b'\n_START_ARTICLE_\nZemlja\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nPri dolo\xc4\x8danju starosti planeta Zemlja in tudi njegovega naravnega satelita ter Sonca in drugih planetov obstajajo mnoge nejasnosti in spori, a je danes bolj ali manj uveljavljena domneva, da so vsa ta telesa nastala pred okoli 4,6 milijarde let iz son\xc4\x8dne meglice, ki je bila posledica velikega poka. Nekje v bli\xc5\xbeini na\xc5\xa1ega oson\xc4\x8dja naj bi eksplodirala supernova, sestavljena prete\xc5\xbeno iz vodika, nekoliko pa tudi ogljika in kisika; bila naj bi izvor ve\xc4\x8dine materije, ki sestavlja na\xc5\xa1e oson\xc4\x8dje._NEWLINE_Zaradi privla\xc4\x8dnosti med delci son\xc4\x8dne meglice so se atomi pri\xc4\x8deli zdru\xc5\xbeevati v skupke, ti pa so z nara\xc5\xa1\xc4\x8dajo\xc4\x8do maso vse bolj privla\xc4\x8dili drug drugega, se zato zdru\xc5\xbeevali ter rasli. Tako naj bi nastal rotirajo\xc4\x8di disk, katerega sila privla\xc4\x8dnosti v jedru naj bi bila tako velika, da so se pri\xc4\x8dela zdru\xc5\xbeevati jedra vodikovih atomov (fuzija), kar je botrovalo nastanku Sonca. Energija, ki se spro\xc5\xa1\xc4\x8da ob fuziji je \xc5\xa1e danes vir njegove energije._NEWLINE_Nastanek planetov v Oson\xc4\x8dju pojasnjuje danes naj\xc5\xa1ir\xc5\xa1e sprejeta planetezimalna ali nebularna teorija. Notranji planeti so trdni, zunanji pa plinasti, ker so se zavoljo visoke vro\xc4\x8dine v notranjih predelih Oson\xc4\x8dja lahko v trdno stanje spremenili le te\xc5\xbeji elementi, kakr\xc5\xa1no je \xc5\xbeelezo. Po na\xc4\x8delu privla\xc4\x8dnosti so se ti med seboj zdru\xc5\xbeili in tvorili astronomska telesa ali planetezimale, iz katerih so se kasneje razvili notranji planeti Merkur, Venera, Zemlja in Mars. V vro\xc4\x8dih pogojih jedra Oson\xc4\x8dja niso mogli obstajati la\xc5\xbeji elementi, za primer helij in vodik, zato so se koncentrirali dlje okoli jedra in oblikovali plinasta planeta Jupiter in Saturn ter atmosferi Urana in Neptuna (prete\xc5\xbeno iz vodika in helija)._NEWLINE_V zgodnjih fazah razvoja Zemlje so v notranjost (jedro) potonile te\xc5\xbeje snovi, medtem ko je bilo la\xc5\xbeje najti na povr\xc5\xa1ju. Med prve so sodili tudi mnogi radioaktivni materiali, ki so vsled svojega razpadanja tudi danes vir Zemljine notranje toplote. Na ta na\xc4\x8din so nastale Zemljine plasti. Po nastanku teh ve\xc4\x8d kot 4 milijarde let v preteklost je planet do\xc5\xbeivel mo\xc4\x8dno meteoritsko bombardiranje, kar je zaradi neobstoje\xc4\x8de atmosfere in njenih u\xc4\x8dinkov \xc5\xa1e danes vidno na Luni._NEWLINE_Pred 4 milijardami let se je oblikovala trdna zemeljska skorja, kar gre sklepati po najstarej\xc5\xa1ih odkritih kamninah.\n_START_SECTION_\nGeolo\xc5\xa1ka obdobja\n_START_PARAGRAPH_\nGeologi delijo zgodovino Zemlje na eone (had, arhaik, proterozoik in fanerozoik), te na ere (vek), ere pa dalje na periode in dobe. Pred \xc4\x8dasom sta bila kot eona znana le fanerozoik in predkambrij, a se je kasneje uveljavila delitev eonov na zgoraj omenjene \xc5\xa1tiri._NEWLINE_Geologija oziroma njena veja stratigrafija je oblikovala shemo obdobij na podlagi kamninskih plasti v tleh. Sprva so bile starosti teh dolo\xc4\x8dene le relativno, tj. od najmlaj\xc5\xa1e plasti (najvi\xc5\xa1ja) do najstarej\xc5\xa1e (najgloblja). Uporabljene so bile tudi \xc5\xa1tudije fosilov po svetu, saj so bili ti mnogokrat ujeti v istih plasteh. V 90. letih 19. stoletja se je za dolo\xc4\x8danje starosti kamnin za\xc4\x8dela na \xc5\xa1iroko uporabljati metoda merjenja radioaktivnih izotopov. Ker je izguba radioaktivnosti konstantna, oziroma odvisna le od \xc4\x8dasa, se z merjenjem radioaktivnosti dolo\xc4\x8di absolutno starost kamnin (absolutno ali radiometri\xc4\x8dno datiranje). Toplota, ki se spro\xc5\xa1\xc4\x8da ob razpadu radioaktivnih izotopov, je pomemben vir Zemljine toplote.\n_START_SECTION_\nZunanjost\n_START_PARAGRAPH_\nZemlja v son\xc4\x8dnem sistemu predstavlja edini planet, ki na svoji povr\xc5\xa1ini premore teko\xc4\x8do vodo. Ta prekriva 71\xc2\xa0% celotnega povr\xc5\xa1ja, in sicer v 97\xc2\xa0% slana voda. Svetovne vode so porazdeljene med pet oceanov, ki obdajajo sedem celin. Celotna masa hidrosfere je pribli\xc5\xbeno 1,4 \xc3\x97 10\xc2\xb2\xc2\xb9 kg ali okoli 0,023\xc2\xa0% skupne mase Zemlje._NEWLINE_Ozra\xc4\x8dne plasti okoli Zemlje so razmeroma debele, saj najbolj redke plasti zraka segajo do okoli 1000 kilometrov visoko nad povr\xc5\xa1ino planeta. Atmosfero sestavlja ve\xc4\x8d slojev, in sicer troposfera, stratosfera, mezosfera, termosfera in eksosfera. Debelina teh slojev je odvisna od svoje lokacije, pa tudi od sezonskih dejavnikov. Skupna masa atmosfere je ocenjena na 5,1 \xc3\x97 10\xc2\xb9\xe2\x81\xb8 kg oziroma 0,9 milijoninke celotne mase Zemlje._NEWLINE_Sloju, v katerem najdemo \xc5\xbeivljenje, re\xc4\x8demo tudi biosfera.\n_START_SECTION_\nOblika\n_START_PARAGRAPH_\nZemlja ima obliko podobno elipsoidu, dejanski obliki Zemlje re\xc4\x8demo tudi geoid (glej fizikalne zna\xc4\x8dilnosti v infopolju desno zgoraj). Geoid je telo, ki ga omejuje zunanja ploskev, na vsakem mestu pravokotna na smer sile te\xc5\xbee; ta ni povsod usmerjena popolnoma v sredi\xc5\xa1\xc4\x8de Zemlje, saj je te\xc5\xbea na razli\xc4\x8dnih mestih zemeljske povr\xc5\xa1ine zaradi nesorazmerne razporeditve notranjih mas razli\xc4\x8dna. \xc5\xa0e nekoliko natan\xc4\x8dneje se Zemlja prilagaja obliki kardioida, ki je na severnem te\xc4\x8daju izbo\xc4\x8deno, na ju\xc5\xbenem pa vbo\xc4\x8deno telo.'