa1e Galaksije, kot so vrte\xc4\x8de nevtronske zvezde, supernove in \xc4\x8drne luknje. Ker pa imajo nekateri kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki izredno velike energije, morajo izvirati iz podro\xc4\x8dij zunaj Galaksije (npr. radijske galaksije in kvazarji). Krajevno galakti\xc4\x8dno magnetno polje ne more vsebovati delcev s tako visoko energijo. Vire kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov z energijami do 10\xc2\xb9\xe2\x81\xb4 eV lahko pojasnimo s pospe\xc5\xa1evanjem udarnih valov v lupinah supernov. Izvor kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov z energijami ve\xc4\x8djimi od 10\xc2\xb9\xe2\x81\xb4 eV ostaja neznan. Predlagali so da so njihov vir morda galaksije z aktivnimi jedri._NEWLINE_Opazovanja so pokazala da kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki z energijami ve\xc4\x8djimi od 10 GeV (10 \xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb9 eV) prispejo na zemeljsko povr\xc5\xa1je izotropno (enakomerno iz vseh smeri). Predvidevajo da to ni posledica enakomerne porazdelitve virov kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov, ampak zaradi tega ker galati\xc4\x8dna magnetna polja prisilijo kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke da potujejo po spiralnih poteh. To omejuje uporabo kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov v pozicijski astronomiji ker v splo\xc5\xa1nem ne vsebujejo informacij o smeri svojega izvora. Pri energijah pod 10 GeV obstaja odvisnost od smeri zaradi interakcije nabite komponente kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov z Zemljinim magnetnim poljem._NEWLINE_Kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki z najve\xc4\x8djimi energijami se bodo najmanj odklonili pri prehodu skozi Galakti\xc4\x8dno in zunajgalakti\xc4\x8dna magnetna polja, tako da nam njihove vstopne smeri lahko nekaj povedo o njihovem izvoru. V zadnjem \xc4\x8dasu (konec leta 2007) so z velikim sodelujo\xc4\x8dim poskusom na Observatoriju Pierra Augerja pokazali na povezavo med lego 27 najbolj energijskih dogodkov in bli\xc5\xbenjih aktivnih galakti\xc4\x8dnih jeder. Razprava od posledicah in statisti\xc4\x8dnem pomenu te povezave \xc5\xa1e poteka in observatorij nadaljuje z delom. Dve odkritji, opisani v reviji Nature 20. novembra 2008 in v reviji Physical Review Letters 24. novembra 2008, opisujeta nepri\xc4\x8dakovan prese\xc5\xbeek elektronov v kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkih iz neznanega, vendar relativno bli\xc5\xbenjega vira. Ti dve odkritji sta najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1a pokazatelja da porazdelitev kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov ni tako enakomerna.\n_START_SECTION_\nSon\xc4\x8devi kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki\n_START_PARAGRAPH_\nSon\xc4\x8devi kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki ali Son\xc4\x8devi energijski \xc5\xbearki so kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki, ki izvirajo iz Sonca. Povpre\xc4\x8dna sestava je podobna samemu Soncu. Med faznima prostoroma Son\xc4\x8devega vetra in plazmo delcev Son\xc4\x8devih energijskih \xc5\xbearkov ne obstaja jasna in ostra meja._NEWLINE_Ime Son\xc4\x8devi kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki zavaja, ker namiguje da \xc5\xbearki izvirajo iz Vesolja in ne iz Oson\xc4\x8dja, vendar se je prijelo. Napa\xc4\x8dno poimenovanje izhaja iz zveznosti v energijskem spektru, toka delcev kot funkcije njihove energije. Spekter nizkoenergijskih Son\xc4\x8devih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov se z ve\xc4\x8danjem energije bolj ali manj gladko zlije s spektrom galakti\xc4\x8dnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov. Do sredine 1960-tih so bile porazdelitve energije v splo\xc5\xa1nem povpre\xc4\x8dene \xc4\x8dez dolge \xc4\x8dasovne intervale, kar je tudi zakrilo razlike. Kasneje so odkrili da se jakost in spekter Son\xc4\x8devih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov precej spreminjata. Pri nekaterih dogodkih na Soncu, kot so Son\xc4\x8devi bli\xc5\xa1\xc4\x8di, se jakost pove\xc4\x8da. Pove\xc4\x8danju jakosti Son\xc4\x8devih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov sledi kratkrotrajno in ostro zmanj\xc5\xa1anje jakosti drugih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov, Forbushevo zmanj\xc5\xa1anje. Ta zmanj\xc5\xa1anja povzro\xc4\x8da Son\xc4\x8dev veter, ki s svojim magnetnim poljem nekaj galakti\xc4\x8dnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov odstrani stran od Sonca in Zemlje. Celotna ali povpre\xc4\x8dna stopnja Forbushevega zmanj\xc5\xa1anja sledi 11-letnemu ciklu Son\xc4\x8devih peg, posamezni dogodki pa so povezani z dogodki na Soncu._NEWLINE_Obstaja \xc5\xa1e ve\xc4\x8d razlik med kozmi\xc4\x8dnimi \xc5\xbearki, ki izvirajo s Sonca ali iz Galaksije. Galakti\xc4\x8dni kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki imajo ve\xc4\x8dinoma ve\xc4\x8d te\xc5\xbekih elementov, kot so kalcij, \xc5\xbeelezo in galij, in tudi kozmolo\xc5\xa1ko redkih lahkih elementov, kot sta litij in berilij. Pove\xc4\x8danje la\xc5\xbejih elementov povzro\xc4\x8da razdrobitev s kozmi\xc4\x8dnimi \xc5\xbearki te\xc5\xbekih jeder pri trkih med prehodom iz oddaljenih virov v Oson\xc4\x8dje.\n_START_SECTION_\nAnomalni kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki\n_START_PARAGRAPH_\nAnomalni kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki so kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki z nepri\xc4\x8dakovano nizkimi energijami. Menijo da nastanejo blizu robu Oson\xc4\x8dja v heliozavoju, mejnem obmo\xc4\x8dju med heliosfero in medzvezdno snovjo. Ko lahko elektri\xc4\x8dno nevtralni atomi vstopijo v heliozavoj (na njih ne delujejo njegova magnetna polja), se postopoma ionizirajo, in jih skrajni udar Son\xc4\x8devega vetra verjetno pospe\xc5\xa1i v nizkoenergijske kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke, kar ozna\xc4\x8duje notranji rob heliozavoja. Mo\xc5\xbeno je tudi da se visokoenergijski galakti\xc4\x8dni kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki, ki zadenejo udarno fronto Son\xc4\x8devega vetra blizu heliopavze, zavrejo, kar povzro\xc4\x8da njihovo spremembo v nizkoenergijske anomalne kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke._NEWLINE_Vesoljska sonda Voyager 1 je 16. decembra 2004 pre\xc4\x8dkala skrajni udar glede na \xc4\x8dlanke, objavljene v reviji Science. \xc4\x8clanki so kazali na pospe\xc5\xa1evanje delcev, ne pa tudi na vrsto, ki tvori anomalne kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke. Ni jasno ali gre res za skrajni udar, kar zahteva ponovno opredelitev virov anomalnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov, ali gre le za krajevno zna\xc4\x8dilnost tistega dela skrajnega udara, ki ga je pre\xc4\x8dkal Voyager 1. Voyager 2 bo pre\xc4\x8dkal ta predel v letu 2008 ali zatem, kar bo naneslo ve\xc4\x8d podatkov.\n_START_SECTION_\nSestava kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov\n_START_PARAGRAPH_\nKozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke lahko na splo\xc5\xa1no razdelimo v dve vrsti, na primarne in sekundarne. Kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki, ki nastanejo v zunajoson\xc4\x8dnih astrofizikalnih virih, so primarni kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki. Ti lahko interagirajo z medzvezdno snovjo in tvorijo sekundarne kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke. Tudi Sonce oddaja nizkoenergijske kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke, povezane z bli\xc5\xa1\xc4\x8di. Natan\xc4\x8dna sestava primarnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov zunaj ozra\xc4\x8dja je odvisna od tega kateri del energijskega spektra opazujemo. V splo\xc5\xa1nem pa skoraj 90\xc2\xa0% vseh prihajajo\xc4\x8dih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov sestavljajo protoni (vodikova jedra), pribli\xc5\xbeno 9\xc2\xa0% so helijeva jedra (delci \xce\xb1) in pribli\xc5\xbeno 1\xc2\xa0% elektroni. Preostali del je sestavljen iz drugih te\xc5\xbekih jeder, ki so obilni kon\xc4\x8dni produkti nukleosinteze v zvezdah. Sekundarne kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke sestavljajo druga jedra, ki niso obilni kon\xc4\x8dni produkti nukleosinteze ali produkti prapoka, najve\xc4\x8d litij, berilij in bor. Ta lahka jedra so pogostej\xc5\xa1a v kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkih (pribli\xc5\xbeno 1:100 delcev) kot v Son\xc4\x8devih atmosferah, kjer je njihov dele\xc5\xbe 10\xe2\x81\xbb\xe2\x81\xb7 helijevega._NEWLINE_Ta razlika v mno\xc5\xbeini je posledica nastanka sekundarnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov. Ko komponente primarnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov s te\xc5\xbekimi jedri, npr. ogljikova ali kisikova jedra, tr\xc4\x8dijo z medzvezdno snovjo, razpadejo v la\xc5\xbeja jedra v procesu z imenom razdrobitev s kozmi\xc4\x8dnimi \xc5\xbearki, v jedra litija, berilija in bora. Energijski spekter litija, berilija in bora pada bolj strmo kot spekter ogljika ali kisika, kar nakazuje da se pri visokoenergijskih jedrih razdrobitev pojavlja redkeje, verjetno zaradi njihovega uhajanja iz galakti\xc4\x8dnega magnetnega polja. Zaradi razdrobitve je v kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkih tudi veliko skandija, titana, vanadija in mangana. Tvorijo jih jedra \xc5\xbeeleza in niklja med trki z medzvezdno snovjo._NEWLINE_Nekdaj so menili, da tok kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov s \xc4\x8dasom ostaja stalen. V zadnjem \xc4\x8dasu je raziskava pokazala na 1,5 do 2-kratne tiso\xc4\x8dletne \xc4\x8dasovne spremembe v toku kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov v zadnjih 40.000 letih.\n_START_SECTION_\nModulacija\n_START_PARAGRAPH_\nNa tok kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov, ki vpadajo v zgornje dele ozra\xc4\x8dja, vplivata dva procesa: Son\xc4\x8dev veter in Zemljino magnetno polje. Son\xc4\x8dev veter \xc5\xa1iri namagneteno plazmo, ki nastaja v Soncu, kar zavira prihajajo\xc4\x8de delce kot tudi onemogo\xc4\x8da vstop delcem z energijami manj kot pribli\xc5\xbeno 1 GeV. Koli\xc4\x8dina Son\xc4\x8devega vetra zaradi sprememb v Son\xc4\x8devi dejavnosti skozi redni 11-letni cikel ni stalna. Zato se nivo modulacije samodejno spreminja glede na Son\xc4\x8devo dejavnost. Tudi Zemljino magnetno polje odklanja nekaj kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov, kar so ugotovili z dejstvom da je jakost kozmi\xc4\x8dnega sevanja odvisna od zemljepisne \xc5\xa1irine, dol\xc5\xbeine in azimuta. Tok kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov se v smeri vzhod-zahod spreminja zaradi polarnosti Zemljinega geomagnetnega polja in prevladujo\xc4\x8dega pozitivnega naboja v kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkih. Jakost kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov ob ekvatorju je ni\xc5\xbeja kot na te\xc4\x8dajih saj je vrednost geomagnetne prekinitve najve\xc4\x8dja ob ekvatorju. To lahko razumemo z dejstvom da se nabiti delec giblje v smeri silnic polja in ne prek njih. Zaradi tega polarni sij nastaja na te\xc4\x8dajih, saj se tam silnice stekajo proti zemeljskemu povr\xc5\xa1ju. Odvisnost od zemljepisne dol\xc5\xbeine izhaja iz dejstva da os geomagnetnega dipola ni vzporedna z Zemljino vrtilno osjo._NEWLINE_Ta modulacija, ki opisuje spremembo v medzvezdnih jakostih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov, ko se ti gibljejo v heliosfero, je zelo odvisna od energije in prostora. Opisuje jo Parkerjeva transportna ena\xc4\x8dba v heliosferi. Pri ve\xc4\x8djih radialnih razdaljah, precej dale\xc4\x8d od Sonca, pribli\xc5\xbeno 94 a.e., obstaja obmo\xc4\x8dje kjer hitrost Son\xc4\x8devega vetra prehaja iz nadzvo\xc4\x8dne v zvo\xc4\x8dno, kar se imenuje skrajni udar Son\xc4\x8devega vetra. Obmo\xc4\x8dje med skrajnim udarom in heliopavzo (obmo\xc4\x8djem, ki ozna\xc4\x8duje konec heliosfere) se imenuje heliozavoj. Ta deluje kot pregrada za kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke in zmanj\xc5\xa1uje njihove jakosti pri ni\xc5\xbejih energijah za pribli\xc5\xbeno 90\xc2\xa0%, kar ka\xc5\xbee, da Zemljo pred obstreljevanjem kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov ne varuje le njeno magnetno polje._NEWLINE_S stali\xc5\xa1\xc4\x8da modeliranja je dolo\xc4\x8danje krajevnega medzveznega spektra izziv zaradi velikih adiabatnih energijskih sprememb teh delcev med razli\xc4\x8dnim Son\xc4\x8devim vetrom v heliosferi. Na podro\xc4\x8dju raziskav kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov so naredili velik napredek z razvojem izbolj\xc5\xa1anega dvorazse\xc5\xbenega modela, ki vklju\xc4\x8duje simulacijo skrajnega udara Son\xc4\x8devega vetra, mete\xc5\xbeev in heliozavoja skupaj s sve\xc5\xbeimi opisi difuzijskega tenzorja. Izziv je tudi, ker zgradbo Son\xc4\x8devega vetra in turbulentnega magnetnega polja v heliozavoju ne razumemo dobro, in je podro\xc4\x8djo za heliozavojem neznano. Brez znanja o difuzijskem koeficientu pravokotnem na magnetno polje je na\xc5\xa1e znanje o heliosferi in s stali\xc5\xa1\xc4\x8da modeliranja \xc5\xa1e dale\xc4\x8d od dokon\xc4\x8dnega. Obstaja ve\xc4\x8d obetavnih teorij, na primer ab initio pristopi, vendar je njihova pomanjkljivost v tem da niso skladne z opazovanji (Minnie, 2006), in z njimi ni mogo\xc4\x8de opisati mehanizmov, ki vplivajo na kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke v heliosferi.\n_START_SECTION_\nZaznavanje\n_START_PARAGRAPH_\nJedra, ki tvorijo kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke, lahko zaradi majhne gostote snovi v prostoru potujejo od svojih oddaljenih virov do Zemlje. Jedra interagirajo mo\xc4\x8dno z drugo snovjo, tako da se pri vstopu v ozra\xc4\x8dje za\xc4\x8dnejo zaletavati v jedra plinov v ozra\xc4\x8dju. Ti trki v procesu znanem kot ploha povzro\xc4\x8dajo nastanek veliko pionov in kaonov, nestabilnih mezonov, ki hitro razpadejo v mione. Ker mioni z ozra\xc4\x8djem ne interagirajo mo\xc4\x8dno in zaradi relativisti\xc4\x8dnega pojava podalj\xc5\xa1anja \xc4\x8dasa lahko ve\xc4\x8d teh mionov dose\xc5\xbee zemejsko povr\xc5\xa1je. Mioni predstavljajo vrsto ionizirajo\xc4\x8dega sevanja in jih lahko preprosto zaznamo z razli\xc4\x8dnimi vrstami detektorjev delcev, kot so mehur\xc4\x8dne celice ali scintilacijski detektorji. \xc4\x8ce v istem trenutku opazujemo ve\xc4\x8d mionov z razmaknjenimi detektorji, je jasno da so nastali v isti plohi.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nPo Becquerelovem odkritju radioaktivnosti leta 1896 so v splo\xc5\xa1nem verjeli da elektriko v ozra\xc4\x8dju (ionizacija zraka) povzro\xc4\x8da le sevanje iz radioaktivnih elementov na tleh ali iz radioaktivnih plinov (izotopov radona), ki jih proizvajajo. Meritve jakosti ionizacije z nara\xc5\xa1\xc4\x8danjem nadmorske vi\xc5\xa1ine so med letoma 1900 in 1910 pokazale zmanj\xc5\xa1anje ionizacije, ki so ga lahko pojasnili z absorpcijo ioniziranega sevanja v vmesnem zraku._NEWLINE_Leta je Wulf razvil elektrometer (pripravo za merjenje koli\xc4\x8dine tvorjenih ionov znotraj nepredu\xc5\xa1no zaprte posode) in z njo pokazal na ve\xc4\x8dje koli\xc4\x8dine sevanja na vrhu Eifflovega stolpa kot na tleh. Njegov \xc4\x8dlanek v Physikalische Zeitschrift pa niso najbolje sprejeli. Leta 1912 je Pacini opazoval so\xc4\x8dasne spremembe jakosti ionizacije nad jezerom in nad morjem. Zaklju\xc4\x8dil je da je dolo\xc4\x8denemu dele\xc5\xbeu ionizacije vzrok neki drug vir in ne radioaktivnost Zemlje ali zraka. Nato je istega leta Hess izdelal tri Wulfove elektrometre z izbolj\xc5\xa1ano to\xc4\x8dnostjo in jih s pomo\xc4\x8djo balona na topli zrak dvignil na vi\xc5\xa1ino 5300 m. Ugotovil je da se je jakost ionizacije pove\xc4\x8dala pribli\xc5\xbeno \xc5\xa1tirikrat glede na jakost pri tleh. Hess je kot vir sevanja tudi izklju\xc4\x8dil Sonce, tako da je balon poletel med popolnim Son\xc4\x8devim mrkom. Pri popolnem zakritju Sonca z Luno je Hess na ve\xc4\x8djih vi\xc5\xa1inah \xc5\xa1e zmeraj izmeril pove\xc4\x8danje sevanja. Tako je zaklju\xc4\x8dil: \xc2\xbbRezultate mojega opazovanja lahko v najbolj\xc5\xa1i meri pojasnimo s predpostavko da v na\xc5\xa1e ozra\xc4\x8dje od zgoraj prodre sevanje z veliko predirno mo\xc4\x8djo.\xc2\xab\xc2\xa0Med letoma 1913 in 1914 je Kolh\xc3\xb6rster potrdil Hessove ugotovitve pri merjenju pove\xc4\x8dane ionizacije na vi\xc5\xa1ini 9\xc2\xa0km._NEWLINE_Hess je za svoje odkritje leta 1936 prejel Nobelovo nagrado za fiziko._NEWLINE_Izraz \xc2\xbbkozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki\xc2\xab\xc2\xa0je skoval Millikan, ki je pokazal da ne izvirajo z Zemlje in jih ne proizvaja elektrika iz ozra\xc4\x8dja kot je mislil Hess. Millikan je verjel da so kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki fotoni z nekaj sekundardnimi elektroni, ki nastanejo s Comptonovim sipanjem \xc5\xbearkov \xce\xb3. Compton sam je pravilno menil da so kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki v glavnem nabiti delci. Med letoma 1927 in 1937 je ve\xc4\x8d preskusov pokazalo da so primarni kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki ve\xc4\x8dinoma pozitivno nabiti delci in da je sekundarno sevanje, opazovano na tleh, sestavljeno iz \xc2\xbbmehke komponente\xc2\xab\xc2\xa0elektronov in fotonov ter \xc2\xbbtrde komponente\xc2\xab\xc2\xa0predirnih delcev, mionov. Za mion so najprej verjeli da je nestabilen delec, ki ga je v svoji teoriji jedrske sile leta 1935 predlagal Jukava. Preskusi so pokazali da mion razpada z razpadnim \xc4\x8dasom 2,2 \xce\xbcs na elektron in dva nevtrina, vendar med njim in jedrom ne deluje mo\xc4\x8dna jedrska sila, in tako ne more biti Jukavov delec. Uganko je re\xc5\xa1ilo leta 1947 odkritje piona, ki neposredno nastaja pri visokoenergijskih jedrskih interakcijah. Razpada v mion in en nevtrino z razpadnim \xc4\x8dasom 0,0026 \xce\xbcs. Zaporedje razpada pion\xe2\x86\x92mion\xe2\x86\x92elektron so opazovali neposredno z mikroskopskim pregledom sledi delcev v posebni vrsti fotografske plo\xc5\xa1\xc4\x8de, jedrski emulziji, ki so jo izspostavili kozmi\xc4\x8dnim \xc5\xbearkom na visokogorski postaji. Leta 1948 so Gottliebova in Van Allenova opazovanja z jedrskimi emulzijami, ki so jih skoraj na rob ozra\xc4\x8dja ponesli baloni, pokazala da so primarni kozmi\xc4\x8dni delci ve\xc4\x8dinoma protoni z nekaj helijevimi jedri (delci \xce\xb1) in majhnim dele\xc5\xbeem te\xc5\xbejih jeder._NEWLINE_Rossi je leta 1934 poro\xc4\x8dal o opazovanju dveh skoraj so\xc4\x8dasnih razelektritvah dveh Geiger-M\xc3\xbcllerjevih \xc5\xa1tevcev, v vodoravni ravnini razmaknjenima na veliki razdalji, med presku\xc5\xa1anjem opreme za meritev pojava vzhod-zahod. V svojem poro\xc4\x8dilu o preskusu je Rossi zapisal:\xc2\xa0\xc2\xbb... zgleda da vsake toliko \xc4\x8dasa snemalno opremo zadenejo zelo obse\xc5\xbeni pljuski delcev, ki med \xc5\xa1tevcema povzro\xc4\x8dijo so\xc4\x8dasnost, \xc4\x8detudi sta med seboj zelo oddaljena.\xc2\xab\xc2\xa0Na \xc5\xbealost ni imel \xc4\x8dasa da ta pojav razi\xc5\xa1\xc4\x8de podrobneje. Leta 1937 je Auger, ne da bi vedel za Rossijevo predhodno poro\xc4\x8dilo, zaznal podoben pojav in ga do neke mere raziskal. Zaklju\xc4\x8dil je da obse\xc5\xbene zra\xc4\x8dne plohe povzro\xc4\x8dajo visokoenergijski delci primarnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov, ki reagirajo z jedri zraka visoko v ozra\xc4\x8dju, ter spro\xc5\xbeajo kaskado sekundarnih interakcij, kar kon\xc4\x8dno vodi do roja elektronov, fotonov in mionov, ki prispejo do tal._NEWLINE_Baba je izpeljal izraz za verjetnost sipanih pozitronov na elektronih, kar je znano kot Babovo sipanje. V \xc4\x8dlanku, ki ga je leta 1937 objavil skupaj s Heitlerjem, je opisal kako primarni kozmi\xc4\x8dni \xc5\xbearki iz vesolja reagirajo z zgornjim delom ozra\xc4\x8dja in povzro\xc4\x8dajo delce, ki jih opazijo na tleh. Baba in Heitler sta pojasnila tvorbo roja kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov s kaskadnim tvorjenjem \xc5\xbearkov \xce\xb3 in pozitivnimi ter negativnimi elektronskimi pari. Leta 1938 je Baba poudaril da opazovanja zna\xc4\x8dilnosti tak\xc5\xa1nih delcev lahko vodijo do neposredne eksperimentalne potrditve Einsteinovih teorij relativnosti._NEWLINE_Meritve energije in vstopnih smeri zelo visokoenergijskih primarnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov s tehnikami \xc2\xbbgostotnega vzor\xc4\x8denja\xc2\xab\xc2\xa0in \xc2\xbbhitrega \xc4\x8dasovnega usklajevanja\xc2\xab\xc2\xa0obse\xc5\xbenih zra\xc4\x8dnih rojev so prvi\xc4\x8d izvedli leta 1954 \xc4\x8dlani Rossijeve Skupine za kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke na Tehnolo\xc5\xa1kem in\xc5\xa1titutu Massachusettsa. V poskusu so uporabili enajst scintilacijskih detektorjev, razporejenih znotraj kro\xc5\xbenice s premerom 460 m na zemlji\xc5\xa1\xc4\x8du Postaje Agassiz Observatorija Harvardovega kolid\xc5\xbea. Iz teh preskusov in preskusov \xc5\xa1irom po svetu izhaja da energija primarnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov zna\xc5\xa1a ve\xc4\x8d kot 10\xc2\xb2\xe2\x81\xb0\xc2\xa0eV (nad mejo GZK, kjer bi morali opaziti le malo kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov). Velik preskus z imenom Augerjev projekt se trenutno izvaja na podro\xc4\x8dju argentinskih pamp pod vodstvom mednarodnega konzorcija fizikov. Cilj projekta je raziskati zna\xc4\x8dilnosti in vstopnih smeri najbolj energijskih primarnih kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov. Izsledki naj bi imeli pomembne posledice na fiziko osnovnih delcev in kozmologijo. Novembra 2007 so objavili pred\xc4\x8dasne ugotovitve smeri virov 27 dogodkov z najve\xc4\x8djimi energijami. Viri so v tesni zvezi z legami aktivnih galakti\xc4\x8dnih jeder, kjer naj bi protone pospe\xc5\xa1evala mo\xc4\x8dna magnetna polja, povezana z velikimi \xc4\x8drnimi luknjami v sredi\xc5\xa1\xc4\x8dih virov do energij 10\xc2\xb2\xe2\x81\xb0\xc2\xa0eV in ve\xc4\x8d._NEWLINE_Ko v roju kozmi\xc4\x8dnega \xc5\xbearka razpadajo nestabilni delci, nastanejo tri vrste nevtrinov. Ker nevtrini s snovjo interagirajo le \xc5\xa1ibko, jih ve\xc4\x8dina preleti skozi Zemljo in vstopi na drugi strani. Le ob\xc4\x8dasno interagirajo in teh nekaj nevtrinov iz ozra\xc4\x8dja so zaznali z ve\xc4\x8d podzemeljskimi poskusi. Nevtrinski observatorij Super-Kamiokande na Japonskem je dal prvi prepri\xc4\x8dljiv dokaz za nevtrinske oscilacije v katerih se ena vrsta nevtrina spreminja v drugo. Dokaz za to so na\xc5\xa1li v razliki razmerja elektronskih nevtrinov proti mionskim nevtrinom, ki je odvisna od njihove prepotovane razdalje skozi zrak in zemeljska tla.'