b'\n_START_ARTICLE_\nJohn Archibald Wheeler\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nOsnovno in srednjo \xc5\xa1olo je kon\xc4\x8dal v Baltimoreu, Maryland, potem ko se je njegova dru\xc5\xbeina tam ustalila. Najprej je za\xc4\x8del \xc5\xa1tudirati tehniko na Univerzi Johnsa Hopkinsa v Baltimoreu, da bi \xc4\x8dim prej pri\xc5\xa1el do kruha, vendar je v knji\xc5\xbenici po naklju\xc4\x8dju na\xc5\xa1el fizikalno revijo v nem\xc5\xa1\xc4\x8dini. Ker je nem\xc5\xa1\xc4\x8dino iz srednje \xc5\xa1ole dobro obvladal, je revija nanj naredila tak vtis, da se je prepisal na fiziko. Tu je pri dvaindvajsetih letih doktoriral leta 1933. V svoji dizertaciji pod Herzfeldovim mentorstvom je obravnaval teorijo disperzije in absorbcije svetlobe helija._NEWLINE_Bil je eden od pionirjev teorije jedrske cepitve skupaj z Nielsom Bohrom in Fermijem. Med 2. svetovno vojno je sodeloval v Projektu Manhattan v Los Alamosu. Kasneje je sodeloval pri izdelavi ameri\xc5\xa1ke vodikove bombe v Projektu Matterhorn B._NEWLINE_Na princetonski univerzi je od leta 1952 s svojo skupino \xc5\xa1e nekaj \xc4\x8dasa delal na jedrskem oro\xc5\xbeju. Ustanovil je tudi skupino, ki je raziskovala kozmi\xc4\x8dne \xc5\xbearke. V tej smeri, da bi spoznal novo podro\xc4\x8dje, se je za\xc4\x8del ukvarjati s splo\xc5\xa1no teorijo relativnosti. Poleg Sciame in Zeldovi\xc4\x8da je teorijo, ki je do tedaj ve\xc4\x8dinoma zanimala le matematike, pribli\xc5\xbeal fizikom. S tem je prispeval k njeni\xc2\xa0\xc2\xbbzlati dobi\xc2\xab._NEWLINE_Zelo veliko je prispeval na podro\xc4\x8dje teoreti\xc4\x8dne fizike. Leta 1934 je z Breitom obdelal verjetnost za pojav, da foton kot obrok energije v elektromagnetnem valovanju tr\xc4\x8di z drugim fotonom (Breit-Wheelerjev proces). Ta klasi\xc4\x8dni fiziki tuj pojav so pri merjenju zaradi te\xc5\xbeav pri pripravi curkov \xc5\xbearkov \xce\xb3 ugotovili \xc5\xa1ele leta 1976 z mo\xc4\x8dnima curkoma laserske svetlobe. Vendar tega osnovnega pojava v vesolju \xc5\xa1e niso neposredno zaznali zaradi manjka mo\xc4\x8dnih virov \xc5\xbearkov \xce\xb3. Leta 1937 je uvedel sipalne matrike kot S-matrike, ki so postale nepogre\xc5\xa1ljivo orodje v jedrski fiziki in fiziki osnovnih delcev. Leta 1939 je sodeloval z Bohrom pri modelu jedra za jedrsko cepitev, ki ga je prvi predlagal Gamow._NEWLINE_V letu 1957 je fizikalno predstavil besedo\xc2\xa0\xc2\xbb\xc4\x8drvina\xc2\xab\xc2\xa0za opis predorov v prostoru-\xc4\x8dasu. Raziskoval je tudi teorijo gravitacijskega kolapsa in leta 1967 skoval izraz \xc4\x8drna luknja, ki se je kasneje prijel. Sprva ni sprejel gravitacijskega sesedanja kon\xc4\x8dnih stanj dovolj masivnih zvezd, ko porabijo svoje termonuklearno jedrsko gorivo, \xc5\xa1e posebej ne, ker je bil v tem \xc4\x8dasu v sporu z Oppenheimerjem, ki je na to temo o gravitacijski imploziji leta 1936 z Volkoffom in Snyderjem objavil dva \xc4\x8dlanka. Na znanstvenem sestnku na Univerzi v Bruslju je leta 1958 med njima pri\xc5\xa1lo do odkritega spora. Wheeler je z dvema sodelavcema poro\xc4\x8dal o ra\xc4\x8dunih in podprl Oppenheimerjev sklep o imploziji. Vendar so po njegovem mnenju kon\xc4\x8dne stopnje tak\xc5\xa1nih zvezd bele pritlikavke ali nevtronske zvezde. Pri belih pritlikavkah tlak zaradi gravitacije med njenimi deli uravnovesi tlak zaradi elektronov, pri nevtronskih zvezdah pa zaradi nevtronov. Pojav je posledica Paulijevega izklju\xc4\x8ditvenega na\xc4\x8dela. Menil je, da neomejeno sesedanje ne da sprejemljivega odgovora. Podal je domnevo, da se protoni in nevtroni v sredicah zvezd spremenijo v sevanja, ki dovolj zgodaj zapustjo zvezde, zato se njihova masa znatno zmanj\xc5\xa1a. Oppenheimer je verjel, da je mogo\xc4\x8de njihove implozije opisati v okviru STR. Wheeler je zamisel gravitacijskega sesedanja sprejel kasneje. Leta 1963 je na znanstvenem sestanku v Dallasu podrobno opisal Oppenheimerjeve ra\xc4\x8dune iz leta 1939. Zatem je med prvimi raziskoval kvantno gravitacijo, kjer je znana Wheeler-DeWittova ena\xc4\x8dba oziroma\xc2\xa0\xc2\xbbvalovna funkcija Vesolja\xc2\xab, ki jo je izpeljal skupaj z DeWittom._NEWLINE_V 60. letih 20. stoletja je vpeljal geometrodinamiko, program fizikalnega in ontolo\xc5\xa1kega skr\xc4\x8denja vsakega fizikalnega pojava, kot je te\xc5\xbenost in elektromagnetizem na geometrijske zna\xc4\x8dilnosti (ukrivljenega) prostora-\xc4\x8dasa. Kot poskus znanstvenega poistovetenja snovi s prostorom je geometrodinamika velikokrat veljala za sistemati\xc4\x8dno nadaljevanje naravoslovne filozofije, ki sta jo spo\xc4\x8dela Descartes in Spinoza. Wheelerjeva geometrodinamika ni znala pojasniti nekaterih pomembnih fizikalnih pojavov, kot je obstoj fermionov ali gravitacijskih singularnostih. Zaradi te\xc5\xbeav se je Wheeler tej teoriji odpovedal v zgodnjih 70. letih 20. stoletja._NEWLINE_Wheelerjevo razmi\xc5\xa1ljanje je skoraj mezafizi\xc4\x8dno, saj razmi\xc5\xa1lja o predstavi, da se fizikalni zakoni morda razvijajo podobno kot se razvijata naravni izbor in evolucija v biologiji. Njegovo zna\xc4\x8dilno vpra\xc5\xa1anje pri obravnavanju prostora in \xc4\x8dasa je:\xc2\xa0\xc2\xbbKako lahko nekaj nastane iz ni\xc4\x8d?\xc2\xab_NEWLINE_Bil je profesor fizike na Univerzi Princeton med letoma 1938 in 1976, nato profesor na Univerzi Teksasa v Austinu (UT) in vodja njenega Sredi\xc5\xa1\xc4\x8da za teoreti\xc4\x8dno fiziko. Leta 1987 se je kot zslu\xc5\xbeni profesor vrnil na Univerzo Princeton. Njegovi najbolj znani \xc5\xa1tudetje so: Feynman, Hartle, Thorne, Misner, Bekenstein, Everett III., Unruh, Wald in Ford, druga\xc4\x8de pa je bil mentor ve\xc4\x8d kot petdesetim doktorandom. Zelo veliko pozornost je posve\xc4\x8dal pou\xc4\x8devanju, predaval je celo dodiplomskim novincem in je bil kot u\xc4\x8ditelj in kot navdih skrajno u\xc4\x8dinkovit._NEWLINE_Zanj so zna\xc4\x8dilni izrazi kot je\xc2\xa0\xc2\xbbmasa brez mase\xc2\xab. Ob njegovi \xc5\xa1estdesetletnici je tako iz\xc5\xa1la knjiga: \xc4\x8carovnija brez \xc4\x8darovnije: John Archibald Wheeler: Zbirka esejev ob njegovi \xc5\xa1estdesetletnici (Magic Without Magic: John Archibald Wheeler: A collection of essays in honor of his sixtieth birthday, Urednik: John R. Klauder, (W. H. Freeman, 1972, ISBN 0-7167-0337-8)._NEWLINE_Predavanja profesorja Wheelerja so bila slikovita, tudi po tem, ko je postal zelo znan. Menil je, da je mi\xc5\xa1ljenje mladih najpomembnej\xc5\xa1e. Vedno je u\xc4\x8dil z velikim navdihom, domi\xc5\xa1ljijo in je bil res zgled za posredovanje zapletenih zamisli. Za svoje dose\xc5\xbeke je leta 1997 prejel Wolfovo nagrado za fiziko. Do konca \xc5\xbeivljenja je ostal dejaven na princetonski univerzi. Umrl je na svojem domu za plju\xc4\x8dnico.\n_START_SECTION_\nPoimenovanja\n_START_PARAGRAPH_\nPo njem se imenuje asteroid glavnega pasu 31555 Wheeler.'