b'\n_START_ARTICLE_\nImmanuel Kant\n_START_SECTION_\nZgodnja leta\n_START_PARAGRAPH_\nImmanuel Kant se je rodil 22. aprila 1724 kot \xc4\x8detrti od devetih otrok v Kraljevcu (nem\xc5\xa1ko: K\xc3\xb6nigsbergu), takratni prestolnici Vzhodne Prusije. Kantov o\xc4\x8de je bil sedlar, potomec \xc5\xa1kotskega imigranta. Oba star\xc5\xa1a sta bila pripadnika pietizma. Od 8. do 15. leta je obiskoval pietisti\xc4\x8dno \xc5\xa1olo Collegium Fridericanum. Do verskih dogem je bil kriti\xc4\x8den, kar se ka\xc5\xbee tudi v kasnej\xc5\xa1em zana\xc5\xa1anju na razum in neodvisnost od Boga.\n_START_SECTION_\n\xc5\xa0olanje\n_START_PARAGRAPH_\nKant je \xc5\xa1tudiral filozofijo, matematiko in naravoslovne znanosti na univerzi v Kraljevcu, kjer je njegovo zanimanje kmalu prevzela filozofija. Njegov pouk filozofije je bil sestavljen iz matematike, fizike, logike, metafizike in etike. Na njegov \xc5\xa1tudij so vplivala dela Gottfrieda Leibniza in Christiana Wolffa. Mladega Kanta je vodil in imel nanj velik vpliv njegov profesor Martin Knutzen. V tistem \xc4\x8dasu je prebiral Newtonova dela in za\xc4\x8del pisati prvo svojo prvo knjigo z naslovom \xc2\xbbGedanken von der wahren Sch\xc3\xa4tzung der lebendigen Kr\xc3\xa4fte\xc2\xab\xc2\xa0(1747 - Misli o Resni\xc4\x8dni oceni \xc5\xbeive\xc4\x8dih sil), v kateri se je lotil problema sil. V tem delu se je trudil zgladiti nestrinjanje med privr\xc5\xbeenci Newtona in Leibniza.\n_START_SECTION_\nAkademska kariera\n_START_PARAGRAPH_\nPo kon\xc4\x8danem \xc5\xa1tudiju je Kant \xc5\xa1est let pre\xc5\xbeivel kot doma\xc4\x8di u\xc4\x8ditelj otrok v okolici K\xc3\xb6nigsberga. Do takrat sta umrla \xc5\xbee oba star\xc5\xa1a in sam ni bil dovolj finan\xc4\x8dno preskrbljen, da bi lahko nadaljeval akademsko kariero. Leta 1754 se je vrnil na univerzo v Kraljevcu (znano kot Albertina), kjer je pou\xc4\x8deval vse do upokojitve leta 1796 pri 72 letih. V letih po vrnitvi v rojstno mesto je izdal kar nekaj knjig. Najpomembnej\xc5\xa1e je bilo delo \xc2\xbbAllgemeine Naturgeschichte und Theorie des Himmels\xc2\xab\xc2\xa0(Splo\xc5\xa1na naravna zgodovina in teorija neba, 1755), v kateri je postavil svojo hipotezo o nastajanju oson\xc4\x8dja (Kant-Laplaceova hipoteza). Poleg tega je izdal \xc5\xa1e dve deli, ki sta mu zagotovili zadostne kvalifikacije za pou\xc4\x8devanje na univerzi. Tam je bil zaposlen kot nepla\xc4\x8dan profesor \xe2\x80\x93 pla\xc4\x8devali so ga \xc5\xa1tudentje sami, zato je moral za pre\xc5\xbeivetje u\xc4\x8diti pogosto in mnogo u\xc4\x8dencev. To mesto je zasedal v obdobju med 1755 in 1770, pou\xc4\x8deval pa naj bi povpre\xc4\x8dno 20 ur na teden. Uporabljal je u\xc4\x8dbenike svojih sodobnikov, pripadnikov Wolffa, a je preko njih izra\xc5\xbeal svoje poglede na znanstvene probleme. \xc5\xbde zelo zgodaj si je Kant pridobil sloves obetajo\xc4\x8dega intelektualca in uspe\xc5\xa1nega profesorja.\n_START_SECTION_\nDelovna obdobja\n_START_PARAGRAPH_\nV 60. letih 18. stoletja se je Kant preusmeril v bolj filozofske teme. \xc4\x8ceprav je \xc5\xa1e vedno pisal spise o znanosti, so veliko ve\xc4\x8djo te\xc5\xbeo dobila njegova dela o filozofiji. V letih med 1762 in 1764 je izdal kar pet filozofskih del. Leta 1770 so ga kon\xc4\x8dno imenovali za profesorja logike in metafizike. Nato pa je sledilo desetletje ti\xc5\xa1ine. Po enajstih letih brez objave je Kant leta 1781 izdal svoje znamenito delo \xc2\xbbKritika \xc4\x8distega uma\xc2\xab, ki pa je bilo ob izidu ve\xc4\x8dinoma prezrto. Kant je za\xc4\x8del pridobivati na ugledu predvsem na ra\xc4\x8dun raznih esejev, leta 1787 pa je izdal svojo drugo kritiko, \xc2\xbbKritiko prakti\xc4\x8dnega uma\xc2\xab, leta 1790 pa je bila izdana \xc5\xa1e \xc2\xbbKritika razsodne mo\xc4\x8di\xc2\xab. Kasneje je Kant zaradi svojih spisov o religiji pri\xc5\xa1el navzkri\xc5\xbe celo s kraljevo cenzuro, ki je bila ustanovljena zaradi francoske revolucije. Dobil je prepoved izjav o religiji, na kar se je odzval v delu \xc2\xbbDer Streit der Fakult\xc3\xa4ten\xc2\xab\xc2\xa0(Konflikt stali\xc5\xa1\xc4\x8d).\n_START_SECTION_\nSmrt\n_START_PARAGRAPH_\nUpokojil se je leta 1796 in se popolnoma posvetil izpopolnjevanju svojega filozofskega sistema, ki se je oblikoval \xc5\xa1ele v njegovih srednjih letih. Po upokojitvi se je ukvarjal s pisanjem zadnjega dela, ki bi zdru\xc5\xbeilo njegov celoten opus, a ga ni uspel dokon\xc4\x8dati. Po dolgotrajni bolezni je Immanuel Kant umrl leta 1804 s stavkom \xc2\xbbDobro je\xc2\xab\xc2\xa0(\xc2\xbbEs ist gut\xc2\xab) na  ustnicah.\n_START_SECTION_\nKant - Laplaceova teorija\n_START_PARAGRAPH_\nV 18. stoletju je bila sestavljena \xe2\x80\x9dnebularna hipoteza\xe2\x80\x9d, katere snov je leta 1734 kot prvi preu\xc4\x8deval \xc5\xa1vedski naravoslovec Emanuel Swedenborg. Immanuel Kant, ki je bil seznanjen s Swedenborgovim delom, je nadalje razvil teorijo ter leta 1755 objavil Splo\xc5\xa1no naravno zgodovino in teorijo neba. Podoben model je leta 1796 neodvisno razvil Pierre-Simon Laplace v svojem delu Exposition du Systeme du monde. _NEWLINE_Kant-Laplaceova hipoteza pravi, da so vsa telesa v Oson\xc4\x8dju, ki se je zaradi lastne te\xc5\xbenosti za\xc4\x8delo zgo\xc5\xa1\xc4\x8devati, nastala pred kak\xc5\xa1nimi 4,5 milijarde let iz ogromnega oblaka plinov. Pod vplivom vrtenja (centrifugalne sile) naj bi v sredi\xc5\xa1\xc4\x8du nastala sredica iz plinov in pra\xc5\xa1nih delcev. Ko je dosegla potrebne \xef\xac\x81zikalne lastnosti, so se spro\xc5\xbeili procesi jedrskih zlitij in sredica je za\xc4\x8dela svetiti (Sonce). V oddaljenih in hladnej\xc5\xa1ih zunanjih obmo\xc4\x8djih naj bi iz meglice nastali trdni planetezimali, iz katerih so z nalaganjem megli\xc4\x8dne snovi nastali planeti. Ta teorija je pojasnila razli\xc4\x8dne lastnosti Son\xc4\x8devega sistema, vklju\xc4\x8dno z orbitami planetov in njihovim gibanjem v isti smeri kot vrtenje sonca.\n_START_SECTION_\nKritike\n_START_PARAGRAPH_\nKantovo osrednje filozofsko delo je sestavljeno iz treh del: Kritike \xc4\x8distega uma, Kritike prakti\xc4\x8dnega uma in Kritike razsodne mo\xc4\x8di.\n_START_SECTION_\nKritika \xc4\x8distega uma\n_START_PARAGRAPH_\nV prvi kritiki Kant obravnava ustroj subjektivnosti in njene konstitucije objektivnega sveta. Osnovna problema, iz katerih Kant izhaja v prvi Kritiki, sta prvi\xc4\x8d problem antinomije ter drugi\xc4\x8d problem mo\xc5\xbenosti sinteti\xc4\x8dnih sodb a priori. S Kritiko \xc4\x8distega uma Kant poka\xc5\xbee, da ni \xc4\x8dlove\xc5\xa1ki razum tisti, ki se prilagaja stvarem, temve\xc4\x8d nasprotno, stvari so tiste, ki se prilegajo \xc4\x8dlove\xc5\xa1kemu spoznanju. Ta miselni obrat je bolj znan kot \xc2\xbbKantov kopernikanski obrat\xc2\xab.\n_START_SECTION_\nCilji in pomen\n_START_PARAGRAPH_\nKritika \xc4\x8distega razuma je bila rezultat okoli 10-letnega razmi\xc5\xa1ljanja. Kant jo je izdal z negotovostjo in po dolgotrajnem odla\xc5\xa1anju. Njegovi dvomi so se izkazali za pravilne, saj je javnost njegovo delo ob izidu zelo napa\xc4\x8dno interpretirala. Po izidu same kritike 1781 je leta 1783 izdal \xc5\xa1e razlago svojega dela, da bi pojasnil nesporazume in napa\xc4\x8dne interpretacije. 1787 je izdal \xc5\xa1e drugo, manj sporno izdajo Kritike \xc4\x8distega razuma. Kritika \xc4\x8distega razuma se ukvarja s problemi metafizike in zmo\xc5\xbenostjo \xc4\x8dlove\xc5\xa1kega razumevanja. Kant metafiziko opredeli kot \xc2\xbbspoznanja, do katerih se lahko razum dokoplje neodvisno od izku\xc5\xa1nje\xc2\xab, njegov cilj pa je bil, da bi dolo\xc4\x8dil zmo\xc5\xbenosti in nezmo\xc5\xbenosti metafizike na splo\xc5\xa1no, dolo\xc4\x8dil njene meje in obseg prou\xc4\x8devanja. Ukvarjal se je torej z \xc2\xbba priori\xc2\xab\xc2\xa0znanjem, ki ni odvisno od izku\xc5\xa1nje. S tem delom je Kant pri\xc5\xa1el navzkri\xc5\xbe z Leibnizovo \xc5\xa1olo, hkrati pa je povzro\xc4\x8dil razburjenje tudi v cerkvenih krogih, ker je trdil, da se mora tudi obstoj boga podvre\xc4\x8di sodbi posameznikovega uma. Po drugi strani pa je utemeljil neodvisnost uma, ki so mu jo pripisali razsvetljenci, in s tem omilil krizo, ki jo je povzro\xc4\x8dila takratna deterministi\xc4\x8dna Newtonova fizika (vse je le snov v gibanju \xe2\x80\x93 ni prostora za svobodno odlo\xc4\x8ditev).\n_START_SECTION_\nTeorija zaznavanja\n_START_PARAGRAPH_\nNasprotje med racionalizmom in empirizmom je predvsem na osnovi razli\xc4\x8dnega pojmovanja sodb. Prvi jih sodijo analiti\xc4\x8dno, to so pojasnjevalne sodbe, drugi pa sinteti\xc4\x8dno, kar pomeni, da so to raz\xc5\xa1irjevalne sodbe. S sodbami smo sposobni izra\xc5\xbeati misli, ki nas preko sklepanja pripeljejo do spoznanj. Misli predstavljajo odnos med subjektom in atributom, kar pomeni dvoje: da je atribut \xc5\xbee v samem subjektu, ali pa da ni vklju\xc4\x8den v subjektu, je pa z njim vseeno nekako povezan. Prvi primer je analiti\xc4\x8dna sodba, ki ji Kant re\xc4\x8de a priori in za svojo veljavnost ne potrebuje nikakr\xc5\xa1ne potrditve v izku\xc5\xa1nji. Druga sodba je sinteti\xc4\x8dna in jo Kant imenuje a posteriorne in temeljijo na izku\xc5\xa1nji. Po Kantovem sklepanju so mo\xc5\xbene \xc5\xa1e sodbe tretje vrste, ki so nekak\xc5\xa1na kombinacija obeh in kot kompromis tudi najbolj verjetne. Na eni strani so univerzalne in nujne, na drugi pa hkrati sinteti\xc4\x8dne a priori. To dokazuje na matemati\xc4\x8dnem primeru: 5 + 7 = 12, kar je primer sinteti\xc4\x8dne sodbe a priori in nima svojega dokaza v izku\xc5\xa1nji marve\xc4\x8d poseduje neko objektivno veljavnost: \xc2\xbbNedvomno je, da se vsako na\xc5\xa1e spoznanje pri\xc4\x8denja z izkustvom; na razvoj na\xc5\xa1e spoznavne mo\xc5\xbenosti bi namre\xc4\x8d ne moglo vplivati ni\xc4\x8d, razen predmetov, ki dra\xc5\xbeijo na\xc5\xa1a \xc4\x8dutila in ki sami povzro\xc4\x8dajo na eni strani predstave, na drugi pa silijo na\xc5\xa1 um, da primerja te predstave, jih dru\xc5\xbei in lo\xc4\x8di. Um tako predela surovo snov \xc4\x8dutnih vtisov ter nam posreduje tisto spoznavanje stvarnosti, ki ga imenujemo izkustvo. \xc4\x8ceprav se pri\xc4\x8denja vsako na\xc5\xa1e spoznavanje po izkustvu, ne izvira vse iz njega. Na\xc5\xa1e znanje je namre\xc4\x8d sinteza tistega, kar sprejemamo s pomo\xc4\x8djo \xc4\x8dutnih vtisov in tistega, kar izvira iz gole spoznavne mo\xc5\xbenosti.\xc2\xab\xc2\xa0To je povsem spremenilo zasnovo spoznavanja, kar je Kant razre\xc5\xa1il s t. i. kopernikanskim preobratom, ki je pomenil, da se na\xc5\xa1 um ne ravna po zunanjih predmetih, temve\xc4\x8d da se predmeti ravnajo po na\xc5\xa1em spoznanju. \xc4\x8cutnost in um tako kon\xc4\x8dno dobita vlogo, ki jima pripada. S \xc4\x8dutili zaznavamo zunanja dogajanja, vtise, z umom oblikujemo te vtise v pojme in spoznanja. Vsa na\xc5\xa1a miselna dejavnost se tako razvija v treh smereh: \xc4\x8dutno zaznavanje, razumsko spoznavanje in umsko stremljenje.\n_START_SECTION_\nKritika prakti\xc4\x8dnega uma\n_START_PARAGRAPH_\nKritika prakti\xc4\x8dnega uma je iz\xc5\xa1la leta 1788. Druga kritika je posve\xc4\x8dena prakti\xc4\x8dni filozofiji, tj. etiki. Kant razvije stali\xc5\xa1\xc4\x8de, po katerem za etiko niso pomembni niti cilji delovanja niti Dobro, temve\xc4\x8d mo\xc5\xbenost univerzalizacije maksime delovanja. Kategori\xc4\x8dni imperativ, o katerem govori Kant, nalaga eti\xc4\x8dno delovanje ne glede na posami\xc4\x8dni kontekst.\n_START_SECTION_\nPovzetek\n_START_PARAGRAPH_\nDruga kritika predstavlja temelj Kantove eti\xc4\x8dne dru\xc5\xbebe. V prvem delu  etiko med drugim prepozna v fundementalni svobodi individuuma in njegove sposobnosti po samo-oblasti. V ospredju svoje eti\xc4\x8dne filozofije Kant obravnava izjemno vlogo kakovosti volje, kot poglavitnega merila za vrednotenje kakega delovanja. Delovanja so podrejena empiri\xc4\x8dnim naklju\xc4\x8dnostim in jih po Kantu ne smemo imeti za nekaj svobodnega. Iz tega sledi, da nekemu delovanju naravno kvaliteto lahko daje le umu primerna kakovost volje. _NEWLINE_V drugem delu se sre\xc4\x8damo z metodologijo \xc4\x8distega prakti\xc4\x8dnega uma, kjer zastavi vpra\xc5\xa1anje, kako je mogo\xc4\x8de um narediti ne le objektivno ampak tudi subjektivno prakti\xc4\x8den. Kant zagovarja, da imajo na\xc4\x8dela opraviti zgolj s subjektivno voljo, prakti\xc4\x8dno pravilo pa je produkt uma, ker predpisuje dejanje kot sredstvo za dosego u\xc4\x8dinka kot namena; maksima (\xc5\xbeivljenjsko vodilo) je subjektivno prakti\xc4\x8dno na\xc4\x8delo. Medtem ko imperativ izra\xc5\xbea objektivno primoranje, nujo, kajti um ni \xc4\x8disto sam dolo\xc4\x8ditveni razlog volje. Temeljni zakon \xc4\x8distega prakti\xc4\x8dnega uma pravi, da deluj tako, da lahko velja maksima tvoje volje vselej hkrati kot na\xc4\x8delo ob\xc4\x8de zakonodaje.\n_START_SECTION_\nKategori\xc4\x8dni imperativ\n_START_PARAGRAPH_\nKant razlikuje med hipoteti\xc4\x8dnim in kategori\xc4\x8dnim imperativom. Prvi veljajo le ob predpostavki nekega \xc5\xbeelenega smotra in torej izra\xc5\xbeajo le pogojno najstvo. Kategori\xc4\x8dni imperativ pa nasprotno uveljavlja zakon formalno in absolutno, v najsplo\xc5\xa1nej\xc5\xa1i formulaciji je podan kot maksima, po kateri \xc4\x8dlovek deluje vselej le tako, kot da bi to delovanje veljalo za na\xc4\x8delo najsplo\xc5\xa1nej\xc5\xa1ega zakona. Biti samemu sebi zakon ni isto kot postavljati zakone samemu sebi, trdi Kant. Volja je v vseh dejanjih sama sebi zakon, kar pa ozna\xc4\x8duje le princip kako ne ravnati po nobeni drugi maksimi kot po tisti, ki jo imamo lahko za predmet samemu sebi tudi kot ob\xc4\x8di zakon. Prav to pa je formula kategori\xc4\x8dnega imperativa: ravnaj tako, da bi vsako dejanje lahko postalo ob\xc4\x8di zakon. Torej sta svobodna volja in volja pod nravnimi zakoni eno in isto.\n_START_SECTION_\nKritika razsodne mo\xc4\x8di\n_START_PARAGRAPH_\nV zadnji Kritiki, Kritiki razsodne mo\xc4\x8di, Kant obravnava estetske in teleolo\xc5\xa1ke probleme. Kant opredeli lepo kot tisto, kar naklju\xc4\x8dno sovpade s \xc4\x8dlovekovim spoznavnim aparatom._NEWLINE_Tretja Kantova Kritika, Kritika razsodne mo\xc4\x8di, prvi\xc4\x8d objavljena leta 1790, je bila dolgo \xc4\x8dasa v senci prvih dveh Kritik, ki sta, kot se je zdelo, vsebovali vse, kar je bilo bistveno za utemeljitev kriticizma. Predstavlja zaklju\xc4\x8dek prvih dveh del - Kritike \xc4\x8distega uma ter Kritike prakti\xc4\x8dnega uma. Kant zatrjuje, da ima na\xc5\xa1a celotna spoznavna mo\xc5\xbenost dve podro\xc4\x8dji, podro\xc4\x8dje naravnih pojmov (razum) in podro\xc4\x8dje pojma svobode (um).  Razsodna mo\xc4\x8d je torej  srednji \xc4\x8dlen med razumom in umom.  Druga spoznavna mo\xc5\xbenost mora vplivati na prvo, smoter, ki ga nalaga zakon. Razum se v naravi znajde glede na estetsko razsodno mo\xc4\x8d. _NEWLINE_Potrebno je nekaj, kar nas v presojanju narave opozarja na njeno smotrnost. Ko se ujemamo z naravo, ob\xc4\x8dutimo ugodje, lepo pa spoznamo glede na ob\xc4\x8dutje ugodja in neugodja. Ugajanje, ki ga zbuja to, kar je prijetno, je povezano z interesom. Prijetno je to, kar ugaja \xc4\x8dutom v ob\xc4\x8dutku.  V delu obsega teorijo lepega in sublimnega, in teorijo naravne teleologije, ki odgovarja na vpra\xc5\xa1anje smotrnosti sveta in \xc4\x8dlove\xc5\xa1kega bivanja v njem. V notranji prepletenosti treh klju\xc4\x8dnih problematik tretje Kritike pa se zarisuje tudi nova podoba temeljnih pojmov Kantove filozofije._NEWLINE_Po Kantu je lepo tisto, kar je smotrno, kar daje ob\xc4\x8dutek lagodja in harmonije.\n_START_SECTION_\nPomen in vplivi\n_START_PARAGRAPH_\nImmanuel Kant je eden tistih filozofov, ki so s svojim delom klju\xc4\x8dno vplivali na razvoj zahodne filozofije. Delo, ki je najdlje poneslo njegovo ime, to je Kritika \xc4\x8distega uma (Kritik der reinen Vernunft) in jo je prvi\xc4\x8d izdal leta 1781, je neke vrste prelomno in temeljno delo zahodne filozofije. V njem Kant povsem na novo prevrednoti \xc4\x8dlovekovo umovanje, premi\xc5\xa1ljevanje in kot tako posledi\xc4\x8dno tudi principe njegovega spoznavanja. Teorija o umu ima znotraj tega dela pomembno mesto, saj predstavlja vi\xc5\xa1ek, najskrajnej\xc5\xa1o obliko \xc4\x8dlovekove mo\xc5\xbenosti spoznanja, v bistvo tako skrajno, da jo je mogo\xc4\x8de ena\xc4\x8diti \xc5\xbee z najvi\xc5\xa1jim bitjem._NEWLINE_Tekom lastnega \xc5\xbeivljenja so bile njegova razmi\xc5\xa1ljanja dele\xc5\xbena precej kriti\xc4\x8dne pozornosti. Vplival je na Fichteja, Schellinga, Hegla in Novalisa v osemdesetih in devetdesetih letih 18. stoletja. Iz njegovih spisov se je razvil tako imenovani nem\xc5\xa1ki idealizem, \xc5\xa1ola razmi\xc5\xa1ljanja, katere predstavniki so \xc5\xbeeleli metafizi\xc4\x8dne pojme kot npr. Bog predstaviti v lu\xc4\x8di Kantovega kriti\xc4\x8dnega razmi\xc5\xa1ljanja, s seveda svojimi izpeljavami, popravki in nadgradnjami. _NEWLINE_Z uspehom Heglovih spisov se je Kantov vpliv zmanj\xc5\xa1al, \xc4\x8deprav je v Nem\xc4\x8diji obstajalo gibanje, ki si je prizadevalo za vrnitev k Kantovim zamislim v \xc5\xa1estdesetih letih 19. stoletja (novokantovstvo). Pomembna o\xc5\xbeivitev njegovih idej se je zgodila ob prelomu v 20. stoletje, z Marbur\xc5\xa1ko \xc5\xa1olo, prek del Hermanna Cohena, Paula Natorpa, Ernsta Cassirerja in anti-neokantista Nicolaija Hartmanna._NEWLINE_Pomembna je tudi interpretacija Martina Heideggra, v politi\xc4\x8dni misli pa sta "kantovska dedi\xc4\x8da" Hannah Arendt in Jean-Fran\xc3\xa7ois Lyotard._NEWLINE_V umetnosti so zgodnji nem\xc5\xa1ki romantiki, posebno Friedrich Schlegel, uporabili Kantove principe samorefleksije v svoji teoriji o poeziji. Estetiki so sku\xc5\xa1ali utemeljiti abstraktno slikarstvo na podlagi Kantovih nazorov.\n_START_SECTION_\nKantov prispevek k pozitivni znanosti\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1755 je iz\xc5\xa1lo njegovo znanstveno delo, ki je za astronomijo neprecenljivega pomena: Splo\xc5\xa1na naravna zgodovina in teorija neba ali poskus, zaobjeti mehani\xc4\x8dno poreklo vse svetovne zgradbe, obravnavano po Newtonovih na\xc4\x8delih (nem\xc5\xa1ko Allgemeine Naturgeschichte und Theorie des Himmels oder Versuch von der Verfassung und dem mechanischen Ursprung des ganzen Weltgeb\xc3\xa4udes, nach Newtonschen Grunds\xc3\xa4tzen abgehandelt). Po njem obstajajo \xc5\xa1e drugi otoki - galaksije kot Rimska cesta.\n_START_SECTION_\nZanimivosti\n_START_PARAGRAPH_\nImmanuel Kant je bil kot veliko velikih mislecev poseben \xc4\x8dlovek. Svoje \xc5\xbeivljenje je posvetil znanosti in filozofiji, zlasti podro\xc4\x8dju \xc4\x8dlove\xc5\xa1kega razmi\xc5\xa1ljanja. Bil je mnenja, da za raziskovanje filozofije ni potrebno potovati, zato nikoli ni \xc5\xa1el iz svojega rodnega kraja, nikoli ni videl sveta dlje kot do svojega obzorja. Nekateri pravijo, da naj bi bil Kant tako zaverovan v svoje racionalno razmi\xc5\xa1ljanje, da se ni maral niti smejati. Najbolj humorne anekdote je pripovedoval z resnim izrazom na obrazu. _NEWLINE_Kljub temu da ni potoval, je u\xc5\xbeival v razpravah s popotniki in znan je bil po kosilih, na katera so bili povabljeni tuji filozofi in ki so se ob filozofskih debatah zavlekla dolgo v ve\xc4\x8der._NEWLINE_Kant je najvi\xc5\xa1je vrednotil razumski red in je verjel, da bolj kot je bitje racionalno, bolj ga lahko dojemamo kot osebo. Tako je vsak njegov dan imel \xc4\x8das za delo, po\xc4\x8ditek, hrano. Vsak dan se je zbudil ob istem \xc4\x8dasu, na kosilu je imel vedno najmanj dva in najve\xc4\x8d pet gostov. Na sprehod je \xc5\xa1el vsak dan ob isti uri in se natan\xc4\x8dno osemkrat sprehodil gor in dol po isti ulici. Ta sprehod je bil tako to\xc4\x8den, da so ljudje po njegovem mimohodu nastavljali svoje ure._NEWLINE_Zanimivi so bili tudi njegovi nazori o zdravju. Verjel je, da preve\xc4\x8d spanca skraj\xc5\xa1uje \xc4\x8dlovekovo \xc5\xbeivljenje, za kar ni imel nikakr\xc5\xa1nih znanstvenih dokazov. Prav tako je verjel, da je dihanje skozi usta \xc5\xa1kodljivo in si je redno pokrival usta v mrazu, kar je dokaj smiselno, saj je nos ustvarjen za vla\xc5\xbeenje in segrevanje zraka, usta pa ne._NEWLINE_Kant se ni nikoli poro\xc4\x8dil.\n_START_SECTION_\nPrevodi v sloven\xc5\xa1\xc4\x8dino\n_START_PARAGRAPH_\nKant, I. 1937. Dve razpravi. Ljubljana: Slovenska matica. (COBISS)_NEWLINE_Kant, I. 1993. Kritika prakti\xc4\x8dnega uma. Ljubljana\xc2\xa0: Dru\xc5\xa1tvo za teoretsko psihoanalizo. (COBISS)_NEWLINE_Kant, I. 1999. Kritika razsodne mo\xc4\x8di. Ljubljana\xc2\xa0: Zalo\xc5\xbeba ZRC. (COBISS)_NEWLINE_Kant, I. 1999. Prolegomena. Ljubljana\xc2\xa0: DZS. (COBISS)_NEWLINE_Kant, I. 2005. Utemeljitev metafizike nravi. Ljubljana\xc2\xa0: Zalo\xc5\xbeba ZRC. (COBISS)_NEWLINE_Kant, I. 2006. Zgodovinsko-politi\xc4\x8dni spisi. Ljubljana\xc2\xa0: Zalo\xc5\xbeba ZRC. (COBISS)_NEWLINE_Kant, I. 2010. Predkriti\xc4\x8dni spisi. Ljubljana\xc2\xa0: Zalo\xc5\xbeba ZRC. (COBISS) _NEWLINE_Kant, I. 2011. Kritika \xc4\x8distega uma\xc2\xa0: 3/4. Ljubljana\xc2\xa0: Dru\xc5\xa1tvo za teoretsko psihoanalizo. (COBISS)'