b'\n_START_ARTICLE_\nSusumu Tonegava\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nTonegava se je rodil kot sin in\xc5\xbeenirja, ki je vzdr\xc5\xbeeval tekstilne stroje v razli\xc4\x8dnih krajih po Japonski in dru\xc5\xbeina se je veliko selila. Srednjo \xc5\xa1olo je obiskoval v Tokiu, kjer ga je pri\xc4\x8dela zanimati kemija, zato je leta 1959 vpisal \xc5\xa1tudij kemije na Univerzi v Kjotu. Med absolventskim sta\xc5\xbeem pa je njegovo pozornost pritegnila molekularna biologija, zato se je pridru\xc5\xbeil laboratoriju Itaruja Vatanabeja, enemu redkih v dr\xc5\xbeavi, ki so izvajali raziskave na tem podro\xc4\x8dju. Vendar mu je Vatanabe svetoval, naj odide v ZDA zaradi neperspektivnih pogojev v laboratorijih povojne Japonske, vklju\xc4\x8dno z njegovim._NEWLINE_Po diplomi leta 1963 je tako Tonegava od\xc5\xa1el v ZDA, na tedaj ravno ustanovljeno Univerzo Kalifornije v San Diegu. Tu je \xc5\xa1tudiral pod mentorstvom Masakija Haja\xc5\xa1ija in doktoriral leta 1968 z dizertacijo o nadzoru genskega prepisovanja pri bakteriofagih. Z delom na tem podro\xc4\x8dju je nadaljeval tudi po doktoratu, najprej pri Haja\xc5\xa1iju, nato pa pri Renatu Dulbeccu na Salkovem in\xc5\xa1titutu za biolo\xc5\xa1ke \xc5\xa1tudije. Konec leta 1970 je moral sodelovanje prekiniti, saj mu je potekel vizum za bivanje v ZDA in je moral vsaj za dve leti zapustiti dr\xc5\xbeavo preden bi lahko zaprosil za novega._NEWLINE_Po nasvetu Dulbecca je od\xc5\xa1el na novoustanovljeni imunolo\xc5\xa1ki in\xc5\xa1titut v \xc5\xa1vicarskem Baslu, \xc4\x8deprav ni imel prakti\xc4\x8dno nobenih izku\xc5\xa1enj na tem podro\xc4\x8dju. Tu se je seznanil z enim najpomembnej\xc5\xa1ih nere\xc5\xa1enih vpra\xc5\xa1anj v imunologiji - o genetskem izvoru raznolikosti protiteles v osebku, ki se specifi\xc4\x8dno ve\xc5\xbeejo na prakti\xc4\x8dno vsak virus, bakterijo in drug mikroorganizem, s katerim pride osebek v stik, \xc4\x8deprav genski zapis zanje ni posebej obse\xc5\xbeen. S sodelavci je izkoristil nove molekularne tehnike, kot je uporaba restrikcijskih encimov in rekombinantne DNK, ter primerjal genski zapis v celicah imunskega sistema zarodkov in odraslih \xc5\xbeivali. Ugotovili so, da se v limfocitih B, ki proizvajajo protitelesa, dogaja naklju\xc4\x8dno prerazporejanje genskih fragmentov, kar je pojasnilo raznolikost produktov. Namesto dveh let je v \xc5\xa0vici ostal do leta 1981._NEWLINE_Po vrnitvi v ZDA je dobil mesto predavatelja in vodje raziskovalne skupine na Centru za raziskave raka na Tehnolo\xc5\xa1kem in\xc5\xa1titutu Massachusettsa (MIT). Tu se je posvetil drugemu delu imunskega sistema, ki izkazuje podobno raznolikost, T-celi\xc4\x8dnim receptorjem na limfocitih T. V 1990. letih je znova menjal raziskovalno podro\xc4\x8dje, tokrat se je preusmeril na nevrobiologijo in pri\xc4\x8del raziskovati gensko osnovo u\xc4\x8denja in spomina pri modelnih organizmih. Na MIT je ustanovil Picowerjev in\xc5\xa1titut za u\xc4\x8denje in spomin, ki ga je vodil do leta 2006. Takrat ga je univerzitetna komisija obto\xc5\xbeila neprimernega ravnanja, ko je drug in\xc5\xa1titut MIT ponudil zaposlitev podoktorski raziskovalki na sorodnem podro\xc4\x8dju (odvrnil jo je od sprejetja ponudbe z ustrahovanjem da bo njuno raziskovalno delo v konfliktu, zaradi \xc4\x8desar bo imela te\xc5\xbeave). Zato je odstopil kot direktor in\xc5\xa1tituta, \xc5\xa1e vedno pa tam deluje kot raziskovalec.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nZa razjasnitev vpra\xc5\xa1anja o raznolikosti protiteles, ki je dolga desetletja begalo imunologe, je prejel ve\xc4\x8d priznanj, med njimi so pomembnej\xc5\xa1a nagrada Louise Gross Horwitz (1982), Laskerjeva nagrada za temeljne medicinske raziskave (1987) in Nobelova nagrada za fiziologijo ali medicino (1987). Sprejet je bil za tujega \xc4\x8dlana Nacionalne akademije znanosti ZDA ter rednega \xc4\x8dlana Ameri\xc5\xa1ke akademije umetnosti in znanosti.'