b'\n_START_ARTICLE_\nPravilo okteta\n_START_PARAGRAPH_\nPravilo okteta je enostavno kemijsko pravilo, ki pravi, da se atomi ve\xc5\xbeejo med seboj na tak na\xc4\x8din, da imajo po reakciji na svojih valen\xc4\x8dnih orbitalah po osem elektronov, s \xc4\x8demer dose\xc5\xbeejo elektronsko konfiguracijo \xc5\xbelahtnega plina. Pravilo je uporabno predvsem za elemente iz glavnih skupin periodnega sistema, na primer ogljik, du\xc5\xa1ik, kisik in halogene, pa tudi za kovine, na primer natrij in magnezij. To preprosto pomeni, da so molekule ali ioni najbolj stabilni, kadar imajo njihovi atomi na najbolj zunanji elektronski orbtali po osem elektronov.\n_START_SECTION_\nRazlaga s kvantno teorijo\n_START_PARAGRAPH_\nKvantna teorija se uporablja za razlago energijskih nivojev valen\xc4\x8dnih elektronov: valen\xc4\x8dna orbitala elementa je polna in najbolj stabilna kadar vsebuje osem elektronov, kar ustreza elektronski konfiguraciji s\xc2\xb2p\xe2\x81\xb6. Posledica tak\xc5\xa1ne konfiguracije je med drugim nereaktivnost \xc5\xbelahtnih plinov: neon ima na primer konfiguracijo 1s\xc2\xb2 2s\xc2\xb2 2p\xe2\x81\xb6. Helij je izjema, ki bo pojasnjena kasneje._NEWLINE_Izraz\xc2\xa0\xc2\xbbpolna orbitala\xc2\xab\xc2\xa0pomeni, da je takrat, ko se za\xc4\x8dne polniti naslednja orbitala, na valen\xc4\x8dni orbitali osem elektronov, \xc4\x8detudi vi\xc5\xa1je orbitale (d, f itd.) niso polne. V osnovnem stanju atoma je lahko najve\xc4\x8d osem elektronov, ker se za podorbitalami p vedno za\xc4\x8dnejo polniti podorbitale s na naslednji elektronski orbitali. To pomeni, da se potem, ko je podorbitala p polna, za\xc4\x8dne polniti naslednja podorbitala s in s tem postane nova valen\xc4\x8dna orbitala._NEWLINE_Posledica pravila okteta je, da atomi na splo\xc5\xa1no med seboj reagirajo tako, da sprejemajo, oddajajo ali si delijo elektrone na tak na\xc4\x8din, da dobijo na valen\xc4\x8dni orbitali popoln oktet. Reakcije atomov so predvsem ionske in kovalentne.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nV poznem 19. stoletju je bilo znano, da kompleksne spojine, ki so jih imenovali\xc2\xa0\xc2\xbbmolekularne spojine\xc2\xab, nastanejo s spajanjem atomov ali molekul na tak na\xc4\x8din, da se ujemajo valence udele\xc5\xbeenih atomov. Leta 1893 je Alfred Werner opazil, da je \xc5\xa1tevilo atomov ali skupin, vezanih na centralni atom (koordinacijsko \xc5\xa1tevilo), pogosto enako 4 ali 6. Poznana so bila tudi druga koordinacijska \xc5\xa1tevila, ki so dosegla vrednost najve\xc4\x8d 8, vendar so bila manj pogosta. Leta 1904 je bil Richard Abegg eden prvih, ki je pojem koordinacijskega \xc5\xa1tevila raz\xc5\xa1iril na pojem valence, v kateri je razlikoval atome donorje (katione) in atome akceptorje elektronov (anione). Njegovo pojmovanje je privedlo do pojma pozitivnega in negativnega valen\xc4\x8dnega stanja, ki se v grobem ujema s sodobnim pojmovanjem oksidacijskega stanja. Abegg je opazil, da je razlika med najve\xc4\x8djimi pozitivnimi in negativnimi valencami elementov v njegovih modelih pogosto enaka 8. Gilbert N. Lewis je njegova spoznanja poimenoval\xc2\xa0\xc2\xbbAbeggovo pravilo\xc2\xab\xc2\xa0in jih uporabil za oblikovanje svojega kubi\xc4\x8dnega modela atoma in\xc2\xa0\xc2\xbbpravila osmice\xc2\xab, ki sta za\xc4\x8dela razlikovati valenco in valen\xc4\x8dne elektrone. Leta 1919 je Irving Langmuir pojme dodelal in jih preimenoval v\xc2\xa0\xc2\xbbkubi\xc4\x8dni oktetni atom\xc2\xab\xc2\xa0in\xc2\xa0\xc2\xbbteorijo okteta\xc2\xab. Teorija okteta se je kasneje razvila v sedanje pravilo okteta.'