b'\n_START_ARTICLE_\nJohn Franklin Enders\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v premo\xc5\xbeni in ugledni dru\xc5\xbeini finan\xc4\x8dnikov iz Hartforda; njegov o\xc4\x8de je bil bankir in je sinu omogo\xc4\x8dil \xc5\xa1olanje na elitnih \xc5\xa1olah, sprva v pripravljalni \xc5\xa1oli za de\xc4\x8dke St. Paul\xe2\x80\x99s v Concordu (New Hampshire), \xc4\x8demur je sledil prvostopenjski \xc5\xa1tudij na Univerzi Yale, med katerim se je aktivno ukvarjal z veslanjem, hokejem in nogometom. \xc5\xa0tudij je prekinila prva svetovna vojna, med katero je slu\xc5\xbeil kot letalski in\xc5\xa1truktor v rezervni sestavi Vojne mornarice, po diplomi leta 1919 pa ga je \xc4\x8dakala slu\xc5\xbeba nepremi\xc4\x8dninskega posrednika v o\xc4\x8detovem podjetju. Vendar ga tak\xc5\xa1na kariera ni zanimala. Razmi\xc5\xa1ljal je o poklicu profesorja angle\xc5\xa1\xc4\x8dine, zato je kmalu vpisal podiplomski \xc5\xa1tudij na Univerzi Harvard, kjer je najprej \xc5\xa1tudiral filologijo anti\xc4\x8dnih Keltov, a po magisteriju leta 1922 ni na\xc5\xa1el podro\xc4\x8dja, ki bi ga pritegnilo, tako da je od \xc5\xa1tudija odnesel le ljubezen do klasikov angle\xc5\xa1ke knji\xc5\xbeevnosti._NEWLINE_Za biologijo se je za\xc4\x8del zanimati \xc5\xa1ele v tem \xc4\x8dasu, ko je prek sostanovalca v \xc5\xa1tudentskem domu spoznal mikrobiologa Hansa Zinsserja. Podro\xc4\x8dje ga je povsem prevzelo, tako da se je leta 1927 pridru\xc5\xbeil Zinsserjevi skupini kot \xc5\xa1tudent. Tega leta se je poro\xc4\x8dil s Sarah Bennett, s katero je imel sina in h\xc4\x8di. Otroka sta z \xc5\xbeeno \xc5\xbee zgodaj poslala od doma na \xc5\xa1olanje, zato si niso bili blizu. Strokovno se je sprva ukvarjal z reakcijami sistema komplementa in protiteles na oku\xc5\xbebo organizma s pnevmokoki ter raziskoval biolo\xc5\xa1ke osnove virulentnosti. Po doktoratu leta 1930 je dobil polo\xc5\xbeaj in\xc5\xa1truktorja na Harvardu, kjer je kot predavatelj deloval do konca svoje kariere.\n_START_SECTION_\nDelo z virusi\n_START_PARAGRAPH_\nKasneje se je preusmeril v virologijo, kar je verjetno spodbudila smrt njegove \xc5\xbeene, ki je leta 1943 podlegla virusnemu miokarditisu. \xc5\xbde konec 1930. let je izvajal poskuse s prena\xc5\xa1anjem povzro\xc4\x8diteljev virusnih boleni pri \xc5\xbeivalih, med drugo svetovno vojno pa se je posve\xc4\x8dal predvsem prepre\xc4\x8devanju \xc5\xa1irjenja nalezljivih bolezni pri voja\xc5\xa1kem osebju, glavni predmet njegovega zanimanja je bil mumps. Odkritja so predstavljala osnovo za kasnej\xc5\xa1i razvoj cepiva. V tem \xc4\x8dasu je vzporedno pri\xc4\x8del tudi z raziskavami gojenja virusov in vitro v tkivnih kulturah ter razvijal tehnike, pri \xc4\x8demer je sodeloval Weller kot doktorski \xc5\xa1tudent. Medvojna leta so bila sicer te\xc5\xbeavna, saj je umrl njegov mentor Zinsser, nakar je Enders prevzel vodenje njegovega oddelka, kar je pomenilo ve\xc4\x8djo obremenitev s predavanji in administrativnim delom, nad \xc4\x8demer ni bil navdu\xc5\xa1en._NEWLINE_Po vojni je na povabilo Charlesa Janewaya in Sidneyja Farberja vzpostavil laboratorij za raziskave nalezljivih bolezni v bostonski pediatri\xc4\x8dni bolni\xc5\xa1nici in preusmeril aktivnost svoje skupine k raziskovanju virusov, ki povzro\xc4\x8dajo izpu\xc5\xa1\xc4\x8daje pri otrocih, kot sta virusa o\xc5\xa1pic in noric. Takrat se je na Wellerjevo spodbudo laboratoriju pridru\xc5\xbeil Robbins. Med delom z gojenjem virusa noric v kulturi ko\xc5\xbenega in mi\xc5\xa1i\xc4\x8dnega tkiva je Weller brez posebnih pri\xc4\x8dakovanj inokuliral nekaj odve\xc4\x8dnih epruvet z virusom otro\xc5\xa1ke ohromelosti, za katerega je takrat veljalo, da se ne razmno\xc5\xbeuje izven \xc5\xbeiv\xc4\x8dnega tkiva. Na navdu\xc5\xa1enje vseh je virus uspeval tudi v takem mediju, zato so hitro opustili raziskave o\xc5\xa1pic in noric. Otro\xc5\xa1ka ohromelost je namre\xc4\x8d veljala za eno najstra\xc5\xa1nej\xc5\xa1ih otro\xc5\xa1kih bolezni, tehnike gojenja in detekcije ter razlo\xc4\x8devanja sevov, ki jih je v naslednjih letih razvil Enders s sodelavci, pa so pomenile klju\xc4\x8den preboj, na podlagi katerega so drugi raziskovalci razvili prva u\xc4\x8dinkovita cepiva (najprej Jonas Salk z inaktiviranim, nato Albert Sabin z atenuiranim virusom). Leta 1951 se je vnovi\xc4\x8d poro\xc4\x8dil, tokrat s Carolyn Keane, in postal o\xc4\x8dim njenemu sinu iz prej\xc5\xa1njega zakona._NEWLINE_Po uspehu z virusom otro\xc5\xa1ke ohromelosti se je Enders vrnil k problematiki virusa o\xc5\xa1pic. S sodelavci, med katerimi so bili Thomas Peebles, Samuel Katz in Milan Milovanovi\xc4\x87, je s podobnim pristopom kot so ga uporabili pri otro\xc5\xa1ki ohromelosti razvil tehniko gojenja virusov v tkivni kulturi. Tokrat se je po dogodkih ob razvoju cepiva proti otro\xc5\xa1ki ohromelosti odlo\xc4\x8dil, da bo neposredno bdel nad celotnim postopkom \xe2\x80\x93 Salka je namre\xc4\x8d krivil za incident, ko je ve\xc4\x8d sto otrok zbolelo za otro\xc5\xa1ko ohromelostjo po cepljenju z nezadostno inaktiviranimi virusi. Pri izdelavi cepiva je njegova skupina ubrala pristop z atenuacijo, tako, da so virus postopoma prilagodili na drugega gostitelja (\xc4\x8dlovek je edini naravni gostitelj virusa o\xc5\xa1pic), kar je hkrati poenostavilo industrijsko proizvodnjo cepiva. Prvi produkt so glavni raziskovalci testirali na sebi, nato pa na otrocih. Cepivo je bilo v ZDA licencirano leta 1963 in do konca desetletja se je pojavnost o\xc5\xa1pic v dr\xc5\xbeavi zmanj\xc5\xa1ala za tiso\xc4\x8dkrat. Pri tem Enders ni \xc5\xbeelel patentirati svojih odkritij, tako da se je raziskavam hitro pridru\xc5\xbeilo ve\xc4\x8d skupin na razli\xc4\x8dnih univerzah, cepivo pa je za\xc4\x8delo izdelovati sedem farmacevtskih podjetij._NEWLINE_Enders se je \xc5\xa1e naslednjih nekaj let ukvarjal z izbolj\xc5\xa1evanjem cepiva in epidemiologijo o\xc5\xa1pic, v tem, zadnjem odbdobju svoje kariere pa se je vzporedno posve\xc4\x8dal tudi nekaterim bolj temeljnim vpra\xc5\xa1anjem virologije, kot sta mehanizma odpornosti proti virusom in onkogeneza. V zgodnjih 1970. letih je po\xc4\x8dasi prenehal z raziskovanjem ter objavljanjem. V zadnjem obdobju \xc5\xbeivljenja je postajal vse bolj slaboten in je vedno ve\xc4\x8d \xc4\x8dasa ostajal doma. Umrl je mirno v dru\xc5\xbeinskem krogu, ob branju T. S. Eliota na svojem domu, star 88 let.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nPreboj v raziskavah virusa otro\xc5\xa1ke ohromelosti, ki ga je omogo\xc4\x8dilo delo njegove skupine, je hitro pritegnilo veliko pozornosti strokovne in \xc5\xa1ir\xc5\xa1e javnosti. Pri tem je Enders aktivno poskrbel, da so bile zasluge priznane tudi njegovim mlaj\xc5\xa1im sodelavcem, predvsem Wellerju in Robbinsu, v nasprotju z navado, da je priznanj dele\xc5\xbeen samo vodja raziskav. Zelo hitro po prelomnemu odkritju, leta 1954, so vsi trije prejeli Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino, Enders samostojno pa \xc5\xa1e nagrado Alberta Laskerja za temeljne medicinske raziskave. Ko je leta 1960 revija Time po\xc4\x8dastila ameri\xc5\xa1ke znanstvenike z nazivom osebnosti leta, je bil eden od posebej izpostavljenih predstavnikov. Leta 1963 je prejel tudi predsedni\xc5\xa1ko medaljo svobode, eno najvi\xc5\xa1jih ameri\xc5\xa1kih civilnih odlikovanj._NEWLINE_\xc5\xbde leta 1953 je bil izvoljen za \xc4\x8dlana Nacionalne akademije znanosti ZDA in kasneje \xc5\xa1e drugih akademskih zdru\xc5\xbeenj, kot sta Nem\xc5\xa1ka akademija znanosti Leopoldina in britanska Kraljeva dru\xc5\xbeba. Trinajst univerz mu je podelilo \xc4\x8dastne doktorate.'