b'\n_START_ARTICLE_\nJohannes Peter M\xc3\xbcller\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v Koblenzu, ki je takrat spadal pod Francijo (danes Porenje - Pfal\xc5\xa1ka, Nem\xc4\x8dija), kot najstarej\xc5\xa1i od petih otrok skromnega \xc4\x8devljarja. Kot izjemno nadarjen dijak je vzbudil pozornost pruskega \xc5\xa1olnika Johannesa Schulzeja, ki je prepri\xc4\x8dal njegovega o\xc4\x8deta da ga po\xc5\xa1lje na \xc5\xa1olanje na novoustanovljeno Univerzo v Bonnu. Tu se je mladi M\xc3\xbcller med \xc5\xa1tudijem medicine sre\xc4\x8dal s t. i. filozofijo narave, prevladujo\xc4\x8do filozofsko usmeritvijo v naravoslovju takratne protestantske Prusije._NEWLINE_Leta 1822 je pridobil naziv doktorja medicine s tezo o vzorcih gibanja \xc5\xbeivali. Po doktoratu je od\xc5\xa1el na usposabljanje k berlinskemu anatomu Karlu Rudolphiju, ki je bil izrazit nasprotnik filozofije narave. Pod njegovim vplivom se je otresel filozofskih \xc5\xa1pekulacij o vzrokih za naravne procese in postal spreten mikroskopist. Leta 1824 je opravil dr\xc5\xbeavni izpit iz medicine in se vrnil v Bonn, kjer je na univerzi pridobil habilitacijo za predavatelja. V za\xc4\x8detku je moral skromne prihodke dopolnjevati kot zdravnik in tajnik Leopoldinsko-Karolinske akademije znanosti. V Bonnu je ostal do leta 1833 in na univerzi napredoval od predavatelja do rednega profesorja, hkrati pa izvedel ogromno \xc5\xa1tevilo anatomskih in fiziolo\xc5\xa1kih \xc5\xa1tudij._NEWLINE_Fiziolo\xc5\xa1kih problemov se je loteval primerjalno, s preu\xc4\x8devanjem ve\xc4\x8d \xc5\xbeivalskih vrst. \xc5\xbde leta 1826 je v knjigi Physiologie des Gesichtssinnes des Menschen und der Thiere (Fiziologija vida pri ljudeh in \xc5\xbeivalih) izrazil prepri\xc4\x8danje, da \xc4\x8dutila niso pasivni prena\xc5\xa1alci zunanjih dra\xc5\xbeljajev, temve\xc4\x8d je \xc4\x8dutna zaznava bolj kot od vrste dra\xc5\xbeljaja odvisna od \xc4\x8dutila, ki dra\xc5\xbeljaj registrira - \xc4\x8dutilo ima svojo\xc2\xa0\xc2\xbbspecifi\xc4\x8dno energijo\xc2\xab, kot je fenomen poimenoval. \xc4\x8clove\xc5\xa1ko razumevanje sveta je torej nelo\xc4\x8dljivo povezano z zgradbo njegovih \xc4\x8dutil, ta ideja pa je mo\xc4\x8dno vplivala na celotno spoznavno teorijo. Kot je opazil pri sebi, lahko \xc4\x8dutila v dolo\xc4\x8denih okoli\xc5\xa1\xc4\x8dinah tudi spontano ustvarjajo \xc4\x8dutne zaznave brez zunanjih dra\xc5\xbeljajev, kar je predlagal kot vzrok za privide duhov, religiozna videnja ipd. Pri\xc4\x8del je eksperimentirati na sebi tako da si je kratil spanec in posku\xc5\xa1al vplivati na svoje privide, kar je leta 1827, kmalu po poroki z Anno Zeiler, privedlo do prvega \xc5\xbeiv\xc4\x8dnega zloma. Tudi v kasnej\xc5\xa1em \xc5\xbeivljenju je imel ve\xc4\x8d epizod mani\xc4\x8dne depresije (sicer podedovane psihi\xc4\x8dne motnje, ki pa so jo pri njemu vsaki\xc4\x8d spro\xc5\xbeili zunanji dejavniki), \xc4\x8deprav na sebi ni ve\xc4\x8d eksperimentiral. Po okrevanju se je lotil obse\xc5\xbenih raziskav endokrinega in \xc5\xbeiv\xc4\x8dnega sistema ter obto\xc4\x8dil. Med drugim je kot prvi eksperimentalno potrdil hipotezo da so \xc5\xbeivci, ki izhajajo iz hrbtenja\xc4\x8de anteriorno in potujejo proti okon\xc4\x8dinam, senzori\xc4\x8dni, tisti, ki potujejo iz okon\xc4\x8din in vstopajo posteriorno, pa motori\xc4\x8dni._NEWLINE_Leta 1833 je dobil mesto profesorja na Humboldtovi univerzi v Berlinu kot naslednik preminulega Rudolphija. Predaval je fiziologijo in primerjalno ter patolo\xc5\xa1ko anatomijo, pri njem so se \xc5\xa1olali kasneje slavni biologi in patologi, kot so Emil Du Bois-Reymond, Ernst Haeckel, Hermann Helmholtz in Rudolf Virchow. Pod njegovim vodstvom je postal Berlin pomembno sredi\xc5\xa1\xc4\x8de primerjalne anatomije. V tem \xc4\x8dasu se je ponovno posvetil tudi patologiji; njegov takratni asistent Theodor Schwann je demonstriral, da je celica osnovna gradbena enota organizma, zato je pri\xc4\x8del preu\xc4\x8devati celi\xc4\x8dno zgradbo tumorjev in postavil temelje patolo\xc5\xa1ki histologiji. Svoje fiziolo\xc5\xa1ko znanje je zbral v svojem glavnem delu, Handbuch der Physiologie (U\xc4\x8dbenik fiziologije), ki je izhajal med letoma 1833 in 1840 in je bil prakti\xc4\x8dno do konca stoletja najpomembnej\xc5\xa1i u\xc4\x8dbenik tega podro\xc4\x8dja. V njem prepleta izsledke svojih eksperimentov in vitalisti\xc4\x8dna prepri\xc4\x8danja o\xc2\xa0\xc2\xbb\xc5\xbeivljenjski energiji\xc2\xab\xc2\xa0(\xc2\xbbdu\xc5\xa1i\xc2\xab) vsakega \xc5\xbeivega bitja, ki dela ta organizem za nedeljivo celoto in jo po njegovem zakoni fizike nikoli ne bodo mogli pojasniti._NEWLINE_Po prevzemu profesure v Berlinu se je po\xc4\x8dasi nehal eksperimentalno ukvarjati s fiziologijo in se posvetil primerjalni anatomiji ter se proslavil tudi na tem podro\xc4\x8dju. Zbiral in razvr\xc5\xa1\xc4\x8dal je predvsem morske organizme. Obse\xc5\xbeni so njegovi prispevki k taksonomiji in poznavanju razvoja rib, pa tudi ni\xc5\xbejih morskih vreten\xc4\x8darjev (pi\xc5\xa1kurji, glenavice) in nevreten\xc4\x8darjev (predvsem igloko\xc5\xbecev). Na odprave zbiranja primerkov je redno jemal s seboj \xc5\xa1tudente._NEWLINE_Poleg pou\xc4\x8devanja in raziskovanja je opravljal tudi administrativne naloge, sprva kot dekan medicinske fakultete (v mandatih 1835-36 in 1842-43) ter kasneje \xc5\xa1e rektor berlinske univerze (v mandatih 1838-39 in 1847-48). V \xc4\x8dasu njegovega drugega rektorskega mandata je izbruhnila mar\xc4\x8dna revolucija, v kateri se je kot konzervativec postavil v bran staremu redu, kljub temu pa je moral dvakrat na zagovor h kulturnemu ministru ker ni mogel ukrotiti upornih \xc5\xa1tudentov. Po koncu semestra je do\xc5\xbeivel ponoven \xc5\xbeiv\xc4\x8dni zlom in okreval vse do pomladi 1849. Zadnji izbruh mani\xc4\x8dne depresije, od katerega si ni ve\xc4\x8d popolnoma opomogel, je do\xc5\xbeivel jeseni 1855, po tistem ko je na poti z raziskovalne odprave na \xc5\xa0vedsko potonil parnik, s katerim je potoval. V brodolomu je utonil \xc5\xa1tudent, ki ga je spremljal, za kar se je M\xc3\xbcller \xc4\x8dutil osebno odgovornega. V naslednjih letih je \xc5\xa1e pou\xc4\x8deval in raziskoval, vendar je njegovo zdravje za\xc4\x8delo vidno pe\xc5\xa1ati, tako da je redno jemal opij. Umrl je leta 1858 v starosti 56 let; pri\xc4\x8devanja o njegovi smrti se zelo razlikujejo, tako da to\xc4\x8den vzrok ni znan. Nekateri ljudje, ki so mu bili blizu, med njimi Ernst Haeckel, so ugibali celo, da je naredil samomor.'