b'\n_START_ARTICLE_\nGaj Julij Cezar\n_START_SECTION_\nVdor v Britanijo\n_START_PARAGRAPH_\nCezarja je na obalah Galije ob vrnitvi \xc5\xbee \xc4\x8dakalo ladjevje, da prepelje njegovo vojsko v Britanijo. Cezar je bil prvi, ki si je upal po Atlantiku s celo vojsko v sovra\xc5\xbeno de\xc5\xbeelo. Razdelil je vojsko na dva dela, prvi del poslal v osrednjo Galijo, sam pa se je napotil prek Rokavskega preliva. V Britaniji so Rimljani naleteli na revno prebivalstvo, ki \xc5\xa1e ni poznalo dr\xc5\xbeavne ureditve, zato so se kmalu vrnili v Galijo. Leta 54 pr. n. \xc5\xa1t. je Cezar ponovno vdrl v Britanijo in v bitki v bli\xc5\xbeini dana\xc5\xa1njega Londona premagal njihovega kralja Cassivellaunusa. Zajel je veliko talcev, kralju pa nalo\xc5\xbeil davek. Cezarjevi znanstveniki so izvedli nekaj raziskav z vodno uro in ugotovili, da so v tem \xc4\x8dasu no\xc4\x8di v Britaniji kraj\xc5\xa1e kot v Galiji. Pomen ekspedicij v Britanijo je bil predvsem v tem, da je Cezar premaknil meje rimskega imperija izven znane obljudene zemlje. Pompej in Kras, sedaj \xc5\xbee konzula, sta za ta Cezarjev uspeh ukazala 20 dni trajajo\xc4\x8de slovesnosti.\n_START_SECTION_\nKriza\n_START_PARAGRAPH_\nPo vrnitvi iz Britanije (54-53 pr. n. \xc5\xa1t.) je vojska prezimila v de\xc5\xbeeli Belgov. Zaradi velikosti se je morala razdeliti na ve\xc4\x8d manj\xc5\xa1ih enot, ki so zimovala lo\xc4\x8deno. Cezar se je kot obi\xc4\x8dajno odpravil v Cisalpinsko Galijo, od koder je upravljal svojega namestnika Piso. V prvih tednih leta 53 pr. n. \xc5\xa1t. se je moral Cezar soo\xc4\x8diti z resno krizo. Zimovali\xc5\xa1\xc4\x8da njegovih legij so bila med seboj dale\xc4\x8d narazen in so bila zaradi tega izpostavljena napadom upornih galskih plemen. Nosilec upora je bilo pleme Treverov (ali Teburonov), ki je \xc5\xbeivelo ob reki Mozeli. S\xc4\x8dasoma se je iz upornikov formirala vojska 60.000 mo\xc5\xbe razli\xc4\x8dnih plemen. Vodil jih je Ambioriks iz plemena Eburonov. Ambioriksova vojska je obkolila XIV. legijo in jo uni\xc4\x8dila, legijo pod poveljstvom slovitega dr\xc5\xbeavnika in govornika Marka Tulija Cicera (3. januar 106 pr. n. \xc5\xa1t. - 7. december 43 pr. n. \xc5\xa1t.) pa je obkolila in oblegala njen tabor. Medtem je bil Cezar v Italiji, kjer je nastajal prvi triumvirat in takoj, ko je izvedel za kaos v Galiji, je zbral vojsko 7.000 mo\xc5\xbe ter odhitel Ciceru na pomo\xc4\x8d. Oblegovalci Ciceronove legije so izvedeli, da prihaja nadnje sam Cezar. Ker so se zana\xc5\xa1ali na svojo \xc5\xa1tevil\xc4\x8dno premo\xc4\x8d, so opustili obleganje in se odpravili naproti \xc4\x8dloveku, ki je zadal Galiji toliko gorja. Cezar se je galski vojski spretno izmikal, ko pa je na\xc5\xa1el ustrezen teren za obrambo, je ukazal vojski, da postavi tabor ter da se izogiba vsakr\xc5\xa1nim spopadom z nasprotnikom. Ukazal je tudi zvi\xc5\xa1evati obrambne okope, zaradi \xc4\x8desar so Galci menili, da se jih Rimljani bojijo. Zaradi tega so za\xc4\x8deli napadati rimski tabor neorganizirano, v manj\xc5\xa1ih krdelih. Ko pa je Cezar videl nered v nasprotnikovih vrstah, je ukazal nenaden izpad vojske iz tabora. Rimljani so presene\xc4\x8dene Galce razgnali in jim zadali hude izgube. Po tej zmagi se je Cezar odpravil na \xc5\xbee zdesetkane Nervijce in ponovno izvedel genocid. Enaka usoda je doletela tudi Menapijce, ki so \xc5\xbeiveli ob Renu in Ambioriksovo pleme Eburoncev, ki so takrat prakti\xc4\x8dno izumrli. Pomladi je Cezar dal ubiti vse voditelje te vstaje. Pred zimo so vstaje v tem delu Galije zamrle. Cezar je osebno obiskal vsa zimovali\xc5\xa1\xc4\x8da in se prepri\xc4\x8dal o njihovi dobri obrambi. Ogledniki so nenehno nadzirali Galce in iskali morebitna uporni\xc5\xa1ka gibanja. Kot nadomestilo za nastale izgube je dobil tri legije: dve mu je posodil Pompej, eno pa so zbrali v Cisalpinski Galiji. Cezar je tudi moral obnoviti pogodbe z legionarji VII., VIII., IX. in X. legije, ki so slu\xc5\xbeili \xc5\xbee \xc5\xa1est let, kar je bila najdalj\xc5\xa1a slu\xc5\xbena doba. Rimljani so izgubili utrdbo Noviodunom (danes Nevers), zaradi \xc4\x8desar se je Cezar moral umakniti proti severu v mesto Agedincum (danes Sens).\n_START_SECTION_\nKonec vojne\n_START_PARAGRAPH_\nS padcem Alesije je bila Galija \xc5\xbee drugi\xc4\x8d osvojena v celoti. Tokrat je bila pokorjena. V tem \xc4\x8dasu je Cezar zavzel 830 mest in si pokoril okoli 300 plemen. Cezar je bil v bojih uspe\xc5\xa1nej\xc5\xa1i zaradi izku\xc5\xa1ene, izurjene, bolje oboro\xc5\xbeene in vdane vojske. Pomembna je bila tudi hitrost premikanja vojske in takti\xc4\x8dna zrelost njenih legatov in \xc4\x8dastnikov. Ob prihodu Cezarja v Galijo je tukaj prebivalo okoli 6 milijonov Galcev, od \xc4\x8desar naj bi jih bilo 3 milijone sposobnih za oro\xc5\xbeje. V deset let trajajo\xc4\x8dih vojnah je bilo ubitih ali zasu\xc5\xbenjenih okoli 40% vseh Galcev.\n_START_SECTION_\nNa poti k dr\xc5\xbeavljanski vojni\n_START_PARAGRAPH_\nMedtem ko je Cezar organiziral pokorjena ozemlja v Galiji, sta se tudi druga dva triumvirja trudila, da bi pove\xc4\x8dala svojo mo\xc4\x8d. Pri tem je bil Pompej uspe\xc5\xa1nej\xc5\xa1i, saj je bil v letu 52 pr. n. \xc5\xa1t. izvoljen za konzula brez partnerja (dotlej sta dr\xc5\xbeavo vodila dva konzula). Kras je bil po svoji konzulski karieri imenovan za guvernerja Sirije, vendar je leta 53 pr. n. \xc5\xa1t. padel v boju s Parti. Po Krasovi smrti sta izmed triumvirjev ostala le \xc5\xa1e Cezar in Pompej in le \xc5\xa1e vpra\xc5\xa1anje \xc4\x8dasa je bilo, kdaj se bosta spopadla. Pompej se je \xc5\xa1e vedno zana\xc5\xa1al na star sloves uspe\xc5\xa1nega vojskovodje, medtem ko je Cezar ve\xc4\x8dino svojega bogastva, nagrabljenega v Galiji, potro\xc5\xa1il za podkupovanje rimskih politikov. Za vsak primer je Pompej od Cezarja zahteval vrnitev dveh legij, katere mu je posodil za boje z Galci. Ti vojaki so hlinili prijaznost do Pompeja, v resnici pa so bili vdani Cezarju. Zaradi tega se je Pompej prevzel in je za\xc4\x8del zanemarjati lastne legije, to pa je bila voda na Cezarjev mlin. Leta 50 pr. n. \xc5\xa1t. je senat predlagal, da tako Cezar kot Pompej odlo\xc5\xbeita oro\xc5\xbeje. Cezar se je s predlogom strinjal, vendar pa je bil proti, da bi nato enemu dali oblast, drugega pa obsodili pehanja za tiranijo. Senat je v ve\xc4\x8dini podprl predlog o razpustitvi Cezarjevih in Pompejevih legij, konzul Lentul in Pompejev tast senator Scipion pa sta zahtevala, da se Cezarja razglasi za dr\xc5\xbeavnega sovra\xc5\xbenika. V senatu je pri\xc5\xa1lo do spora in seja je bila kon\xc4\x8dana brez odlo\xc4\x8ditev. Na naslednjo sejo senata, 1. januarja 49 pr. n. \xc5\xa1t. sta Mark Antonij (82 pr. n. \xc5\xa1t.-30 pr. n. \xc5\xa1t.) in Kurion prinesla Cezarjevo pismo s predlogom, da bi obdr\xc5\xbeal Cisalpinsko Galijo in Ilirikum ter \xc5\xa1tiri legije do naslednje kandidature za konzulat. Senat je Cezarju odobril obe provinci in 6.000 legionarjev, s \xc4\x8dimer se je strinjal tudi Pompej, vendar pa je dal konzul Lentul Marka Antonija in Kuriona sramotno vre\xc4\x8di iz senata. Cezar je to razumel kot povod za vojno, saj bi bil v primeru, da bi razpustil \xc4\x8dete in se vrnil v Rim, obsojen zaradi kr\xc5\xa1enja ustave in obsojen na pregnanstvo. Odlo\xc4\x8dil se je za vojno proti Pompeju in njemu naklonjenim senatorjem. Cezar je imel v tem trenutku tostran Alp le okoli 300 konjenikov in 5.000 pe\xc5\xa1akov, vendar se je raje odlo\xc4\x8dil za hiter napad, kot pa \xc4\x8dakati okrepitev. Poslal je po legije v Galijo, sam pa je krenil na jug. 7. januarja mu je senat odvzel tudi naslov prokonzula Galije in na njegovo mesto posadil Domicija Aenobarba, Cezarjevega sovra\xc5\xbenika. Reka Rubikon, ki je razmejevala Cisalpinsko Galijo in Italijo, je ozna\xc4\x8devala linijo, katere ni smela pre\xc4\x8dkati nobena oboro\xc5\xbeena vojska. Po legendi se je Cezarju tam prikazal velikan, ki je igral na trobento in ga vabil \xc4\x8dez reko. Cezar je to razumel kot znak bogov. Tako je pono\xc4\x8di z 11. na 12. januar (po nekaterih podatkih 10. januarja) leta 49 pr. n. \xc5\xa1t. je prekora\xc4\x8dil Rubikon in za\xc4\x8del dr\xc5\xbeavljansko vojno (49-46 pr. n. \xc5\xa1t.).\n_START_SECTION_\nDr\xc5\xbeavljanska vojna\n_START_PARAGRAPH_\nCezar je svojim vojakom ukazal, naj oboro\xc5\xbeeni samo z me\xc4\x8di (in \xc5\xa1e te naj uporabijo le v skrajni sili) pod poveljstvom Kvinta Hortenzija, zavzamejo mesto Arminum (danes Rimini), najpomembnej\xc5\xa1e mesto v Italski Galiji. Arminum je padel \xc5\xa1e tisto no\xc4\x8d, s \xc4\x8dimer si je Cezar odprl pot na jug. Ko je novica o padcu Arminuma dosegla Rim, je izbruhnila panika. Mnogo Cezarjevih nasprotnikov je za\xc4\x8delo v neredu zapu\xc5\xa1\xc4\x8dati domove in be\xc5\xbeati iz Rima. Splo\xc5\xa1ni paniki je podlegel tudi Pompej: izdal je uradni razglas o vojnem stanju, nato pa je zbe\xc5\xbeal iz Rima v Brundizij, nato pa \xc4\x8dez Otrantski preliv v Dra\xc4\x8d. Zaradi panike v nasprotnikovih vrstah je Cezar v dveh mesecih zasedel vso Italijo z mesti, kot je Masilija, brez prelivanja krvi. Takoj je sklical senatorje ter se z njimi umirjeno in razumno pogovoril. Prevzel je tudi dr\xc5\xbeavno zakladnico in najel ve\xc4\x8dje \xc5\xa1tevilo rekrutov. Najprej je odrinil v \xc5\xa0panijo, da bi si zavaroval hrbet, ko bi krenil na vzhod. Tod je premagal vojsko Pompejevih legatov Afranija in Varona, medtem ko so najvi\xc5\xa1ji poveljniki pobegnili k Pompeju v Epir. Ko se je Cezar vrnil v Rim, ga je senat imenoval za diktatorja. Kot diktator je dal priklicati izgnane nazaj, zni\xc5\xbeal je obrestno mero v korist dol\xc5\xbenikom, po enajstih dneh pa se je diktaturi odpovedal. Nato je vladal skupaj s Servilijem Isaurikom kot eden izmed konzulov, vendar pa je obdr\xc5\xbeal voja\xc5\xa1ko poveljstvo. V letu 48 pr. n. \xc5\xa1t. se je Cezar z vojsko odpravil v Brundizij, da bi z ladjevjem pre\xc4\x8dkal Otrantski preliv in izsledil Pompeja v Epiru. Tod ga je le-ta \xc4\x8dakal na strate\xc5\xa1ko mo\xc4\x8dni to\xc4\x8dki, ki se jo je dalo oskrbovati s kopne in z morske strani. Cezarjevi vojaki niso imeli te sre\xc4\x8de. Med \xc4\x8dakanjem na bitko so trpeli hudo lakoto in so zaradi pomanjkanja jedli celo korenine tamkaj\xc5\xa1njega rastlinja. Pred Pompejevim taborom se je vnel niz manj\xc5\xa1ih bojev, v katerih je ve\xc4\x8dinoma zmagovala Cezarjeva vojska, v pomembnej\xc5\xa1em izmed bojev pa je zmagal Pompej. Ta poraz je tako na\xc4\x8del moralo \xc5\xbee iz\xc4\x8drpane in la\xc4\x8dne vojske, da je Cezar odpeljal svoje legionarje v Makedonijo nad Scipiona. Pompej se je odlo\xc4\x8dil po\xc4\x8dakati, da se nasprotnik iz\xc4\x8drpa, vendar pa so ga njegovi nestrpni generali pregovorili, da krene za Cezarjem. Medtem je Cezarjeva vojska prispela v Gomfe v Tesaliji, kjer so si utrujeni in la\xc4\x8dni mo\xc5\xbeje nekoliko opomogli. Cezarjeva in Pompejeva vojska sta se sre\xc4\x8dali na ravnini pri Farsalosu (slovensko Farzal). Cezarjeva vojska je \xc5\xa1tela 1.000 konjenikov in 22.000 pe\xc5\xa1akov, Pompejeva pa 7.000 konjenikov in 45.000 pe\xc5\xa1akov. Ob za\xc4\x8detku bitke je Cezar centru vojske ukazal napad, sam pa je na desnem krilu \xc4\x8dakal napad nasprotnikove konjenice. Vojakom je ukazal, naj mladim, vojne nevajenim nasprotnikom naperijo kopja proti obrazu in ne v konje, kot je bilo v navadi. Rezultat je bil presenetljiv: Pompejeva konjenica in nato \xc5\xa1e center sta se spustila v beg. Cezarjevi vojaki so jih zasledovali vse do tabora. Na boji\xc5\xa1\xc4\x8du je oble\xc5\xbealo okoli 6.000 Pompejevih vojakov, Cezarjeve izgube so bile manj\xc5\xa1e. Z ujetniki je Cezar izpopolnil svoje legije. Pompej je z boji\xc5\xa1\xc4\x8da zbe\xc5\xbeal v Egipt.\n_START_SECTION_\nVojna s Pompejem\n_START_PARAGRAPH_\nPo zmagoslavju pri Farzalu je Cezar krenil v Malo Azijo, nato pa za Pompejem v Egipt. Ko je Cezar prispel v Aleksandrijo, je izvedel, da je bil Pompej na svoj rojstni dan (28. septembra) 48 pr. n. \xc5\xa1t. umorjen. S solzami v o\xc4\x8deh je prejel Pompejev pe\xc4\x8datni prstan. Ujete Pompejeve prista\xc5\xa1e je pomilostil in si s tem ve\xc4\x8dinoma pridobil njihovo naklonjenost.\n_START_SECTION_\nEgip\xc4\x8danska vojna\n_START_PARAGRAPH_\nV Aleksandriji se je Cezar sestal s Kleopatro (69 pr. n. \xc5\xa1t.-30 pr. n. \xc5\xa1t.) in z njo za\xc4\x8del ljubezensko razmerje. Pomagal ji je pri spravi z njenim bratom Ptolemajem XIII. in ji pridobil del vladarske oblasti. Del ptolemajske vlade se je Cezarjevim dejanjem uprl. Izbruhnila je aleksandrijska vojna, ki jo je Cezar opisal v knjigi De Bello Alexandrino. Med spopadi je zgorel del aleksandrijske knji\xc5\xbenice. Cezar je leta 47 pr. n. \xc5\xa1t. premagal egip\xc4\x8dansko vojsko s Ptolemajem XIII. na \xc4\x8delu, oblast pa dal Kleopatri in njenemu bratu Ptolemaju XIV. Kleopatra je rodila sina, Cezariona, ki je domnevno bil Cezarjev. Iz Egipta se je Cezar odpravil v Sirijo in nato v Malo Azijo.\n_START_SECTION_\nVladavina\n_START_PARAGRAPH_\nCezar je bil po zmagovitih vojnah po bo\xc5\xbeje \xc4\x8da\xc5\xa1\xc4\x8den. Odrekel se je kraljevski oblasti in prestolu rimskega sveta. \xc5\xa0e naprej je izvajal reforme (glej Reforme). Zaradi svojega voja\xc5\xa1kega pohoda je bil zelo bogat. Denar je tro\xc5\xa1il za nadaljnje politi\xc4\x8dne na\xc4\x8drte, za svoje somi\xc5\xa1ljenike, velike grednje v Rimu in za nagrade vojakom in \xc4\x8dastnikom.\n_START_SECTION_\nCezarjevi zadnji veliki na\xc4\x8drti\n_START_PARAGRAPH_\nCezar je bil \xc4\x8dlovek, ki ni hotel u\xc5\xbeivati v sadovih preteklega dela, ampak si je vedno znova \xc5\xbeelel velikih dejanj in slave. Na\xc4\x8drtoval je nove vojne pohode, od katerih je bil prvi namenjen proti Partom. Po zmagi nad njimi naj bi se odpravil do Kaspijskega morja, nato pa vdrl v de\xc5\xbeelo Skitov ter jo osvojil. Nazadnje naj bi osvojil \xc5\xa1e Germanijo. Poleg voja\xc5\xa1kih pohodov pa si je Cezar zastavil tudi mogo\xc4\x8dne gradbene projekte. Nameraval je skopati prekop pri Korintu. Skopati je hotel tudi prekop iz Tibere, mimo Circejskega predgorja v morje pri Teracinu, da bi trgovskim ladjam omogo\xc4\x8dil la\xc5\xbejo in varno plovbo. Pri Pometiji je hotel izsu\xc5\xa1iti mo\xc4\x8dvirje in pridobiti rodovitno zemljo. Pri izlivu Tibere je na\xc4\x8drtoval gradnjo ve\xc4\x8djih pristani\xc5\xa1kih nasipov.\n_START_SECTION_\nCezarjeva dedi\xc5\xa1\xc4\x8dina in boj za nasledstvo\n_START_PARAGRAPH_\nCezar je Rimu priboril ogromna nova ozemlja, pove\xc4\x8dal birokracijo in nakazal kako bi se dalo tako veliko dr\xc5\xbeavo upravljati. Glavni dedi\xc4\x8d je bil Gaj Julij Cezar Oktavijan (23. september 63 pr. n. \xc5\xa1t.-19. avgust 14 n. \xc5\xa1t.), Cezarjev prane\xc4\x8dak in posinovljenec. Od Senata je izsilil senatorsko pravico in glasovno pravico konzula. Novembra 43 pr. n. \xc5\xa1t. je Gaj Oktavijan z vojskovodjema Markom Antonijem (82-39 pr. n. \xc5\xa1t.) in Markom Emilijem Lepidom (87-12 pr. n. \xc5\xa1t.) sklenil drugi triumvirat. Leta 42 pr. n. \xc5\xa1t. je Gaj Oktavijan skupaj Z Markom Antonijem pri Filipih premagal zarotnika Bruta in Kasija, ki sta po porazu storila samomor. Leta 40 pr. n. \xc5\xa1t. so si triumvirji z Brundizijsko pogodbo razdelili dr\xc5\xbeavo: Italija je ostala skupna posest, Gaj Oktavijan je dobil zahodni del, Mark Antonij vzhod z Egiptom, Mark Lepid pa preostalo Afriko. V naslednjih letih je Gaj Oktavijan s pomo\xc4\x8djo zelo sposobnega vojskovodje Agripe z zmagami na Siciliji pridobil mo\xc4\x8d.Temu se je uprl Mark Lepid, a je bil odstavljen iz triumvirata. Mark Antonij se je zaljubil v Kleopatro in ji podaril rimska ozemlja na vzhodu imperija. To je bil povod, da je Gaj Oktavijan napadel Egipt in porazil vojsko Marka Antonija in Kleopatre. Pora\xc5\xbeenca sta storila samomor. Po tej  dr\xc5\xbeavljanski vojni (44 pr. n. \xc5\xa1t.-31 pr. n. \xc5\xa1t.) so leta 27 pr. n. \xc5\xa1t. oklicali Oktavijana - preimenovanega v Avgusta - za prvega cesarja. Tako je Gaj Oktavijan postal edini rimski vladar. Po sto letih vojn in padcu republike se je za\xc4\x8delo 200 let trajajo\xc4\x8de obdobje miru in razcveta rimskega imperija.\n_START_SECTION_\nDanes\n_START_PARAGRAPH_\nCezarja so obo\xc5\xbeevali mnogi vojskovodje (Napoleon), bil je tudi junak \xc5\xa1tevilnih romanov velikih piscev (med drugimi Williama Shakespeara). O njem so biografske knjige pisali Max Gallo (Julij Cezar, 2003), in Conn Iggulden (serija Imperator, 2003-2008).\n_START_SECTION_\nBolezni\n_START_PARAGRAPH_\nCezar je trpel za ailurofobijo, bolestnim strahom pred ma\xc4\x8dkami in za epilepsijo. Bil je tudi ple\xc5\xa1ast.\n_START_SECTION_\nRodbina\n_START_PARAGRAPH_\nNjegova rodbina, Julijsko-klavdijska dinastija (gens Iulii), naj bi bili potomci rimskega vojaka, ki je med Punskimi vojnami s kopjem sam pokon\xc4\x8dal karta\xc5\xbeanskega slona, zato si je dal vzdevek Caesar (kar v karta\xc5\xbeanskem jeziku pomeni slon), da bi opozoril na svoj podvig. Isti rod naj bi imel korenine tudi iz enega zadnjih rimskih kraljev, Anka Marcija, \xc5\xa1e globlje korenine pa naj bi izhajale iz Jula, Enejevega sina, le-ta pa naj bi bil trojanski princ, ki je bil sin same Venere.'