b'\n_START_ARTICLE_\nRisorgimento\n_START_PARAGRAPH_\nRisorgimento [risord\xc5\xbeim\xc3\xa8nto]_NEWLINE_(tudi zdru\xc5\xbeitev Italije) je bil politi\xc4\x8dni in dru\xc5\xbebeni proces, v katerem so se zdru\xc5\xbeile \xc5\xa1tevilne majhne dr\xc5\xbeave na Apeninskem polotoku v enotno dr\xc5\xbeavo Italijo. Ve\xc4\x8dina zgodovinarjev ozna\xc4\x8duje za za\xc4\x8detek risorgimenta dunajski kongres leta 1815 in za konec priklju\xc4\x8ditev Rima Kraljevini Italiji leta 1870 . Nekateri podalj\xc5\xa1ujejo dobo do konca prve svetovne vojne, ko je bilo s s saintgermainskim sporazumom priklju\xc4\x8deno Italiji ozemlje dana\xc5\xa1nje de\xc5\xbeele Trentinsko - Zgornje Poadi\xc5\xbeje in del Furlanije - Julijske krajine ._NEWLINE_Sama beseda risorgimento (= ponovno vstajenje) je danes splo\xc5\xa1no sprejeta kot oznaka tiste dobe, \xc4\x8deprav je njen prvotni romanti\xc4\x8dni pomen (prebujenje ljudstev in stremljenje k enotnosti in so\xc5\xbeitju), tipi\xc4\x8den za retoriko devetnajstega stoletja, \xc5\xbee dolgo zapadel. Danes pomeni risorgimento le zgodovinsko obdobje, ki v politi\xc4\x8dnem smislu obravnava \xc5\xa1irjenje Kraljevine Sardinije, za kulturo pa se istoveti z izredno literarno dejavnostjo tiste dobe. S tem v zvezi je vredno pripomniti, da se kulturni risorgimento pojavlja \xc5\xbee v osemnajstem stoletju, kar bi potrjevalo vpliv literature na prebivalstvo in posredno na politi\xc4\x8dno dogajanje.\n_START_SECTION_\nZgodovinsko ozadje\n_START_PARAGRAPH_\nLiberalne ideje razsvetljenstva, ki so jih prinesle na Apeninski polotok Napoleonove okupatorske \xc4\x8dete, so vzbudile v prebivalstvu ne\xc5\xa1teto upanj in na\xc4\x8drtov za izbolj\xc5\xa1anje ekonomskega stanja in za odpravo avstrijske nadoblasti iz severnih pokrajin (Lombardsko-bene\xc5\xa1ko kraljestvo). V duhu revolucionarnih pojmov o svobodi so nastale razli\xc4\x8dne skupine teoretikov, ki so videli mo\xc5\xbenost uresni\xc4\x8denja teh pri\xc4\x8dakovanj edino v zdru\xc5\xbeenju vseh politi\xc4\x8dnih sil v dr\xc5\xbeavno enoto. Najbolj kompaktna skupina so bili monarhisti, ki so zagovarjali zamisel, po kateri naj bi se razne manj\xc5\xa1e dr\xc5\xbeavne enote na polotoku priklju\xc4\x8dile \xc5\xbee obstoje\xc4\x8di in priznani Sardinski kraljevini.\n_START_SECTION_\nNasilni za\xc4\x8detki\n_START_PARAGRAPH_\nRazli\xc4\x8dne teorije so privedle do razli\xc4\x8dnih dejanj, predvsem do uporov obstoje\xc4\x8dim oblastem. Vendar je vsak upor odra\xc5\xbeal politi\xc4\x8dno misel o\xc5\xbejega kroga udele\xc5\xbeencev, ljudje so se borili za re\xc5\xa1itev svojih lokalnih problemov. Ni bilo koordinacije med raznimi kraji de\xc5\xbeele._NEWLINE_Med prvimi so se pojavili karbonarji, ki so hoteli odpraviti vsako absolutisti\xc4\x8dno nadoblast. Uprli so se pape\xc5\xa1ki oblasti v Macerati (1817) in Kraljevini Dveh Sicilij v Neaplju (1820), pozneje (1830 - 1831) so nastopili proti Modenski vojvodini in spet proti pape\xc5\xa1ki dr\xc5\xbeavi. _NEWLINE_Leta 1830 se je pridru\xc5\xbeil karbonarom Giuseppe Mazzini, ki je pa kmalu moral be\xc5\xbeati v Francijo in nato v \xc5\xa0vico, od koder je poslej vodil mladino in jo navdu\xc5\xa1eval za upor. Najprej so se leta 1833 odzvali nekateri izobra\xc5\xbeenci in pripadniki vojske v Torinu in Genovi, a upor je bil odkrit in \xc5\xa1e pred za\xc4\x8detkom zatrt, njegovi pripadniki pa strogo kaznovani. Leta 1834 je na\xc4\x8drtoval napad na Savojce in isto\xc4\x8dasno ljudsko vstajo v Genovi, a oba podviga sta bila neuspe\xc5\xa1na. Razne vstaje drugod po polotoku (na Siciliji, v Abrucih, v Lombardiji in v Toskani) so bile prav tako zatrte._NEWLINE_Na jugu de\xc5\xbeele sta bila aktivna brata Bandiera in Carlo Pisacane, a njun upor je bil zadu\xc5\xa1en v krvi._NEWLINE_Tragi\xc4\x8dni konec vseh teh podvigov je v glavnem pripisati slabi organizaciji in predvsem slabemu obve\xc5\xa1\xc4\x8danju mno\xc5\xbeic. Uporniki so bili namre\xc4\x8d prete\xc5\xbeno pripadniki aristokracije, medtem ko ljudstvo ni bilo niti seznanjeno z njihovimi nameni. Zgovoren je primer Pisacaneja, \xc4\x8digar vojsko so pobili kmetje, ki jih je hotel Pisacane emancipirati. V svojem zanosu do idealov svobode in neodvisnosti si aristokrati\xc4\x8dni uporniki niso predstavljali, da bi jim narod ne \xc5\xbeelel slediti. A zgodilo se je prav to: preprosti ljudje so bolj verjeli obstoje\xc4\x87im oblastem kot pa upornikom.\n_START_SECTION_\nRazvoj zmernih teorij\n_START_PARAGRAPH_\nPo neuspehu Mazzinijevih teorij, ki so vedno upo\xc5\xa1tevale predvsem oboro\xc5\xbeene posege, so se pojavili razni predlogi za mirno re\xc5\xa1itev vpra\xc5\xa1anja. Zna\xc4\x8dilna za to obdobje je ideja, da je za zdru\xc5\xbeenje politi\xc4\x8dnih enot potreben predvsem gospodarski razvoj de\xc5\xbeele . Medtem ko je Mazzini teoriziral politi\xc4\x8dno zdru\xc5\xbeenje, ki bi pozneje, po svojem uresni\xc4\x8denju, poskrbelo za razvoj kmetijstva in emancipacijo mno\xc5\xbeic, so novi teoriki poudarjali, da je izbolj\xc5\xa1anje ekonomskega stanja prvi pogoj za zdru\xc5\xbeenje vseh sil v de\xc5\xbeeli. Za dosego teh dolgoro\xc4\x8dnih ciljev je Massimo D\'Azeglio predlagal konfederacijo italijanskih dr\xc5\xbeavic po nem\xc5\xa1kem zgledu . Vincenzo Gioberti je predlagal konfederacijo, ki naj bi v spo\xc5\xa1tovanju tiso\xc4\x8dletne tradicije sprejela pape\xc5\xbeevo vodstvo . Cesare Balbo pa je videl mo\xc5\xbenost konfederacije le pod vodstvom Savojcev . Njihove teorije, sicer nekoliko razli\xc4\x8dne, so vsekakor za\xc4\x8dele izoblikovati unitarno predstavo bodo\xc4\x8de dr\xc5\xbeave in ustanovili so stranko Novih gvelfov. Postalo je jasno, katera je glavna zapreka za uresni\xc4\x8denje njihovih programov: to je bila tuja - predvsem avstrijska - prisotnost na polotoku. Vsi nemiri so se po\xc4\x8dasi usmerili na ta cilj: tujce je bilo treba pregnati.\n_START_SECTION_\nVojne za neodvisnost\n_START_PARAGRAPH_\nLeto 1848, eden od mejnikov evropske zgodovine, je bilo pomembno tudi v Italiji. Prvi nemiri so nastali v Palermu in v Messini proti Borboncem. Po neredih v Pragi in na Dunaju (mar\xc4\x8dna revolucija) so se uprli tudi prebivalci Benetk in nato Milana. Po uspe\xc5\xa1nem zaklju\xc4\x8dku milanske vstaje ("petero milanskih dni") je Sardinski kralj Karel Albert sku\xc5\xa1al izkoristiti ugoden trenutek in je napovedal vojno Avstriji. Sledila je tako imenovana prva italijanska vojna za neodvisnost (1848 - 1849), kjer je bila Sardinija (z zaveznikom Toskansko vojvodino ter ob sodelovanju Pape\xc5\xa1ke dr\xc5\xbeave in Kraljestva Dveh Sicilij) popolnoma pora\xc5\xbeena._NEWLINE_Druga italijanska vojna za neodvisnost (1859), kjer je Sardinija s pomo\xc4\x8djo Francije premagala Avstrijo, je dejansko prvi korak v procesu zedinjenja Italije. Lombardija je namre\xc4\x8d pripadla Sardiniji, medtem ko sta Nica in Savoja bili sicer dodeljeni Francozom, a ju Sardinija ni izro\xc4\x8dila. Sploh so bile dolo\xc4\x8dbe mirovne pogodbe v veliki meri popolnoma prezrte. Politi\xc4\x8dne spremembe so si sledile v naglem zaporedju in brez spo\xc5\xa1tovanja sprejetih dogovorov. Garibaldi je izvr\xc5\xa1il pohod tiso\xc4\x8dih in s tem omogo\xc4\x8dil aneksijo Dveh Sicilij. Kraljevina Sardinija je postala Kraljevina Italija in posledni\xc4\x8dno je Viktor Emanuel II. postal kralj Italije (1861)._NEWLINE_Tretja italijanska vojna za neodvisnost (1866) je bila naperjena izklju\xc4\x8dno proti Avstriji in se je odigrala kot posledica vstopa Kraljevine Italije v Avstrijsko-prusko vojno. Z zmago so Italijani pridobili Bene\xc4\x8dijo in Furlanijo.\n_START_SECTION_\nZavzetje Rima\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav je Kraljevina Italija ob proglasitvi neodvisnosti dolo\xc4\x8dila Rim za svojo prestolnico, je bil po treh vojnah za neodvisnost Rim \xc5\xa1e vedno v pape\xc5\xa1ki lasti. Veliko pape\xc5\xa1kega ozemlja je \xc5\xbee pre\xc5\xa1lo pod kraljevino z raznimi plebisciti ali vsled mirovnih pogodb, a jedro pape\xc5\xa1ke dr\xc5\xbeave - v glavnem ozemlje dana\xc5\xa1njega Lacija - je \xc5\xa1e bilo v rokah francoske vojske, ki se je zoperstavljala italijanskim napadom. \xc5\xa0ele po padcu Napoleona III. (bitka pri Sedanu 1870) je italijanskim \xc4\x8detam uspelo prodreti v mesto. Po plebiscitu je 2. oktobra 1870 Pape\xc5\xa1ka dr\xc5\xbeava prenehala obstajati in_NEWLINE_Rim je postal tudi dejansko prestolnica Italije. Pape\xc5\xbe Pij IX. se je proglasil za ujetnika, izob\xc4\x8dil Viktorja Emanuela II. in prepovedal vernikom sodelovanje v italijanski politiki (non expedit) . Prepoved je trajala do leta 1919, ko jo je Benedikt XV. preklical in s tem omogo\xc4\x8dil nastanek Italijanske ljudske stranke (Partito Popolare Italiano), predhodnice Kr\xc5\xa1\xc4\x8danske Demokracije (Democrazia Cristiana). Pape\xc5\xbei so ostali "ujetniki" v Vatikanu do leta 1929, ko je bil problem re\xc5\xa1en z Lateranskimi sporazumi.'