b'\n_START_ARTICLE_\nGlasbena estetika\n_START_PARAGRAPH_\nGlasbena estetika ima kot znanstveno-filozofska disciplina cilj, da s prou\xc4\x8devanjem vseh vidikov na glasbeno umetnost spozna njeno bistvo in zakone ter odkrije njen popolni smisel v podrobnostih in v celoti.\n_START_SECTION_\nZgodovina glasbene estetike\n_START_PARAGRAPH_\nRazvoj estetike glasbe se ne razlikuje dosti od razvoja celotne vede o lepem, saj se zorni kot obravnavanja glasbe antropolo\xc5\xa1ko skozi zgodovino estetike venomer ujema tudi z obravnavanjem drugih estetskih predmetov.\n_START_SECTION_\nStari vek\n_START_PARAGRAPH_\nGlasba je najstarej\xc5\xa1a umetnost sveta in predanti\xc4\x8dne civilizacije starega veka, kot so Kitajska, Mezopotamija in Egipt, so svoja zavedanja o glasbi pojmovale kozmogonijsko in miti\xc4\x8dno povezana z nastankom vesolja.\n_START_SECTION_\nAnti\xc4\x8dna Gr\xc4\x8dija\n_START_PARAGRAPH_\nPrvi \xc4\x8dlovek, za katerega lahko z gotovostjo trdimo, da se je sistemati\xc4\x8dno lotil obravnave zvoka in glasbe, je bil Pitagora v 6. stoletju pr. n. \xc5\xa1t., ki je razdelil oktavo na intervale in s tem zaznamoval razmerja med vi\xc5\xa1inami tonov. Pitagorejska estetika je tako pojmovala tudi glasbo kot odraz skladja in reda, ki vlada vesolju. Platon pojmuje glasbo kot umetnost \xc5\xa1tevil in ob\xc4\x8dutij, odraz zakonov univerzuma z mo\xc4\x8dnim vplivom na moralo. Zaradi tega vpliva jo obravnava kot politi\xc4\x8dno sredstvo, posamezni modusi po njegovem mnenju eti\xc4\x8dno vplivajo na \xc4\x8dloveka. Tudi Aristotel vidi v glasbi eti\xc4\x8dno in pedago\xc5\xa1ko vlogo glede na njeno estetsko komponento, ki se skriva v tonovskih na\xc4\x8dinih. Prou\xc4\x8duje glasbo kot vpliv na ob\xc4\x8dutja in izkustvo. V antiki je pomemben \xc5\xa1e Aristoksen, ki prou\xc4\x8duje melodijo in glasbeno percepcijo.\n_START_SECTION_\nSrednji vek\n_START_PARAGRAPH_\nV srednjem veku se je z estetiko glasbe spopadal sv. Avgu\xc5\xa1tin, ki je nadaljeval pitagorejska tolma\xc4\x8denja v smislu\xc2\xa0\xc2\xbbscientie bene movendi\xc2\xab\xc2\xa0(glasba je gibanje razporejeno s \xc5\xa1tevili), prav tako pa tudi Kasidor, Beocij, Toma\xc5\xbe Akvinski, Izidor iz Sevilje in Guido Are\xc5\xa1ki, ki so prevzeli in analizirali anti\xc4\x8dna stali\xc5\xa1\xc4\x8da.\n_START_SECTION_\nRenesansa\n_START_PARAGRAPH_\nTo obdobje se je \xc5\xbee v svojem bistvu napajalo z anti\xc4\x8dnim znanjem. Tako ni presenetljivo, da lepo v glasbi \xc5\xa1e vedno determinira pitagorejski vpliv, vendar s to razliko, da je pristop empiri\xc4\x8den. Tako je Johannes Tinctoris (1436-1511) v svoje teorije vklju\xc4\x8dil uporabo posluha: izpostavil je intervalsko pomembnost konsonance in disonance; estetskega v glasbi ni ozna\xc4\x8deval z matemati\xc4\x8dnim (\xc5\xa1tevil\xc4\x8dnim) odnosom, ampak s psiholo\xc5\xa1kim (ugodno, neugodno \xc4\x8dustvo). Tudi Heinrich Glareanus (1488-1563) je nadaljeval v tej smeri. Vendar pa je v renesansi \xc5\xa1e vedno obstajala konzervativnej\xc5\xa1a struja, saj so Rene Descartes, Marin Mer-senne, Gottfried Wilhelm Leibniz, Leonhard Euler \xc5\xa1e vedno gledali na glasbo kot del matematike in niso dovoljevali veliko novosti.\n_START_SECTION_\n18. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nV zgodovini filozofije se je ve\xc4\x8dinoma dogajalo, da je teorija sledila praksi, in tako so se s spremembo umetni\xc5\xa1kega sloga spreminjala tudi tolma\xc4\x8denja lepega. Baro\xc4\x8dna glasbena umetnost je \xc5\xa1e povsem ustrezala matemati\xc4\x8dnim nazorom s svojo kontrapunktiko, motori\xc4\x8dnostjo, terasasto dinamiko in generalbasom. Ob koncu glasbenega baroka (ob smrti J. S. Bacha) in z za\xc4\x8detkom glasbenega klasicizma se tako z letom 1750 zaznamuje za\xc4\x8detek osamosvojitve in razvoja glasbene estetike (A. G. Baumgarten). Klasicizem je prinesel v glasbo novo melodiko in se odmakne od polifonije. Skladatelj in kritik Johann Adolph Scheibe je notori\xc4\x8dno napadel Bachovo glasbeno govorico in razpravljal o izrazu ob\xc4\x8dutkov v glasbi. J. B. de la Borde in M. P. Chabanon sta razpravljala o ugodju, ki je izzvano s poslu\xc5\xa1anjem glasbe, Charles Avison pa o psiholo\xc5\xa1kih in fiziolo\xc5\xa1kih pogojih glasbene percepcije. Johann Mattheson (1681-1764) je postavil sentimentalisti\xc4\x8dno stali\xc5\xa1\xc4\x8de o glasbi kot izrazu ob\xc4\x8dutkov, kasneje pa so ga zastopajli E. T. A. Hoffman, Hausegger, H. Kretzschmar, Novalis in Ludwig Tieck. S slednjim je W. H. Wackenroder koncem 18. stoletja zaznamoval teorijo romanti\xc4\x8dne glasbene estetike.\n_START_SECTION_\n20. in 21. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nO glasbeni estetiki razmi\xc5\xa1ljajo psihologi in sociologi kot sta Herbert Spencer in Wilhelm Wundt. Gustav Theodor Fechner je zasnovalec eksperimentalne estetike. Od tedaj naprej postanejo psihologija, akustika, sociologija, etnologija in muzikologija njene neobhodne pomo\xc5\xbene znanosti. Z za\xc4\x8detkom modernizma se za\xc4\x8dne velik razkorak med konsonan\xc4\x8dno in disonan\xc4\x8dno glasbo, ki je bila na neki na\xc4\x8din odraz socialnih razmer in slutnja oziroma posledica svetovnih vojn. Glasba je za tak preobrat potrebovala filozofsko opravi\xc4\x8dilo in utemeljitev, saj se je z dodekafonijo in glasbo efektov mo\xc4\x8dno odmaknila dotedanjih estetskih kriterijev. Z estetiko glasbe so se ukvarjali takoreko\xc4\x8d vsi vodilni skladatelji 20. stoletja: Arnold Schoenberg, Paul Dukas, Igor Stravinski, Paul Hindemith, Arthur Honegger, Dmitrij \xc5\xa0ostakovi\xc4\x8d in drugi.'