b'\n_START_ARTICLE_\nMario Pacor\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v dru\xc5\xbeini tr\xc5\xbea\xc5\xa1kega delavca Giovannija in gospodinje Marije Pacor rojene Ferfolja. Osnovno \xc5\xa1olo in klasi\xc4\x8dni licej je obiskoval v rojstnem kraju, kjer je leta 1933 tudi maturiral. Bil je \xc4\x8dlan raznih fa\xc5\xa1isti\xc4\x8dnih organizacij, vendar je zaradi dru\xc5\xbeenja s tr\xc5\xbea\xc5\xa1kimi delavci in tudi slovenskimi komunisti politi\xc4\x8dno do leta 1940 pre\xc5\xa1el na levico. Po maturi nekaj \xc4\x8dasa ni imel stalne zaposlitve, ob\xc4\x8dasno je objavljal \xc4\x8dlanke v tr\xc5\xbea\xc5\xa1kem listu Popolo di Trieste, pou\xc4\x8deval na srednji \xc5\xa1oli in bil leta 1939 sprejet v slu\xc5\xbebo v Lloyd Triestino. Ob tem je \xc5\xa1tudiral pravo na Univerzi v Padovi in 1939 tam doktoriral. Po izbruhu vojne je bil vpoklican k vojakom, slu\xc5\xbeil je pri artileriji v Klani in nato v Trstu na poveljstvu tr\xc5\xbea\xc5\xa1ke cone. Leta 1942 je \xc5\xbee bil \xc4\x8dlan komunisti\xc4\x8dnega odporni\xc5\xa1kega gibanja in aprila 1943 aretiran. Po italijanski kapitulaciji je uspel pobegniti iz zapora. Do avgusta 1944, ko je od\xc5\xa1el v partizane, se je skrival pred oblastmi. V partizanih se je najprej pridru\xc5\xbeil borcem v Ju\xc5\xbenoprimorskem odredu. Kasneje je bil \xc4\x8dastnik za zvezo med 9. korpusom in  italijanskimi garibaldinskimi brigadami. Oktobra 1944 je pri\xc4\x8del urejati list Il Nostro Avvenire, katerega je v Trstu urejal \xc5\xa1e nekaj \xc4\x8dasa po kon\xc4\x8dani vojni. Tu je bil aktiven v komunisti\xc4\x8dnem gibanju, vodil pa je tudi \xc4\x8dasnik Il Lavoratore, 1948 pa se je kot ve\xc4\x8dina tr\xc5\xbea\xc5\xa1kih komunistov opredelil za resolucijo Informbiroja. Kraj\xc5\xa1i \xc4\x8das je kot novinar sodeloval z listom Stasera, nato pa vse do 1961 s \xc4\x8dasopisom Unit\xc3\xa0, tudi kot urednik v Milanu. Po odhodu iz Trsta je po\xc4\x8dasi omilil svoja politi\xc4\x8dna stali\xc5\xa1\xc4\x8da, pri\xc4\x8del pa se je tudi intenzivno ukvarjati s polpreteklo zgodovino, predvsem s tako imenovanim vzhodnim vpra\xc5\xa1anjem Italije; Julijsko krajino in odnosi med Italijo in Socialisti\xc4\x8dno federativno republiko Jugoslavijo. S tega podro\xc4\x8dja raziskovanja je \xc5\xbee leta 1964 izdal knjigo Confine orientale. Questione nazionalle e Resistenza nel Friuli-Venezia Giulia, ki je imela velik odmev, z njo pa si je pridobil sloves resnega in upo\xc5\xa1tevanega zgodovinarja. Leta 1967 je postal prvi ravnatelj In\xc5\xa1tituta za zgodovino odporni\xc5\xa1kega gibanja v Novari, ki ga je vodil 10 let. Napisal je \xc5\xa1e nekaj odmevnih knjig, med njimi tudi Italia e Balcani del Risorgimento alla Resistenzia (Milano, 1968) in Lotte sociali e querriglia in pianura (Rim, 1972) ter organiziral nekaj znanstvenih posvetovanj.'