b'\n_START_ARTICLE_\nUran (planet)\n_START_SECTION_\nSestava\n_START_PARAGRAPH_\nUran je sestavljen prete\xc5\xbeno iz plina in razli\xc4\x8dnih ledov. Ozra\xc4\x8dje vsebuje pribli\xc5\xbeno 85\xc2\xa0% vodika, 15\xc2\xa0% helija in 2\xc2\xa0% metana ter sledove acetilena, notranjost planeta pa je bogatej\xc5\xa1a s te\xc5\xbejimi elementi, najverjetneje s spojinami kisika, ogljika in du\xc5\xa1ika ter s kamnitimi materiali. To je druga\xc4\x8de kot pri Jupitru in Saturnu, ki sta sestavljena ve\xc4\x8dinoma iz vodika in helija. Uran je (podobno kot Neptun) zelo podoben jedrima Jupitra in Saturna, \xc4\x8de ne upo\xc5\xa1tevamo obse\xc5\xbeno ovojnico iz kovinskega vodika. Uranova barva je sinja zaradi absorpcije rde\xc4\x8de svetlobe v metanu. Temperatura povr\xc5\xa1ja obla\xc4\x8dnega pokrova je pribli\xc5\xbeno 55\xc2\xa0K (\xe2\x88\x92218\xc2\xa0\xc2\xb0C).\n_START_SECTION_\nNagib vrtilne osi\n_START_PARAGRAPH_\nEna najvidnej\xc5\xa1ih zna\xc4\x8dilnosti Urana je njegov nagib vrtilne osi za skoraj devetdeset stopinj. Zaradi tega je v njegovi tirnici okrog Sonca en pol nekaj \xc4\x8dasa obrnjen proti Soncu, drugi pa je obrnjen stran. Na drugi strani Sonca se osvetlitev polov zamenja._NEWLINE_V \xc4\x8dasu mimoleta vesoljskega plovila Voyager 2 leta 1986 je bil Uranov ju\xc5\xbeni pol skoraj neposredno obrnjen proti Soncu. Ena od posledic te orientacije je, da polarna podro\xc4\x8dja dobijo ve\xc4\x8d energije od Sonca, kot pa podro\xc4\x8dja ob ekvatorju. Vseeno pa je Uran bolj topel na ekvatorju, kot pa na polih, zakaj je tako, \xc5\xa1e ni znano. Prav tako je neznan razlog za tako velik nagib osi. Eno od ugibanj pravi, da je med nastajanjem planeta vanj tr\xc4\x8dil ogromen protoplanet, pri tem pa obrnil orientacijo._NEWLINE_Ka\xc5\xbee tudi, da ekstremen nagib Uranove osi povzro\xc4\x8da ekstremne vremenske razlike v letnih \xc4\x8dasih. Med mimoletom Voyagerja 2 so bili pasovi oblakov precej bledi in \xc5\xa1ibki. Nedavna opazovanja s Hubblovim vesoljskim daljnogledom pa so pokazala precej bolj izrazite pasove, saj se Sonce sedaj pribli\xc5\xbeuje Uranovemu ekvatorju. Tako je bilo leta 2007 Sonce neposredno nad ekvatorjem.\n_START_SECTION_\nMagnetno polje\n_START_PARAGRAPH_\nUranovo magnetno polje je precej posebno, saj ne izhaja iz geometri\xc4\x8dnega sredi\xc5\xa1\xc4\x8da planeta in je za pribli\xc5\xbeno 60 \xc2\xb0 nagnjeno od osi vrtenja. Verjetno se generira z gibanjem znotraj Urana v precej majhnih globinah. Neptun ima podobno zamaknjeno magnetno polje, kar nakazuje, da tako magnetno polje ni nujno posledica nagiba Uranove osi. Magnetni rep je zaradi planetovega vrtenja zavit v obliko dolgega vijaka, ki sega za planet. Vir magnetnega polja je neznan.\n_START_SECTION_\nBleda atmosfera\n_START_PARAGRAPH_\nUran se od Jupitra in Saturna razlikuje v tem, da ima precej \xc5\xa1ibkej\xc5\xa1i izvor notranje toplote. Jupiter in Saturn oddajata ve\xc4\x8d energije, kot pa jo prejemata od Sonca, saj imata veliko notranje toplote (zaradi tega sta njuni ozra\xc4\x8dji zelo pisani). Uran pa ima precej manj\xc5\xa1o maso, zaradi tega je izvor toplote precej \xc5\xa1ibkej\xc5\xa1i in je tako temperatura v jedru planeta pribli\xc5\xbeno 7000 K (temperatura jedra Jupitra je pribli\xc5\xbeno 30.000 K, Saturna pa 18.000 K), to pa precej manj vpliva na atmosfero in je ta zato precej bolj bleda.\n_START_SECTION_\nVidnost Urana\n_START_PARAGRAPH_\nNavidezni sij Urana niha med +5,5 in +6,0, zato ga je mo\xc4\x8d na temnem nebu videti s prostim o\xc4\x8desom kot zelo \xc5\xa1ibko zvezdo. Zlahka pa se ga najde z navadnim daljnogledom. Z Zemlje ima premer \xc5\xa1tirih lo\xc4\x8dnih sekund. V ve\xc4\x8djih ljubiteljskih daljnogledih (objektiv mora biti ve\xc4\x8dji od 30\xc2\xa0cm) izgleda planet kot bled moder disk z zna\xc4\x8dilnim sen\xc4\x8denjem roba, vidna pa sta lahko tudi Titanija in Oberon. Tudi z ve\xc4\x8djimi profesionalnimi in\xc5\xa1trumenti na disku planeta ni mo\xc5\xbeno videti podrobnosti. Vendar pa so infrarde\xc4\x8de raziskave njegovega ozra\xc4\x8dja z uporabo adaptivne optike prinesle nove in zanimive podatke.\n_START_SECTION_\nRaziskave\n_START_PARAGRAPH_\nNasin Voyager 2 je bila edina sonda, ki je raziskovala Uran na kratki razdalji. 24. januarja 1986 se je na poti proti Neptunu pribli\xc5\xbeala vrhu atmosfere na 81.500\xc2\xa0km. Merilni instrumenti so posredovali podatke o zgradbi in kemi\xc4\x8dni sestavi atmosfere ter lastnostih magnetnega polja. Sonda je izvedla tudi prve natan\xc4\x8dne meritve Uranovih satelitov, pri \xc4\x8demer je odkrila deset novih, ter vseh devet do tedaj znanih obro\xc4\x8dev, pri \xc4\x8demer je odkrila dva nova. V bli\xc5\xbenji prihodnosti nove raziskave niso na\xc4\x8drtovane, sta pa orbiter in atmosferska sonda za preu\xc4\x8devanje Urana med prioritetami v strategiji Nase med letoma 2013 in 2022.'