b'\n_START_ARTICLE_\nPostmoderna literatura\n_START_PARAGRAPH_\nPostmodernizem je zadnja velika smer ameri\xc5\xa1ke in evropske knji\xc5\xbeevnosti druge polovice 20. stoletja, za katerega je zna\xc4\x8dilna uporaba posebne vrste metafikcije, in sicer postmodernisti\xc4\x8dne metafikcije. Zna\xc4\x8dilna zanj je \xc5\xa1e radikalizacija metafizi\xc4\x8dnega nihilizma._NEWLINE_Postmodernizem oz. postmoderna je intelektualni tok oz. duhovnozgodovinsko obdobje, ki se je rodilo iz odpora do predhodnega modernizma najprej v arhitekturi in nato v filozofiji ter literaturi, sprva v Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeavah Amerike in v Franciji in se potem raz\xc5\xa1irilo v ve\xc4\x8dino ve\xc4\x8djih knji\xc5\xbeevnosti.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nPojem postmodernizem se je v literarni vedi prvi\xc4\x8d pojavil leta 1934 pri \xc5\xa1panskem literarnem zgodovinarju Federicu de Onisu. \xc2\xbbPostmodernismo\xc2\xab\xc2\xa0mu je pomenil obdobje med letoma 1905 in 1914. Zgodovinar Arnold Toynbee je v delu A Study of Hystory (1961) govoril o postmoderni dobi, ki naj bi se za\xc4\x8dela leta 1875. Do konca 70. let je razprava o postmodernizmu potekala samo na ameri\xc5\xa1kih tleh. V drugi polovici 60. let so z oznako postmodernizem \xc5\xbee ozna\xc4\x8devali romane, ki so zgled za to vrsto literature \xc5\xa1e danes. Cilj gibanja je bil deelitizacija visoke kulture. Postmodernizem je bil najprej razumljen kot protiintelektualisti\xc4\x8dni upor proti modernizmu. Ihab Hassan je bil prvi vplivni teoretik postmodernizma. John Barth je trdil, da je izrabljanje literarne tradicije edina mo\xc5\xbenost umetni\xc5\xa1kega oblikovanja. Pomembni teoretiki postmodernizma v 80. in 90. so bili \xc5\xa1e Brian Mchale (Constructing Postmodernism in Postmodernist Fiction), Douwe Fokkema, Linda Hutcheon in David Lodge.\n_START_SECTION_\nFilozofsko in duhovnozgodovinsko ozadje\n_START_PARAGRAPH_\nFilozofija Nietzscheja, Husserla, Heideggra je vplivala tako na moderniste kot na postmoderniste. Z modernizmom se povezuje predvsem Husserlova misel, da zavest ne obstaja sama na sebi, ampak je vedno uperjena na nekaj (zavest ima vedno nekaj v zavesti). Predmeti, ki jih zavest zaznava, za \xc4\x8dloveka ne obstajajo sami na sebi, ampak obstajajo kot predmet zavesti. Husserlova fenomenologija se zaveda, da sta zavest in predmet nelo\xc4\x8dljiva. Zaveda se, da je v prou\xc4\x8devanju predmeta vanj naperjena neka zavest. Predmet zavesti torej ne obstaja sam na sebi, ampak vedno skupaj z zavestjo. Predmet sicer obstaja sam na sebi kot nekaj materialnega, v kar Husserl ni dvomil, a sam na sebi \xc4\x8dloveku ni dostopen. \xc4\x8clovek je namre\xc4\x8d v opazovanje vedno udele\xc5\xbeen subjektivno, \xc5\xbee zaradi lastnih danosti. Morda to dvojnost realnosti bolje ilustrira vpra\xc5\xa1anje: Kak\xc5\xa1na je/Kako izgleda realnost, ko je \xc4\x8dlovek ne opazuje?_NEWLINE_Zaradi tega mora \xc4\x8dlovek sprejeti postavko, da je v opazovanje predmeta vedno soudele\xc5\xbeen, da s svojim opazovanjem pravzaprav konstruira predmet opazovanja. Husserla je tako zanimala vsebina zavesti (predmeti kot vsebina zavesti), ne pa predmeti iz naravnega sveta sami na sebi. Zanimalo ga je torej, kako se predmeti \xc4\x8dloveku ka\xc5\xbeejo, torej predmeti kot fenomeni (odtod ime fenomenologija)._NEWLINE_Husserlova fenomenologija postavlja kot nujnost soobstoj zavesti in sveta. Stvari/predmeti niso objekti, ampak so pojavi, ker so nam posredovani \xc5\xa1ele prek na\xc5\xa1e zavesti in jih ne moremo videti samih na sebi. Oz. druga\xc4\x8de: predmete lahko dojemamo kot pojave, ker se nam ka\xc5\xbeejo prek na\xc5\xa1e zavesti. Opazovalec je vedno vpleten v opazovanje. Vsebina zavesti so lahko predmeti iz realnosti, liki iz literature, sanje, fantazije, ... Zavest je naperjena na te \xc2\xbbobjekte\xc2\xab, zato ti objekti obstajajo v zavesti. Zavest postane temelj resni\xc4\x8dnosti, kar je najbolje ilustrirano v modernizmu. Po drugi strani pa je to \xc5\xbee anticipacija postmodernizma, ki v nekaterih delih izena\xc4\x8di razli\xc4\x8dne ontolo\xc5\xa1ke ravni obstoja \xe2\x80\x93 realnost, fikcija (Borges, Fowles, ...)._NEWLINE_Ena najzna\xc4\x8dilnej\xc5\xa1ih lastnosti modernisti\xc4\x8dne literature je tok zavesti oz. notranji monolog, ko je zavest najbolj pri sebi. \xc4\x8ce je realizem \xc5\xa1e verjel v zmo\xc5\xbenost stvarnega in objektivnega opisa zunanjega sveta, ki je resni\xc4\x8den, potem modernizem v to ne verjame ve\xc4\x8d. Edina resni\xc4\x8dnost in edini temelj je v zavesti in njenih vsebinah. Zunanji svet obstaja le \xc5\xa1e kot vsebina zavesti. Smeri pred modernizmom naj bi \xc5\xa1e verjele v metafizi\xc4\x8dni temelj za \xc4\x8dutno zaznavo stvarnosti, v modernizmu pa tak temelj odpade. Ne obstaja neka resni\xc4\x8dnost, ki bi bila podlaga zaznavanju stvarnega in psihi\xc4\x8dnega sveta. Edino, kar je \xc5\xa1e resni\xc4\x8dno, je zavest s svojimi psihi\xc4\x8dnimi vsebinami. Izguba temelja resni\xc4\x8dnosti pomeni radikalizacijo metafizi\xc4\x8dnega nihilizma (Kos)_NEWLINE_Metafizi\xc4\x8dni nihilizem pa se v postmodernizmu (oz.: v filozofiji postmodernizma) \xc5\xa1e zaostri, saj odpade tudi zavest kot zadnji temelj nekak\xc5\xa1ne resni\xc4\x8dnosti. \xc4\x8ce je bil v modernizmu subjekt \xc5\xa1e mo\xc4\x8dan, v postmodernizmu odpade. Subjekta tu ni ve\xc4\x8d. Derrida je v svoji kritika Husserlove misli opozoril, da je notranji monolog prav tako strukturiran kot jezik in posledi\xc4\x8dno posredovan, neavtenti\xc4\x8den in zaradi tega pravzaprav oddaljen od zavesti._NEWLINE_Postmodernizem se zave, da je jezik medij, ki objekte opazovanja konstruira in ne nujno opisuje. Od modernizma se odmika, ker se odmika od neposredne resni\xc4\x8dnosti subjektivnih do\xc5\xbeivljajev, zavesti, (avto)biografskosti. Resni\xc4\x8dnost, ki jo upodablja, je prikazovana kot ontolo\xc5\xa1ko dvomljiva, neobstoje\xc4\x8da, \xc2\xbbneresni\xc4\x8dna\xc2\xab\xc2\xa0(modernizem pa je na\xc5\xa1el mo\xc4\x8dno resni\xc4\x8dnost v subjektivnosti) (Kos). Nekateri drugi teoretiki, pri nas npr. Ale\xc5\xa1 Debeljak, imajo postmodernizem le za radikalizacijo modernizma, torej za ultramodernizem._NEWLINE_Na postmodernizem in na postmoderno stanje (teh dveh pojmov ne smemo zamenjevati) se ve\xc5\xbee veliko teorij, ki imajo skupno to\xc4\x8dko, in sicer problematizirajo odnos do resni\xc4\x8dnosti. Po Baudrillardu realno ne eksistira ve\xc4\x8d, ampak se nam ka\xc5\xbee le \xc5\xa1e kot prazna in zavajajo\xc4\x8da simulacija. Za Bergerja in Luckmanna resni\xc4\x8dnost ni nekaj substancialnega, ampak je proizvod jezika. Hyden White in Foucault pa opozarjata, da je na\xc5\xa1e vedenje o zgodovini (torej o neki pretekli resni\xc4\x8dnosti) le narativna konstrukcija ter da se je v zgodovinopisju izbrisala meja med resni\xc4\x8dnostjo in fikcijo (J. L. Borges to izdatno tematizira v svojih kratkih zgodbah). Pomemben za razumevanje postmodernizma je Wittgenstein in njegova teorija jezikovnih iger. Wittgenstein opozarja, da jezik ne vsebuje dejanske resni\xc4\x8dnosti. Obstajajo zaznave, ki so vsem skupne, in na tej podlagi se konstruirajo razli\xc4\x8dne jezikovne igre oz. konvencije. \xc2\xbbSvet ni nekaj realnega, kar bi obstajalo zunaj jezikovnih iger. Svet nam je dan \xc5\xa1ele z jezikom in v jeziku.\xc2\xab\xc2\xa0Jezik torej ne odslikava/opisuje, temve\xc4\x8d konstruira. Relativnost kakr\xc5\xa1nekoli resni\xc4\x8dnosti zunaj jezika pomeni skrajni metafizi\xc4\x8dni nihilizem (Virk). \xc5\xbde Saussure je opozoril, da je povezava med ozna\xc4\x8devalcem in ozna\xc4\x8dencem poljubna in da nista v nikakr\xc5\xa1ni zvezi, razen tej, da ju je konvencija povezala skupaj._NEWLINE_\xc2\xbbSpecifi\xc4\x8dnost postmodernizma je v jeziku, ki ni ve\xc4\x8d reprezentacija neke zunanje ali notranje resni\xc4\x8dnosti (v smislu zavesti), ampak lahko reflektira le sam sebe.\xc2\xab\xc2\xa0Ker se jeziku izmakneta tako zunanja (realizem) kot notranja (modernizem) resni\xc4\x8dnost, mu preostane le \xc5\xa1e samonana\xc5\xa1anje, tj. samo literarno besedilo in pa jezik, ki se izka\xc5\xbee kot edina resni\xc4\x8dnost,\xc2\xab\xc2\xa0ker je pa\xc4\x8d zveza med jezikom in svetom le poljubna, nenatan\xc4\x8dna, je spoznana za malo la\xc5\xbeno. Jezik in literatura tako lahko reprezentirata le samega sebe, ker je njuno reprezentiranje kakr\xc5\xa1nekoli resni\xc4\x8dnosti zunaj njega samega vsaj pomanjkljivo, \xc4\x8de ne la\xc5\xbeno.\n_START_SECTION_\nMedbesedilnost\n_START_PARAGRAPH_\nTudi medbesedilnost ima v postmodernizmu isto funkcijo kot metafikcija, z me\xc5\xa1anjem elementov visoke in nizke literature opozarja na fiktivnost literarnega besedila. Bralec je tako prisiljen k teoretskemu branju proze. Medbesedilnost Manfred Pfister in Marko Juvan povezujeta z metafikcijo, Janko Kos pa s postmodernizmom, saj je zanj obvezno navezovanje na histori\xc4\x8dne sloge ali \xc5\xbeanre. Medbesedilnost se je pojavljala \xc5\xbee pred postmodernizmom, ko \xc5\xa1e ni bilo dvoma o resni\xc4\x8dnosti \xc2\xbbbesedila v besedilu\xc2\xab, v postmodernsiti\xc4\x8dni literaturi postane medbesedilnost zopet samonana\xc5\xa1alna in se zato mo\xc4\x8dno navezuje na metafikcijo. Medbesedilnost pokriva tudi druge postmodernisti\xc4\x8dne postopke, kot so imitacija, parodija, pasti\xc5\xa1, fiktivna biografija, imitacije u\xc4\x8dbenika, ..._NEWLINE_Linda Hutcheon, Patricia Waugh in Andrej Blatnik v metafikcijo \xc5\xa1tejejo tudi citatnost in me\xc5\xa1anje visoke in nizke kulture, Janko Kos pa jih lo\xc4\x8di med sabo. Virk, kot \xc5\xbee re\xc4\x8deno, pri\xc5\xa1teva postmodernisti\xc4\x8dno medbesedilnost k postmodernisti\xc4\x8dni metafikciji._NEWLINE_Za Juvana je medbesedilnost postmodernisti\xc4\x8dna takrat, ko je metafikcijska. Za Kosa je medbesedilno (imitacijsko, parodi\xc4\x8dno, citatno, ...) navezovanje bistven del postmodernizma. Medbesedilnost opozarja, da je tekst pred subjektom in da je vsak tekst mre\xc5\xbea drugih tekstov. Metafikcijski u\xc4\x8dinek se spro\xc5\xbei zaradi tega, ker avtor da vedeti bralcu, da ve za druga besedila, ki obstajajo zunaj njegovega, zaradi \xc4\x8desar se zgodi v besedilu \xc2\xbbkratki stik\xc2\xab, ko je avtor nenadoma prisoten s to svojo vednostjo. V Imenu ro\xc5\xbee Umberta Eca lahko bralec najde kar nekaj navezav na Sherlocka Holmesa. Glavni lik tako ne posku\xc5\xa1a biti posnetek/reprezentacija neke realne osebe, temve\xc4\x8d se referira na drugo izmi\xc5\xa1ljeno osebo, s \xc4\x8dimer subtilneje opozarja na fiktivnost literarnega dela. Bralcu je onemogo\xc4\x8dena nenaivna identifikacija s svetom romana. Postmodernisti\xc4\x8dna intertekstualnost je vpre\xc5\xbeena v komentiranje same realnosti; je orodje samorefleksije. Intertekstualnost je postmodernisti\xc4\x8dna toliko, kolikor je metafikcijska. Resni\xc4\x8dnost ni ne zunanja ne notranja, ampak brezsubstan\xc4\x8dna resni\xc4\x8dnost relacije.\n_START_SECTION_\nAmeri\xc5\xa1ka metafikcija\n_START_PARAGRAPH_\nTermin je izna\xc5\xa1el William Gass leta 1971. Raziskovali so jo David Logde, Douwe Fokkema, Brian Mchale in Linda Hutcheon. Pojem je postopoma postal sopomenka postmodernizmu. Ameri\xc5\xa1ka metafikcija kot celota je najpristnej\xc5\xa1i primer postmodernizma. Z brisanjem razlike med umetnostjo in \xc5\xbeivljenjem ter visoko in nizko literaturo je vsebovala poteze modernizma in avantgarde. _NEWLINE_Predstavniki: John Barth, Donald Barthelme, Giannina Braschi, Richard Brautigan, Robert Coover, Dave Eggers, Thomas Pynchon, David William Foster ..._NEWLINE_Glede postmodernisti\xc4\x8dnosti je to najmanj sporna smer. Povezana je z uvedbo \xc5\xa1ol kreativnega pisanja. Andrej Blatnik pravi, da je ameri\xc5\xa1ka metafikcija strogo samonana\xc5\xa1alna in nima ni\xc4\x8d opraviti z realnim izkustvom. Pojmovanje ameri\xc5\xa1ke metafikcije kot mehke avantgarde je neustrezno, a vendar je na\xc5\xa1la pri njej nekaj izraznih sredstev: brisanje razlike med umetnostjo in \xc5\xbeivljenjem, visoko in nizko literaturo, razli\xc4\x8dnimi vrstami umetnosti, ..._NEWLINE_Ale\xc5\xa1 Debeljak ugotavlja, da je izguba resni\xc4\x8dnosti in pristnega izkustva pripeljala do to\xc4\x8dke, na kateri se je bila literatura prisiljena za\xc4\x8deti ukvarjati sama s seboj, s svojimi postopki in pripovednimi mehanizmi. Na zunajtekstualno resni\xc4\x8dnost, ki v svoji \xc4\x8disti obliki ne obstaja, je namre\xc4\x8d ni vezala nobena korespondenca ve\xc4\x8d. _NEWLINE_Za\xc4\x8detek je Barthov Trgovec s tobakom. Posebnost ameri\xc5\xa1ke metafikcije je za razliko od evropskega metafikcijskega pisanja zgledovanje po nacionalni literarni tradiciji._NEWLINE_Gass, ki je prvi omenil termin metafikcija, jo opredeljuje kot prozo, ki namesto resni\xc4\x8dnega \xc5\xbeivljenja preu\xc4\x8duje samo sebe, kar pa ni nov pojav (Don Kihot, Tristram Shandy, modernisti)_NEWLINE_Kos trdi ameri\xc5\xa1ka metafikcija se sicer navezuje na modernizem, a to po\xc4\x8dne simulacijsko oz. modernisti\xc4\x8dnim prvinam jemlje vlogo neposrednega predstavljanja prave resni\xc4\x8dnosti._NEWLINE_Pri opredelitvi metafikcije si je mo\xc4\x8d pomagati tudi s spoznanji neliterarnih ved. Fizik Heisenberg je bil npr. zastopnik stali\xc5\xa1\xc4\x8da, da so vse meritve nezanesljive, saj merjenje vpliva na tisto, kar merimo (efekt opazovalca, ki s svojo prisotnostjo vpliva na opazovano), zato objektivnega sveta ni mogo\xc4\x8de opisati. Metafikcija gre v relativizaciji \xc5\xa1e dlje: po Heisenbergu sicer ni mogo\xc4\x8de opisati narave, je pa mogo\xc4\x8de opisati \xc4\x8dlovekov od nos do nje, metafikcija pa problematizira tudi to. Kako sploh karkoli opisati, \xc4\x8de imamo za orodje jezik? Sveta torej ni mogo\xc4\x8de predstaviti, predstaviti je mogo\xc4\x8de le razli\xc4\x8dne diskurze. Ta ponazoritev metafikcije pa je zelo blizu tudi opredelitvam postmodernizma.\n_START_SECTION_\nRoman paranoje oz. teorije zarote\n_START_PARAGRAPH_\nParanoidni stil vidi svet kot konstruirano mre\xc5\xbeo namigov na skriti pomen. Prisotno je za postmodernizem zna\xc4\x8dilno odpravljanje razlike med resni\xc4\x8dnostjo in fikcijo. Resni\xc4\x8dnost se ka\xc5\xbee kot narativna skonstruiranost. Fikcija vdira v resni\xc4\x8dnost v obliki teorije zarote. Resni\xc4\x8dnost privzema lastnosti fikcije, saj jo sprejemamo le, \xc4\x8de je narativno konstruirana. Umberto Eco opozarja, da si \xc5\xbeivljenje oblikujemo s pomo\xc4\x8djo pripovednih shem. \xc5\xbdivljenje presajamo v zgodbo, da ga omislimo, da iz vsega kaosa nastane red, vzro\xc4\x8dno-posledi\xc4\x8dno povezujemo dogodke, dajemo smisel; svet je (predtem) izgubil smisel in s \xc2\xbbfikcionalizacijo\xc2\xab\xc2\xa0se ga spet osmi\xc5\xa1lja._NEWLINE_Paranoja je odziv na \xc4\x8dlovekovo izgubo resni\xc4\x8dnosti in iskanje izgubljenega smisla. Sherlock Holmes boleha za interpretativno paranojo. Konstruira smiselne svetove, da si razlo\xc5\xbei dogodke, in ti svetovi zadobijo status resni\xc4\x8dnosti. V detektivskem romanu to \xc5\xa1e deluje. V Ecovem posnetku slavnega detektiva v romanu Ime ro\xc5\xbee, kjer Viljem iz Baskervilla (referenca na epizodo Sherlocka Holmesa z naslovom Baskervillski pes) raziskuje umore, pa se interpretacija resni\xc4\x8dnosti ob koncu poka\xc5\xbee za neustrezno, \xc4\x8deprav se je vmes njegova teorija skladala z resni\xc4\x8dnostjo oz. je Viljem s svojo teorijo vplival na resni\xc4\x8dnost (fikcija se je udejanjila). V drugem Ecovem romanu Foucaltovo nihalo smo prav tako pri\xc4\x8da vplivu fikcije na realni svet. Trojica urednikov si izmisli neko razlago, ki postane stvarnost (podobno kot v Imenu ro\xc5\xbee torej). Izmislek lahko postane resni\xc4\x8dnost, fikcija ni nedol\xc5\xbeen svet, lo\xc4\x8den od realnega, ampak vanj posega in tako spremeni svoj ontolo\xc5\xa1ki status. Ko iz sveta izgine vrhovna instanca/Resnica, svet na sebi izgubi smisel in \xc4\x8dlovek je prisiljen, da ga sam osmi\xc5\xa1lja, zato v svetu i\xc5\xa1\xc4\x8de pomene, vsako stvar interpretira in ji i\xc5\xa1\xc4\x8de kontekst smisla._NEWLINE_Za filozofa Karla Poppra je \xc2\xbbDru\xc5\xbebena teorija zarote posledica slabenja odnosa z Bogom in posledica vpra\xc5\xa1anja, ki temu sledi: Kdo je na njegovem mestu?\xc2\xab\xc2\xa0 V stanju paranoje posameznik i\xc5\xa1\xc4\x8de pomene vsem stvarem in njihove skrivne povezave._NEWLINE_Ne gre za odkrivanje resnice/resni\xc4\x8dnega (modernizem), ampak za proizvodnjo resnice. McHale trdi, da Ecov roman metafikcijsko tematizira modernisti\xc4\x8den na\xc4\x8din branja. Ta na\xc4\x8din branja je paranoi\xc4\x8den, ker v vsem i\xc5\xa1\xc4\x8de (in najde) pomene. Paranoi\xc4\x8dno branje je v modernizmu legetimizirano kot edino pravo. Razmi\xc5\xa1ljanje o zaroti je (neuspe\xc5\xa1en) poskus razumeti nedojemljivi svet. Romani paranoje so zna\xc4\x8dilno, a ne tudi nujno postmodernisti\xc4\x8dni. Problematizacija resni\xc4\x8dnosti je namre\xc4\x8d ena od duhovnozgodovinskih lastnosti postmodernizma: vsakdanja izkustva sprejemamo v obliki zgodb, zgodovinopisje je narativno strukturirano, pravzaprav je narativnost (perspektiva, ki konstruira) organizacijski pristop vsakega diskurza.\n_START_SECTION_\nPostmodernizem pri Slovencih\n_START_PARAGRAPH_\nPri raziskovanju slovenskega postmodernizma so bili literarni teoretiki v dilemi, ali je postmodernizem v literarno manj razvitih dr\xc5\xbeavah sploh mo\xc5\xbeen. Pojem je pri\xc5\xa1el k nam razmeroma pozno. V 80. letih se je pojavil v okviru poezije, v drugi polovici 80. let pa so \xc5\xbee iz\xc5\xa1li prevodi tujih razprav o postmodernizmu. Tehtneje in podrobneje ga je nato periodiziral Janko Kos. Prvi slovenski pisec, pri katerem se vidijo zametki postmodernizma, naj bi bil Vladimir Bartol. Nato se konkretnej\xc5\xa1e zna\xc4\x8dilnosti za\xc4\x8dnejo pojavljati z generacijo 1950 (Dimitrij Rupel, Drago Jan\xc4\x8dar, Branko Gradi\xc5\xa1nik). Z radikalizacijo moderisti\xc4\x8dnih nastavkov so se postmodernizmu \xc5\xa1e bolj pribli\xc5\xbeali pisci \xc2\xbbslovenske nove proze\xc2\xab, in sicer Uro\xc5\xa1 Kal\xc4\x8di\xc4\x8d, Boris Juki\xc4\x87, Emil Filip\xc4\x8di\xc4\x8d. Med postmoderniste pa \xc5\xbee sodijo pisci \xc2\xbbmlade slovenske proze\xc2\xab, in sicer Andrej Blatnik, Igor Brato\xc5\xbe, Aleksa \xc5\xa0u\xc5\xa1uli\xc4\x87. Prva primera postmodernizma v slovenski literaturi sta Gradi\xc5\xa1nikova zbirka zgodb \xc4\x8cas (1977) in pozneje Jan\xc4\x8darjevo delo Smrt pri Mariji Sne\xc5\xbeni (1985). Slovenski postmodernizem se je pojavljal predvsem v obliki kratkih zgodb. Delo Plamenice in solze Andreja Blatnika je bilo ozna\xc4\x8deno za prvo \xc2\xbbhard-core metafikcijo\xc2\xab\xc2\xa0na Slovenskem. Na vse slovenske pisce so vplivali predvsem Borges in ameri\xc5\xa1ki metafikcionalisti. Debata o \xc2\xbbpravih\xc2\xab\xc2\xa0slovenskih postmodernisti\xc4\x8dnih delih ni prinesla enotnega mnenja, kdo vse so slovenski postmodernisti; najstro\xc5\xbeji bi dali to oznako komaj kateremu delu, npr. Plamenicam in solzam, druga dela naj bi uporabljala le nekatere postmodernisti\xc4\x8dne postopke in se tako postmodernizmu pribli\xc5\xbeevala ali od njega oddaljevala, veliko jih je dobilo oznako postmodernizem tudi samo zaradi duhovnozgodovinske podlage avtorja. Tako ozko razumevanje postmodernisti\xc4\x8dne literature je problemati\xc4\x8dno, saj so periodizacijske oznake, ki pokrijejo zanemarljiv del besedilnega korpusa nekega \xc4\x8dasa, nesmiselne. Ob postmodernizmu je v slovenski prozi \xc5\xbeivel oz. se po postmodernizmu nadaljuje - realizem. Ali ta realizem, ki je stalnica evropske literature zadnjih 200 let, zaslu\xc5\xbei posebno oznako (neo-, neoneo-, trans-), ni soglasja: neorealizmov je bilo \xc5\xbee veliko, transrealizem pa je smer v znanstvenofantasti\xc4\x8dni literaturi. Najbolj smiselna se zdi oznaka dana\xc5\xa1nji/sodobni realizem.'