b'\n_START_ARTICLE_\nVojvodina Bavarska\n_START_PARAGRAPH_\nVojvodina Bavarska, sprva plemenska vojvodina, kasneje vojvodina v Svetem rimskem cesarstvu._NEWLINE_Plemenski vojvodini so do leta 788 vladali Agilofingi, starej\xc5\xa1i rod plemenskih vojvod. Po vmesni izgubi samostojnosti so ji v obdobju 907-947 vladali Luitpoldinci, mlaj\xc5\xa1i rod plemenskih vodij. Potem je bila 120 let kronska de\xc5\xbeela, neposredno pod rimsko-nem\xc5\xa1kimi kralji ali njihovimi sorodniki. Samostojno pot je za\xc4\x8dela spet ubirati po letu 1070, ko jo je dobila v fevd rodbina Welfov. Welfi so v spopadu za nem\xc5\xa1ko krono s Staufovci Bavarsko izgubili. Od leta 1180 do konca prve svetovne vojne ji je vladala rodbina Wittelsbachov._NEWLINE_Leta 1623 (mednarodno priznano leta 1648) je vojvodina Bavarska postala volilna kne\xc5\xbeevina in po razpadu Svetega rimskega cesarstva (1806) kraljevina. Danes je kot zvezna de\xc5\xbeela vklju\xc4\x8dena v Zvezno republiko Nem\xc4\x8dijo.\n_START_SECTION_\nStarej\xc5\xa1e bavarsko vojvodstvo (Agilolfingi)\n_START_PARAGRAPH_\nDel dana\xc5\xa1nje Bavarske ju\xc5\xbeno od Donave je v \xc4\x8dasu cesarja Avgusta spadal k rimski provinci Reciji._NEWLINE_V prvi polovice 6. stoletja je podro\xc4\x8dje med Lechom, Donavo, Innom in Alpami v ve\xc4\x8d valovih naselilo germansko pleme Bajuvarov (Bavarcev); pozneje so svojo oblast raz\xc5\xa1irili tudi severno od Donave, v dana\xc5\xa1nji bavarski Nordgau, in proti jugu na dana\xc5\xa1njo Ju\xc5\xbeno Tirolsko. Pome\xc5\xa1ani z ostanki romanskega prebivalstva so tvorili sposobno pleme z upravnim sredi\xc5\xa1\xc4\x8dem v Regensburgu. V letih 670-80 so prvi\xc4\x8d prodrli preko Ani\xc5\xbee do Dunajskega gozda, v letih 720-30 so dolino Ani\xc5\xbee tudi zavzeli._NEWLINE_Vladala jim je rodbina Agilofingov, ki ji je mogo\xc4\x8de slediti nazaj do vojvode Geribalda okrog leta 555. Leta 591, v \xc4\x8dasu vojvode Tasila I., so Bavarci pri\xc5\xa1li v odvisnost od frankovskega cesarstva; stopnja odvisnosti se je s \xc4\x8dasom spreminjala. Vojvoda Theodo II. (\xe2\x80\xa0 717) je npr. imel precej\xc5\xa1njo samostojnost: sam se je dogovarjal s pape\xc5\xbeem, sam je razdelil vojvodino med svoje sinove. Od njega naprej so po imenih poznani vsi agilofin\xc5\xa1ki vojvode. Prvi bavarski zakonik, Lex Baiuvariorum, ki ga uvr\xc5\xa1\xc4\x8dajo v obdobje od 6. do 8. stoletja in iz katerega je mogo\xc4\x8de povzeti strukturo tedanje bavarske dru\xc5\xbebe, navaja kot najvi\xc5\xa1jega nosilca politi\xc4\x8dne mo\xc4\x8di frankovskega kralja, bavarskega vojvodo pa kot njegovega vazala._NEWLINE_Po letu 590 so Bavarci ob zgornji Dravi naleteli na Slovane, ki so tedaj od vzhoda naselili podro\xc4\x8dja ob zgornji Dravi in Zilji. Njihovi spopadi so s spremenljivo bojno sre\xc4\x8do (leta 593 so zmagali Bavarci, leta 595 Slovani, leta 629 so pri Aguntu, danes blizu Lienza na Tirolskem, zmagali Slovani) vzpostavili mejo med frankovsko-bavarskim in avarsko-slovanskim prostorom. Kasneje je bila soseda Bavarcev slovanska kne\xc5\xbeevina Karantanija, s katero so se bojevali na Salzbur\xc5\xa1kem._NEWLINE_V 7. stoletju so za\xc4\x8deli irsko-\xc5\xa1kotski misijonarji in potujo\xc4\x8di \xc5\xa1kofje, nasledniki sv. Kolumbana (*534-\xe2\x80\xa0615), kot npr. opat Eustasius iz francoskega Luxeuila, prina\xc5\xa1ati na Bavarsko kr\xc5\xa1\xc4\x8danstvo in ustanavljali samostane. Na prelomu v 8. stoletje so jim sledili trije "bavarski apostoli", Emmeram, Rupert in Korbinian, ki so z vero prina\xc5\xa1ali tudi frankovski politi\xc4\x8dni vpliv. Vsak na svojem obmo\xc4\x8dju so ustanavljali samostane: Emmeram je bil dvorni \xc5\xa1kof vojvode Theoda II. v Regensburgu, Rupert je bil \xc5\xa1kof v nekdanjem rimskem Iuvavumu (Salzburgu) in Korbinian v Freisingu._NEWLINE_Da bi se osvobodil frankovskega vpliva, je leta 716 vojvoda Theodo II. z veljaki romal na grob sv. Petra v Rimu in se s pape\xc5\xbeem Gregorjem II. pogodil o ustanovitvi bavarske cerkvene organizacije po rimskem zgledu. Na\xc4\x8drt je za\xc4\x8del uresni\xc4\x8devati vojvoda Hugbert (\xe2\x80\xa0736) z ustanovitvijo \xc5\xa1kofije v Passauu, izpeljal pa ga je leta 739 benediktinski potujo\xc4\x8di \xc5\xa1kof Bonifacij (*675-\xe2\x80\xa0754) v \xc4\x8dasu vojvode Odila (737-48). Vzpostavil je bavarsko cerkveno organizacijo, ki je slonela na \xc5\xa1kofijah Salzburg, Passau, Regensburg in Freising. Bonifacij je postavil nove, benediktinske \xc5\xa1kofe, ki so v primerjavi s prej\xc5\xa1njim \xc5\xa1kofi strogega Kolumbanovega reda prinesli bolj pomirjujo\xc4\x8de ozra\xc4\x8dje in \xc5\xbeeljo po nadaljnjem \xc5\xa1irjenju. Cerkveno imetje je z darovi hitro nara\xc5\xa1\xc4\x8dalo, gradile so se cerkve in samostani. Samostani so rasli tudi zunaj Bavarske, okrog njih pa na \xc5\xa1e neizkr\xc4\x8denih ozemljih nova naselja; kolonizacija proti vzhodu je bila v novem zagonu._NEWLINE_\xc5\xa0kofije so postale zaklju\xc4\x8dene gospodarske celote, ki so se kasneje razvile v kne\xc5\xbeje \xc5\xa1kofije. Poleg misijonske dejavnosti so gojile prepisovanje knjig, nova znanja in umetnosti, predvsem pa skrbele za \xc5\xa1olanje. Prvi cerkveni \xc5\xa1oli sta bili na otoku jezera Chiemsee in v Freisingu. V njih so se \xc5\xa1olali mo\xc5\xbeje, ki so se kasneje uveljavil tudi po Evropi in na dvoru Karla Velikega._NEWLINE_Bavarska cerkvena organizacija je bila prva, od Frankov neodvisna de\xc5\xbeelna cerkev vzhodno od Rena. Leta 741, po smrti frankovskega majordoma Karla Martela, je Bonifacij ustanovil \xc5\xa1e vzhodnofrankovsko de\xc5\xbeelno cerkev s \xc5\xa1kofijama v W\xc3\xbcrzburgu in Eichst\xc3\xa4ttu. Od prej sta ostali \xc5\xa1kofija Augsburg ob Lechu in na jugu \xc5\xa1kofija S\xc3\xa4ben (kasneje Brixen)._NEWLINE_Bavarski vojvoda Odilo (737-48) je bil poro\xc4\x8den z eno od h\xc4\x8dera Karla Martela in je sprva (zaradi sporov v frankovski kraljevi dru\xc5\xbeini) lahko vladal precej samostojno. Navezal je stike s karantanskim knezom Borutom, ki se je nanj obrnil za pomo\xc4\x8d v boju proti Avarom; Odilo mu je pomo\xc4\x8d obljubil, v zameno pa je moral Borut sprejeti kr\xc5\xa1\xc4\x8danstvo in bavarsko delno nadoblast. Odilo je zunaj svoje vojvodine ustanovil samostana Niederaltaich ob Donavi in Chamm\xc3\xbcnster na robu \xc4\x8ce\xc5\xa1kega gozda. Leta 743 je pri\xc5\xa1el v spor s svojima svakoma Pipinom Malim in Karlmanom, ki sta ga porazila na Le\xc5\xa1kem polju in mu odvzela ozemlja severno od Donave. Zmanj\xc5\xa1ana Bavarska je padla spet v ve\xc4\x8djo odvisnost od Frankov._NEWLINE_Po Odilovi smrti je njegov sin Tasilo III. (748-88) prvotno vladal v skrbni\xc5\xa1tvu svojega strica Pipina Malega, potem pa leta 763 na vojnem pohodu samovoljno zapustil stri\xc4\x8devo vojsko in zavladal samostojno. Njegove ambicije so bile v \xc5\xa1iritvi na jugovzhod, na slovanska ozemlja. Sprva je nadaljeval z o\xc4\x8detovo miroljubno politiko. Ustanovil je samostan v San Candidu (oz. Innichen v Pustri\xc5\xa1ki dolini, leta 757). Ko pa je po smrti pokristjanjenega karantanskega kneza Hotimirja v Karantaniji leta 769 izbruhnil obse\xc5\xbeen protikr\xc5\xa1\xc4\x8danski in protigermanski upor, je leta 772 Karantance pokoril s silo. Leta 777 je ustanovil samostan v Kremsm\xc3\xbcnstru ob Donavi. Na svojem dvoru je skliceval sre\xc4\x8danja s cerkvenimi in posvetnimi veljaki in se povezal z Langobardi. _NEWLINE_Med tem si je novi frankovski kralj Karel Veliki podvrgel Akvitanijo, zdru\xc5\xbeil pod svojo oblastjo celotno Francijo in leta 774 strl langobardsko cesarstvo, na kar je svojo pozornost usmeril na Bavarsko, ki si jo je \xc5\xbeelel spet bolj podrediti. Tasila je dvakrat prisilil k ponovni vazalski prisegi. Ker pa je ta \xc5\xa1e vedno nasprotoval frankovski politiki in si morda celo prizadeval za podporo pri Avarih, ga je Karel dal leta 788 obsoditi na smrt in ga kasneje pomilostil na dosmrtni zapor v samostanu. S Tasilom III. se je kon\xc4\x8dal starej\xc5\xa1i rod bavarskih plemenskih vojvod.\n_START_SECTION_\nPod Karolingi\n_START_PARAGRAPH_\nAvari so po Tasilovem padcu dvakrat vdrli v dolino Inna, na kar je Karel odgovoril z veliko vojsko, prvi\xc4\x8d leta 791 in drugi\xc4\x8d leta 796, ko je njegova vojska pod vodstvom furlanskega mejnega grofa zavzela ozemlje od Dunajskega gozda do kolena Donave; nastala je Spodnja Panonija. Da bi bavarsko cerkev bolje organiziral za misijonsko nalogo, je pape\xc5\xbe Leon III., na \xc5\xbeeljo Karla Velikega, povzdignil salzbur\xc5\xa1ko \xc5\xa1kofijo v nad\xc5\xa1kofijo in jo napravil za metropolo bavarske cerkvene province, v katero so spadale \xc5\xa1kofije Regensburg, Passau, Freisburg in S\xc3\xa4ben-Brixen._NEWLINE_Sin in naslednik Karla Velikega, cesar Ludvik Pobo\xc5\xbeni je Bavarsko in obmejne de\xc5\xbeele na vzhodu \xc5\xbee leta 817 kot podkraljestvo namenil svojemu sinu Ludviku Nem\xc5\xa1kemu. Po delitvi frankovskega cesarstva leta 843 v Verdunu je Ludvik Nem\xc5\xa1ki postal vladar vzhodnega dela nekdanjega frankovskega cesarstva. Leta 865 je Bavarsko, Karantanijo in Panonijo prepustil svojemu sinu Karlmanu. Karlman ni imel zakonitih naslednikov, le nezakonskega sina Arnulfa, ki mu je sku\xc5\xa1al omogo\xc4\x8diti \xc4\x8dim bolj\xc5\xa1i dru\xc5\xbebeni vzpon. Leta 876 mu je dal v vladanje Karantijo in Panonijo kot t. i. Karantanski regnum s prestolnico v Regensburgu. Ker so vsi nasledniki Ludvika Nem\xc5\xa1kega ostali brez zakonitih naslednikov, se je zelo aktivni Arnulf Koro\xc5\xa1ki uveljavil tudi kot bavarski voditelj. V odnosu do frankovskega kraljestva je postal popolnoma samostojen, podeljeval je kraljeve posesti, na lastno pest se je vojskoval (v razli\xc4\x8dnih zavezni\xc5\xa1tvih) za oblast vzhodno od svojega regnuma ( Moravska,  Panonija). Leta 887 se je na dr\xc5\xbeavnem zboru v Triburu/Trieru pojavil z vojsko Bavarcev in karantanskih Slovanov in prevzel vzhodnofrankovsko krono. Od vzhoda so tedaj \xc5\xbee prodirali Mad\xc5\xbeari, ki so se leta 894 obrnili proti Arnulfu in ob njegovi smrti leta 899 \xc5\xbee vpadali preko dana\xc5\xa1njega slovenskega ozemlja v Italijo.\n_START_SECTION_\nMlaj\xc5\xa1e bavarsko vojvodstvo (Luitpoldinci)\n_START_PARAGRAPH_\nS slabitvijo frankovske dr\xc5\xbeave se je lokalno plemstvo spet za\xc4\x8delo zbirati okrog novih plemenskih voditeljev. Eden takih je bil Luitpold (tudi Liutpold) z ozemljem ob Donavi okrog Regensburga, ki ga je Arnulf Koro\xc5\xa1ki imenoval za mejnega grofa Karantnije in Zgornje Panonije; viri ga imenujejo dux Baiuvarum. Izkazal se je v obrambi pred Mad\xc5\xbeari in je v odlo\xc4\x8dilni bitki pri Bratislavi (ki je Mad\xc5\xbearom odprla pot v Evropo) leta 907 padel skupaj z mnogimi drugimi plemi\xc4\x8di in \xc5\xa1kofi, med njimi nad\xc5\xa1kofom Salzburga, \xc5\xa1kofoma Freisinga in S\xc3\xa4bna in skoraj vsem bavarskim visokim plemstvom. Ugled, ki ga je pridobil, je omogo\xc4\x8dil njegovemu sinu Arnulfu I. (bavarski vojvoda 907-37), da je ponovno vzpostavil bavarsko plemensko vojvodino. Na posestvih samostanov, ki jih je zasegel (in zato od duhov\xc5\xa1\xc4\x8dine dobil vzdevek Hudobni), je vzgojil \xc4\x8dredo za bavarsko konjenico, s katero se je poslej uspe\xc5\xa1no postavljal po robu Mad\xc5\xbearom in leta 913 od njih dobil zagotovilo, da ne bodo ve\xc4\x8d vpadali na Bavarsko. Pri\xc5\xa1el je v spor z nem\xc5\xa1kim kraljem Konradom I. in se pred njim za nekaj \xc4\x8dasa umaknil k Mad\xc5\xbearom. Po njegovi smrti se je leta 918 vrnil v Regensburg in po triletnih bojih s sa\xc5\xa1kim vojvodo, novim nem\xc5\xa1kim kraljem Henrikom I., temu priznal kraljevsko oblast, v zameno pa mu je Henrik v bavarski vojvodini pustil popolnoma proste roke: smel je sklicevati de\xc5\xbeelne zbore, podpisoval je listine, imenoval \xc5\xa1kofe, pobiral carine, koval denar, se bojeval na lastno pest. Nazadnje je pridobil na svojo stran celo sprva sovra\xc5\xbene \xc5\xa1kofe._NEWLINE_Novi nem\xc5\xa1ki kralj Oton I. Veliki vojvodini Arnulfovega sina Eberharda ni bil pripravljen priznati posebnega polo\xc5\xbeaja v kraljestvu. Po dveh spopadih ga je odstavil in izgnal. Za novega bavarskega vojvodo je postavil Eberhardovega strica Bertolda, Eberhardovemu bratu Arnulfu II., ki je Eberharda podpiral, pa je dal upravni polo\xc5\xbeaj bavarskega palatinskega grofa. Potem je Oton I. poro\xc4\x8dil svojega brata Henrika s h\xc4\x8derko Arnulfa I., Judito, in s tem pripravil okolje za dru\xc5\xbeinski prevzem Bavarske. Berthold je dvakrat uspe\xc5\xa1no odbil napade Mad\xc5\xbearov.\n_START_SECTION_\nKronska de\xc5\xbeela\n_START_PARAGRAPH_\nPo Bertoldovi smrti leta 947 je Oton dal Bavarsko svojemu (prej upornemu) bratu Henriku I. Bavarskemu (947-55). Bavarsko plemstvo se je temu uprlo pod vodstvom Arnulfa II. in se leta 953 pridru\xc5\xbeilo obse\xc5\xbenemu uporu Otonovega sina Liudolfa \xc5\xa0vabskega proti o\xc4\x8detu. Arnulf II. je leta 954 padel v bojih pred Regensburgom._NEWLINE_Potem ko so se uporniki z Otonom pobotali, so nem\xc5\xa1ki vojvode leta 955, ko so Mad\xc5\xbeari oblegali Augsburg, zdru\xc5\xbeili svoje sile in 10. avgusta 955 na Le\xc5\xa1kem polju prakti\xc4\x8dno uni\xc4\x8dili mad\xc5\xbearsko vojsko. Po zmagi je Bavarska raz\xc5\xa1irila svoje ozemlje na vzhodu vse do reke Traisen. Ker pa je \xc5\xbee pred tem, po prvem pohodu Otona I. v Italijo, leta 952 na dr\xc5\xbeavnem zboru v Regensburgu od Italije dobila v fevd mejne grofije Istra, Furlanija in Verona, je leta 955 dosegla svoj najve\xc4\x8dji obseg v zgodovini, segala je od Nordgaua (pore\xc4\x8dje Naaba) na severu do Jadranskega morja na jugu. Bavarska je postala kronska de\xc5\xbeela, ki so jo cesarji po svoji presoji dodeljeval \xc4\x8dlanom svoje dru\xc5\xbeine._NEWLINE_Ker pa se sin Henrika I., Henrik II. Bavarski, imenovan Prepirljivec, (vojvoda Bavarske v letih 955-976 in 989-995) ni hotel podrediti novemu kralju in cesarju Otonu II., je ta vojvodino Bavarsko leta 976 namerno oslabil, tako da je od nje lo\xc4\x8dil Koro\xc5\xa1ko (skupaj z markami Verona, Furlanija, Istra), ki jo je povzdignil v samostojno vojvodino, in Vzhodno marko, ki jo je dal v fevd Henrikovemu sovra\xc5\xbeniku Luitpodu Babenber\xc5\xa1kemu (tedaj je bila formalno \xc5\xa1e v okviru vojvodine Bavarske a z velikimi posebnimi pravicami). Zmanj\xc5\xa1ano vojvodino Bavarsko je dobil tekmec Henrika II., Oton I. \xc5\xa0vabski (Liudolfov sin). Kralj je Henrika izgnal in dosegel, da ga je izob\xc4\x8dil tudi \xc5\xa1kof. Po smrti Otona II. se je Henrik posku\xc5\xa1al postaviti na mesto novega kralja, triletnega Otona III. Kon\xc4\x8dno se je vendarle podredil in se odpovedal nadaljnjemu upiranju. Leta 985 mu je kralj vrnil Bavarsko in leta 989 tudi Koro\xc5\xa1ko._NEWLINE_Kar ni uspelo Hennriku Prepirljivcu, je leta 1002, po smrti Otona III., samo od sebe padlo v roke njegovemu sinu Henriku IV. Bavarskemu (995-1004 in 1009-17); ostal je edini dedi\xc4\x8d otonskega kraljestva in postal nem\xc5\xa1ko-rimski kralj Henrik II., Sveti, in leta 1014 cesar nem\xc5\xa1kega cesarstva (oboje do leta \xe2\x80\xa01024). Med vladanjem se je prete\xc5\xbeno opiral na visoko cerkveno plemstvo. Pape\xc5\xbe Evgen III. ga je leta 1146 proglasil za svetnika._NEWLINE_Samostani, ki so bili za \xc4\x8dasa Tasila III. gibalo gospodarskega razvoja, so \xc5\xbee v \xc4\x8dasu Karla Velikega za\xc4\x8deli izgubljati svojo samostojnost. Arnulf Hudobni je mnoge spremenil v konjske farme, kar jih je ostalo, so ve\xc4\x8dinoma slu\xc5\xbeili kot gospodarstva \xc5\xa1kofijam in plemi\xc4\x8dem. Temu je prvi naredil konec Wolfgang, \xc5\xa1kof Regensburga (od 972), ki je regensbur\xc5\xa1ki samostan St. Emmeram lo\xc4\x8dil od \xc5\xa1kofije in postavil samostojnega opata. Samostan je takoj zacvetel v novih pobudah. Zgled so posnemali drugi \xc5\xa1kofje in potem tudi plemstvo. \xc4\x8cetrt tiso\xc4\x8dletja po Tasilu je tako regensbur\xc5\xa1ka reforma spro\xc5\xbeila nov val ustanavljanja samostanov po vsej Bavarski, z velikim poudarkom na prepisovanju knjig in vzgoji. Z napredovanjem Henrika II. v kralja in cesarja je reforma postala politika cesarstva. Bavarski \xc5\xa1kofje so zasedli \xc5\xa1tevilne najvi\xc5\xa1je polo\xc5\xbeaje v Italiji, Sa\xc5\xa1ki, Porenju. Kot vezni \xc4\x8dlen med severno in ju\xc5\xbeno Nem\xc4\x8dijo je leta 1007 cesar ustanovil \xc5\xa1kofijo Bamberg in ji, ker je bil brez naslednikov, zapustil vse dru\xc5\xbeinsko imetje, poleg ozemelj okrog samostana na Frankovskem \xc5\xa1e posesti, raztresene po vsej Bavarski. U\xc4\x8denci diplomatske \xc5\xa1ole, pridru\xc5\xbeene samostanu, so pod naslednjimi cesarji zavzeli pomembne cerkveno-politi\xc4\x8dne polo\xc5\xbeaje._NEWLINE_Jugovzhodni del Bavarske, Vzhodno marko, so od leta 976 upravljali grofje Babenber\xc5\xa1ki in jo do konca tiso\xc4\x8dletja raz\xc5\xa1irili do dana\xc5\xa1njega Dunaja. Leta 996 se grofija prvi\xc4\x8d omenja pod imenom Ostarrichi. Misionarski vpliv passavske \xc5\xa1kofije pa je pod \xc5\xa1kofom Piligrimom (\xe2\x80\xa0991) segal \xc5\xa1e veliko dlje v mad\xc5\xbearsko ravnico. Mad\xc5\xbearski knez Geza se je dal krstiti in njegov sin, prvi mad\xc5\xbearski kralj \xc5\xa0tefan I., Sveti, je bil poro\xc4\x8den s sestro cesarja Henrika II. A vpliv Bavarske je za\xc4\x8del upadati, ko je okrog leta 1000 Mad\xc5\xbearska dobila nacionalno nad\xc5\xa1kofijo v Esztergomu in ko je po \xc5\xa0tefanovi smrti leta 1038 pri\xc5\xa1la na Mad\xc5\xbearskem do veljave Bavarski nenaklonjena stran. V pogostih medsebojnih bojevanjih se je v \xc4\x8dasu salijskega cesarja Henrika III. meja utrdila na Leithi in Moravi._NEWLINE_V smeri \xc4\x8ce\xc5\xa1ke je misijonarsko delovala \xc5\xa1kofija Regensburg, dokler leta 975 v Pragi ni bila ustanovljena nacionalna \xc4\x8de\xc5\xa1ka \xc5\xa1kofija in dokler tudi na \xc4\x8ce\xc5\xa1kem ni zavladala doma\xc4\x8da vojvodska rodbina P\xc5\x99zemyslov. Henrik III. je v Nordgau in na obmejnih obmo\xc4\x8djih proti \xc4\x8ce\xc5\xa1ki (Oberpfalzer Wald in \xc4\x8ce\xc5\xa1ki gozd) ustanovi tri mejne grofije: Cham, Nabburg in \xc4\x8ce\xc5\xa1ko marko (ki je segala do reke Thaye). V Chamu in Nabburgu so se v drugi generaciji uveljavil kot grofje Diepoldingi (ki so kasneje podprli Henrika V. v uporu proti o\xc4\x8detu cesarju Henriku IV.). Na obmejnem podro\xc4\x8dju so si uredili divje grofije tudi \xc5\xa1tevilne grofovske rodbine (Sulzbacher, Andech, Bogner, Vornbacher). Najkasneje v 12. stoletju so se bavarski naseljenci za\xc4\x8deli spu\xc5\xa1\xc4\x8dati z grebenov \xc4\x8ce\xc5\xa1kega gozda v pore\xc4\x8dje Visle._NEWLINE_V \xc4\x8dasu investiturnega spora med Henrikom IV. (sinom Henrika III.) in pape\xc5\xbeem Gregorjem VII., je bavarsko plemstvo ve\xc4\x8dinoma podpiralo cesarja. Pape\xc5\xbeevi podporniki so bili navadno tujci kot npr. passavski \xc5\xa1kof (Vestfalec), salzbur\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof (\xc5\xa0vab), bavarski vojvoda Welf I. (na pol Italijan); in tudi ti so se kmalu morali umakniti cesarjevim prista\xc5\xa1em. Tudi ko sta se mejni grof Diepold III. in grof Berengar von Sulzbach pridru\xc5\xbeila uporu cesarjevega sina proti o\xc4\x8detu, se bavarsko plemstvo uporu ni priklju\xc4\x8dilo. Ko pa je sin zavladal kot kralj in cesar Henrik V., ga je samoumevno podprlo._NEWLINE_V 1080-tih je nova cerkvena reforma, ki se je \xc5\xbee v prej\xc5\xa1njem tiso\xc4\x8dletju za\xc4\x8dela v burgundskih samostanih, benediktinskem Clunyju in cistercijanskem Citeauxu (in ki je, potem ko so jo v svojo politiko vklju\xc4\x8dili tudi pape\xc5\xbei, povzro\xc4\x8dila investiturni spor), dosegla tudi Bavarsko. V obdobju 1080-1150 so rasli samostani novih, stro\xc5\xbejih in bolj delavnih meni\xc5\xa1kih redov. Cistercijanci so se oprijeli tudi poljedelstva (vzor\xc4\x8dni samostan naprednega obdelovanja zemlje je ustanovil npr. Diepold III. v Waldsassenu v Nordgau). V obdobju 1130-50 so se \xc5\xa1irili tudi premonstratenci. Prvi\xc4\x8d v zgodovini so se nasprotniki borili tudi s peresi. Nastala so prva literarna dela. Oton von Freising, u\xc4\x8den mo\xc5\xbe, \xc5\xa1kof in politik iz dru\xc5\xbeine Staufovcev, je v letih 1143-46 napisal delo z naslovom Chronica, svetovno zgodovino od za\xc4\x8detka do cesarja Konrada III., in vanjo vklju\xc4\x8dil svoja filozofska razmi\xc5\xa1ljanja o cerkveni in posvetni dr\xc5\xbeavi. Za\xc4\x8del je tudi \xc5\xbeivljenjepis svojega ne\xc4\x8daka cesarja Friderika Barbarosse, Festa Friderici, ki ga je po \xc5\xa1kofovi smrti dokon\xc4\x8dal cesarjev tajnik. Regensburg je bil v tistem \xc4\x8dasu pomembno kri\xc5\xbei\xc5\xa1\xc4\x8de poti od C\xc3\xb3rdobe do Kijeva in od Severnega morja do Bizanca.\n_START_SECTION_\nObdobje Welfov\n_START_PARAGRAPH_\nBavarska politika se je spet lo\xc4\x8dila od kraljeve potem, ko je cesar Henrik IV. za bavarskega vojvodo imenoval Welfa I. Bavarskega (IV. v rodovniku rodbine), za\xc4\x8detnika rodbine Welf-Este (oziroma mlaj\xc5\xa1ega rodu Welfov)._NEWLINE_O\xc4\x8de Welfa I. Bavarskega (vojvoda 1070-77 in 1096-1101) je bil italijanski mejni grof Alberto Azzo II. d\'Este, njegova mati pa Kunigunda von Altdorf iz rodu Welfov. Njen brat Welf III., koro\xc5\xa1ki vojvoda, je leta 1055 umrl brez potomcev in dru\xc5\xbeinska posestva v Reciji, na Bavarskem in \xc5\xa0vabskem so pri\xc5\xa1la v posest ne\xc4\x8daka, po izgledu in zna\xc4\x8daju pravega Italijana. Takoj se je poro\xc4\x8dil s h\xc4\x8derko bavarskega vojvode Otona II. Northeimskega. Cesar Henrik IV. ga je leta 1070, sredi investiturnih sporov s pape\xc5\xbeem, imenoval za bavarskega vojvodo (potem ko je zaradi medsebojnega ozemeljskega spora odstavil njegovega tasta). Vendar je Welf na volitvah nem\xc5\xa1kega kralja leta 1077 podprl Henrikovega tekmeca Rudolfa \xc5\xa0vabskega, zaradi \xc4\x8desar ga je Henrik izob\xc4\x8dil. Umaknil se je na Mad\xc5\xbearsko in se vrnil leta 1096, ko sta se s cesarjem pobotala in mu je bilo vojvodstvo vrnjeno._NEWLINE_Welfa I. je nasledil sin Welf II. Bavarski (1101-1020), ki je bil cesarju lojalen in se je dobro ugnezdil na Bavarskem. Enako politiko je sprva vodil tudi njegov naslednik, brat Henrik \xc4\x8crni (IX. Bavarski, 1120-26). Poro\xc4\x8dil se je z Vulfildo, starej\xc5\xa1o h\xc4\x8derko zadnjega sa\xc5\xa1kega vojvode Magnusa iz rodu Bilungerjev, ki mu je med sedmimi otroki rodila tudi Henrika in Judito, ki sta nadaljevala glavna rodova Welfov in Staufovcev. Pri volitvah kralja leta 1125 pa je presenetil, ko je, namesto svojega zeta Friderika II. \xc5\xa0vabskega, kot je bilo pri\xc4\x8dakovano, podprl sa\xc5\xa1kega vojvodo Lotarja Supplinbur\xc5\xa1kega, ki mu je v zameno obljubil, da bo dal svojo h\xc4\x8derko Jero za \xc5\xbeeno njegovemu sinu Henriku. Ko so po Lotarjevi izvolitvi nasprotni bavarski, frankovski in \xc5\xa1vabski plemi\xc4\x8di za protikralja izvolili Staufovca Konrada III., se je umaknil v samostan in kmalu umrl._NEWLINE_Poroka Henrikovega sina z Jero leta 1127, je Henriku Ponosnemu (X. Bavarski, 1126-38 in II. Sa\xc5\xa1ki 1137-39) po Lotarjevi smrti prinesla njegove alode na Sa\xc5\xa1kem (Supplinburg, Braunschweig, Northeim). Henrik Ponosni je cesarju Lotarju III. stal ob strani v bojih proti nasprotnim nem\xc5\xa1kim knezom in ga spremljal na njegovem drugem pohodu v Italijo (1136/37), kjer je dobil v fevd mejno grofijo Toskano (in posesti grofice Matilde Toskanske). Z Lotarjem je bil pred njegovo smrtjo, ko mu je podelil tudi sa\xc5\xa1ko vojvodstvo in ga dolo\xc4\x8dil za naslednika. Velika posest in politi\xc4\x8dna mo\xc4\x8d, ki si jo je pridobil, pa je bila v nasprotju z na\xc4\x8drti Staufovcev, ki so tudi vztrajno pridobivali ozemlja. Razvilo se je tekmovanje med rodbinama, ki je v Nem\xc4\x8diji zavrlo centralizacijo kraljeve oblasti, kakr\xc5\xa1no poznamo v Angliji, Franciji in \xc5\xa0paniji._NEWLINE_Na volitvah kralja leta 1138 so knezi izbrali za Lotarjevega naslednika Henrikovega tekmeca, Konrada III. Henrik se ni hotel odpovedati sa\xc5\xa1kemu in bavarskemu vojvodstvu, kot je zahteval Konrad, zaradi \xc4\x8desar ga je ta izob\xc4\x8dil, dal sa\xc5\xa1ko vojvodino Albertu Medvedu in bavarsko Babenber\xc5\xbeanu Leopoldu IV. Avstrijskemu. Henrik je uspel Sa\xc5\xa1ko ubraniti z vojsko. Leta 1139 je nenadoma umrl._NEWLINE_Albert Medved zaradi nasprotovanja mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1ega dela sa\xc5\xa1kega plemstva svoje oblasti na Sa\xc5\xa1kem ni mogel uveljaviti. Leta 1142 je postal sa\xc5\xa1ki vojvoda Henrik Lev (III. Sa\xc5\xa1ki 1142-80 in XII. Bavarski 1156-80). Henrik Lev je leta 1152 pomagal bratrancu Frideriku Barbarossi (ne\xc4\x8dak Konrada III.) pri izvolitvi za kralja, zaradi \xc4\x8desar je ta za\xc4\x8dasno prekinil welfsko-staufovski spor in mu po dolgotrajnih pogajanjih (v katerih je interese Henrika Leva zastopal predvsem njegov stric Welf VI, zadnji bogati welfski knez) na zboru v Regensburgu vrnil vojvodino Bavarsko (brez Avstrije, ki jo je povzdignil v dedno vojvodino, in jo dodelil Henriku II. Jazomirgotu, nasledniku Leopolda IV.; iz vojvodine Bavarske je izlo\xc4\x8dil tudi vojvodino Dachau-Meran in grofijo Tirolsko). _NEWLINE_Henrik Lev je v prvih letih kooperativno spremljal Friderika Barbarosso na vojnih pohodih v Italijo in na Poljsko, sicer pa je bilo njegovo zanimanje usmerjeno na Sa\xc5\xa1ko in v osvajanje slovanskih ozemelj vzhodno od Labe, kjer je smel samostojno ustanavljati nove \xc5\xa1kofije. Na Bavarskem je na solni poti od Salzacha na \xc5\xa0vabsko na prehodu \xc4\x8dez Isar zgradil utrjeno mesto M\xc3\xbcnchen. Sicer pa je bila Bavarska zanj prostorsko preve\xc4\x8d omejena, na vzhodu z novo vojvodino Avstrijo, na severu pa s cesarjevimi osebnimi posestmi; ta je namre\xc4\x8d ves \xc4\x8das na vse mogo\xc4\x8de na\xc4\x8dine pridobival in kupoval nova ozemlja, tako da je s staufovskimi in dr\xc5\xbeavnimi ozemlji (ki so se raztezala od dana\xc5\xa1nje zahodne \xc4\x8ce\xc5\xa1ke proti zahodu do Burgundije, z najsevernej\xc5\xa1o oporno to\xc4\x8dko v mestu Goslar v pogorju Harz) popolnoma lo\xc4\x8dil Bavarsko od Henrikovih sa\xc5\xa1kih ozemelj._NEWLINE_Sodelovanja med bratrancema je bilo konec, ko je Henrik leta 1176 Frideriku odklonil pomo\xc4\x8d v ponovni vojni proti lombardskim mestom. Potem ko Friderik v Italiji ni uspel, je izkoristil obto\xc5\xbebe sa\xc5\xa1kih plemi\xc4\x8dev in k\xc3\xb6lnskega nad\xc5\xa1kofa proti brezobzirnemu in samoljubnemu vojvodi. Henriku Levu je na dr\xc5\xbeavnem zboru odvzel obe vojvodini in ga potem \xc5\xa1e izgnal. Na zborih v Gelnhausnu in Altenburgu sta bili potem Sa\xc5\xa1ka in Bavarska razkosani v manj\xc5\xa1e vladavine. Na zboru v Altenburgu v Turingiji je \xc5\xa0tajersko povzdignil v vojvodino in jo podelil dotedanjemu mejnemu grofu Otokarju IV. \xc5\xa0tajerskemu, grof Bertold Ande\xc5\xa1ki je postal vojvoda Merana. Zmanj\xc5\xa1ano vojvodino Bavarsko je podelil bavarskemu palatinskemu grofu Otonu Wittesbachu._NEWLINE_V zaklju\xc4\x8dni listini zasedanja v Gelnhausnu (Gelnh\xc3\xa4user Urkunde) so prvi\xc4\x8d omenjeni dr\xc5\xbeavni knezi kot sloj, ki je povzdignjen nad ostalo plemstvo. Da je dosegel svoj cilj, se je cesar tedaj oprl na kneze, ki so mu bili v fevdalni strukturi neposredno podrejeni, in jim s tem prepustil del suverenosti vladarja. To je kasneje onemogo\xc4\x8dalo, da bi se v Nem\xc4\x8diji razvila mo\xc4\x8dna centralizirana dr\xc5\xbeava, tako kot v Angliji, Franciji in \xc5\xa0paniji._NEWLINE_Mo\xc4\x8d knezov je bila odvisna od posesti, ki so jo obvladovali. S \xc4\x8dasom so gospodarsko mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1e rodbine pridobivale oblast nad \xc5\xa1ibkej\xc5\xa1imi. Ozemlja so se vse bolj zdru\xc5\xbeevala in \xc5\xa1tevilo rodbin, ki so krojile zgodovino, se je zmanj\xc5\xa1evalo. Ena izmed rodbin, ki so se v tem procesu uveljavile, so bili Wittelsbachi, ki so po letu 1180 za\xc4\x8deli oblikovati svojo vojvodino Bavarsko.\n_START_SECTION_\nZa\xc4\x8detki bavarske vojvodine Wittelsbachov\n_START_PARAGRAPH_\nKo je leta 1180 palatinski grof Oton VI. von Wittelsbach, zvesti privr\xc5\xbeenec cesarja Friderika Barbarosse, postal vojvoda Oton I. Bavarski (1180-83), je bilo njegovo ozemlje \xc5\xa1e precej majhno. Wittelsbachi so ga postopoma in vztrajno pove\xc4\x8devali z nakupi, porokami in dedovanji. Spretno so izkori\xc5\xa1\xc4\x8dali izumiranje velikih plemi\xc5\xa1kih dru\xc5\xbein (1196 von Steffling, 1204 von Vohburg, 1217 von Velburg, 1242 von Bogen, 1248 von Andechs, najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i tekmeci Wittelsbachov) in se tudi pri dedovanju niso ozirali na zahteve ostalih dedi\xc4\x8dev. Pridobljenih ozemelj niso dajali v fevd; nastavili so lastne ministeriale in uredili grofovska sodi\xc5\xa1\xc4\x8da. Ustanavljali so mesta in trge. Prej razdrobljeno ozemlje med \xc4\x8ce\xc5\xa1kim gozdom in Alpami, Lechom in Innom jim je uspelo zdru\xc5\xbeiti v dokaj homogeno celoto. Vklju\xc4\x8ditvi v nastajajo\xc4\x8do dr\xc5\xbeavo so se uspele izogniti nad\xc5\xa1kofija Salzburg in \xc5\xa1kofije Passau, Regensburg in Freising s svojimi ozemlji._NEWLINE_Leta 1214 je cesar Friderik II. Otonovemu sinu Ludviku I. (1183-1231) podelil v fevd Rensko palatinsko grofijo, skupaj s \xc4\x8dastjo volilnega kneza. Ta je precej\xc5\xa1ni del svojega \xc5\xbeivljenja pre\xc5\xbeivel v slu\xc5\xbebi cesarja, ki ga je leta 1225 imenoval za dr\xc5\xbeavnega namestnika v Nem\xc4\x8diji in varuha svojega sina Henrika, medtem ko je sam vladal na dvoru na Siciliji. Ludvik se je zapletel v spor med cesarjem in pape\xc5\xbeem; ravno ko se je ta spor leta 1230 umiril, je bil zahrbtno zaboden na mostu \xc4\x8dez Donavo v Kelheimu, zaradi \xc4\x8desar se ga je oprijel vzdevek Kelheimer._NEWLINE_Ludvikov sin Oton II. (1231-53) je gradil nova mesta in utrdil oblast v svoji de\xc5\xbeeli. Po smrti zadnjega Babenber\xc5\xbeana (1246) je poro\xc4\x8dil h\xc4\x8der Elizabeto z zadnjim staufovskim kraljem Konradom IV. in upal, da bo zavladal Avstriji, ki pa jo je leta 1251 z vojsko zavzel \xc4\x8de\xc5\xa1ki princ Otokar P\xc5\x99emysl. Leta 1253 je postal M\xc3\xbcnchen rezidenca bavarskih vojvod._NEWLINE_Sinova Otona II., skregana med seboj, sta si vojvodino razdelila: starej\xc5\xa1i Ludvik II., Strogi (1253-94), je dobil Renski palatinat in vi\xc5\xa1je predele Bavarske (nekdanje grofije Wittelsbachov in Ande\xc5\xa1kih z Ingolstadtom in Nordgau), mlaj\xc5\xa1i Henrik XIII. pa bogate ni\xc5\xbeinske predele z Landshutom in rodovitnim Donaugauom. Tedaj sta nastali Zgornja in Spodnja Bavarska. Ludvik je videl svoj razvoj na \xc5\xa0vabskem, kjer je propadala rodbina Staufovcev, in vzgajal ne\xc4\x8daka Konradina; po Konradinovi smrti leta 1268 mu je to prineslo del staufovske dedi\xc5\xa1\xc4\x8dine. Henrik se je oziral proti sosednji Avstriji, a je bil ob odlo\xc4\x8dilnem spopadu (1278) med kraljema, \xc4\x8de\xc5\xa1kim Otokarjem II. in nem\xc5\xa1kim Rudolfom I., na nepravi, pora\xc5\xbeeni \xc4\x8de\xc5\xa1ki strani. Po smrti Henrika XIII. so njegovi trije sinovi de\xc5\xbeelo spet delili. Ureditev in vzdr\xc5\xbeevanje treh rezidenc (Landshut, Straubing, Burghausen) je de\xc5\xbeelo osiroma\xc5\xa1ilo. Do leta 1340 je njihov rod izumrl. Ozemlje je pre\xc5\xa1lo na dedi\xc4\x8de Ludvika II._NEWLINE_Dolo\xc4\x8deno je bilo, da Ludvika II. nasledi starej\xc5\xa1i sin Rudolf, a se mlaj\xc5\xa1i, kasnej\xc5\xa1i cesar Ludvik IV. Bavarec, ni pustil odriniti. Leta 1302 je s habsbur\xc5\xa1ko pomo\xc4\x8djo izsilil sovladanje in po sporu dobil (1310) Zgornjo Bavarsko s prestolnico v Ingolstadtu in leta 1312 \xc5\xa1e regentstvo v Spodnji Bavarski. Ker pa je bil za regentstvo zainteresiran tudi njegov bratranec Friderik III. Habsbur\xc5\xa1ki, Lepi, je pri\xc5\xa1lo do spora in voja\xc5\xa1kega spopada pri Gammelsdorfu (1313). Zmaga je Ludviku naslednje leto prinesla kraljevsko krono, a volitve niso bile enotne, del volilnih knezov je podprl Friderika Lepega, in Ludvik si je moral krono rimsko-nem\xc5\xa1kega kralja priboriti z zmago pri M\xc3\xbchldorfu leta 1322. Tudi tedaj mu je pape\xc5\xbe Janez XXII., ki si ni \xc5\xbeelel mo\xc4\x8dnega cesarja, ni priznal, tako da je Ludvik z vojsko moral v Rim, kjer se je leta 1328. pustil kronati od prebivalcev Rima in postavil protipape\xc5\xbea Nikolaja V._NEWLINE_Ker je bila doma sprava nemogo\xc4\x8da (nasprotna stran je imela podporo pri rodbini Nassau), je (\xc5\xa1e pred povratkom iz Italije) v Paviji leta 1329 z rodbinsko pogodbo prepustil Renski palatinat in del Nordgaua (kasneje poimenovan z Zgornji Palatinat) sorodnikom iz palatinske veje Wittelsbachov. Ludviku in njegovim naslednikom je ostala Bavarska (brez Zgornjega Palatinata). Z delitvijo sta se zgodovini Bavarske in Renskega palatinata lo\xc4\x8dili in tekli lo\xc4\x8deno do leta 1777, ko sta se, z izumrtjem bavarske veje, spet zdru\xc5\xbeili. Leta 1356 je cesar Karel IV. z zlato bulo imenoval za volilnega kneza grofa Renskega palatinata (dotlej sta si to vlogo, po pogodbi iz Pavije, veji izmenjavali).\n_START_SECTION_\nPo odcepitvi Palatinata\n_START_PARAGRAPH_\nLudvik Bavarec je svoji rodbini pridobil veliko ozemelj zunaj Bavarske, ki pa so bila po njegovi smrti (ena preje, druga kasneje) spet izgubljena Pridobil je mejno grofijo Brandenburg (1324-73), grofijo Tirolsko (1342-63), s svojo drugo poroko (s princeso Margareto Holandsko) je pri\xc5\xbeenil grofije Holandijo, Zelandijo, Frizijo in Hainault (1346-1433). Izdal je de\xc5\xbeelno in mestno pravo, prvi v nem\xc5\xa1kem jeziku. Bavarska je v njegovem \xc4\x8dasu dosegla enega svojih vi\xc5\xa1kov mo\xc4\x8di._NEWLINE_Ludvikovi sinovi so po njegovi smrti leta 1340 vojvodino razdelili v tri vladavine, kasneje pa je prihajalo \xc5\xa1e do novih delitev. V \xc4\x8dasu Ludvikovih vnukov, ob koncu 14. stoletja, je bila Bavarska razdeljena na B.- Ingostadt, B.- Landshut, B.- M\xc3\xbcnchen in B.- Straubing. Njihovi vladarji so se neredko med seboj bojevali._NEWLINE_Odlo\xc4\x8dno je iz Landshuta spet zavladal \xc5\xa1ele Ludvik IX. Bogati (1450-79), ki je obvladoval dve tretjini bavarskega ozemlja in rudnike ob tirolskem Innu. Njegov poskus, da bi svobodno mesto Donauw\xc3\xb6rth dobil pod svojo oblast, je prepre\xc4\x8dil njegov mo\xc4\x8dni sosed iz Ansbacha, Hohenstaufovec, mejni grof Albert Ahil. Ludvik je izdal de\xc5\xbeelni zakonik in leta 1472 ustanovil v Ingolstadtu prvo bavarsko univerzo. Nasledil ga je sin Jurij, ki se je z velikim pompom poro\xc4\x8dil s h\xc4\x8derko poljskega kralja Kazimirja. Zakon pa mu ni prinesel mo\xc5\xa1kega potomca in v oporoki je izrazil \xc5\xbeeljo, da prevzame de\xc5\xbeelo njegov zet iz Renskega palatinata._NEWLINE_V M\xc3\xbcnchenski veji se je med sinovi vojvode Alberta III. (\xe2\x80\xa01460) uveljavi preudarni Albert Modri (1465-1508). Znal je gospodariti in je posku\xc5\xa1al tudi \xc5\xa1iriti ozemlje, a je odnehal, ko je uvidel, da bo to pripeljalo do spora. Ko pa so se sorodniki iz Renskega palatinata po Jurijevi smrti, v skladu z Jurijevo oporoko sku\xc5\xa1ali polastiti landshutske Bavarske (kar je bilo v nasprotju z dogovorom v Paviji, ki je dolo\xc4\x8dal, da v tak\xc5\xa1nem primeru prevzame nasledstvo sosednja rodbinska veja), je pri\xc5\xa1lo do obse\xc5\xbene landshutske vojne (1504-05), ki se je kon\xc4\x8dala s posredovanjem cesarja Maksimilijana I. in z razsodbo reichstaga v K\xc3\xb6lnu leta 1505. Pri\xc5\xa1lo je do ponovne zdru\xc5\xbeitve Bavarske. Isto\xc4\x8dasno je bilo na ozemlju ob Donavi za stransko vejo palatinskega rodu ustanovljena nova vojvodina s prestolnico v Neuburgu, imenovana tudi Mladi Palatinat. Nekaj bavarskih ozemelj je bilo dodeljeno tudi drugim udele\xc5\xbeencem vojne in cesarju. Z zdru\xc5\xbeitvijo Zgornje in Spodnje Bavarske je enotna "Stara Bavarska" pridobila ve\xc4\x8dji politi\xc4\x8dni vpliv. Da bi enotnost vojvodine ohranil, je Albert IV. Modri (bavarski vojvoda 1505-08) leta 1506 uzakonil rodbinsko pravilo, po katerem je odtlej vojvodino v celoti dedoval prvorojenec.\n_START_SECTION_\nOd reformacije do konca tridesetletne vojne\n_START_PARAGRAPH_\nLutrov nastop leta 1517 je imel na Bavarskem velik odziv. Vojvoda Viljem IV., Stanovitni (1508-50, vladal je skupaj z bratom Ludvikom), se sprva ni odzval. Potem pa, ko se je na wormskem reichstagu pokazal razkol med knezi, je nastopil proti novi veri. Ostrej\xc5\xa1e preganjanje luterancev se je za\xc4\x8delo po kme\xc4\x8dkem uporu (1525), ki je izbruhnil na luteranskih ozemljih okrog Bavarske. Vendar se je Luteranstvo \xc5\xa1irilo naprej, zlasti v grofijah, ki so bile neposredno podrejene cesarju (grofije Miesbach-Hohenwaldeck, Ortenburg, Haag). Vojvoda je v de\xc5\xbeelo poklical jezuite, ki so leta 1549 pri\xc5\xa1li v Ingolstadt. Katoli\xc5\xa1ka cerkev je ostala na Bavarskem mo\xc4\x8dna in bogata._NEWLINE_Viljemov brat Ludvik je bil leta 1526 ob volitvah \xc4\x8de\xc5\xa1kega kralja protikandidat Ferdinandu I., a se je moral pred mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1im tekmecem nazadnje umakniti. Isto se je ponovilo ob volitvah rimsko-nem\xc5\xa1kega kralja pet let kasneje. \xc5\xbdelja po nem\xc5\xa1ki in cesarski kroni pa je ostala in je kasneje \xc5\xa1e nekajkrat pri\xc5\xa1la na dan._NEWLINE_\xc4\x8ceprav se je Bavarska opredelila za katoli\xc5\xa1tvo in cesarja, pa je Leonhard von Eck, prvi svetovalec vojvode, ki je dejansko kreiral bavarsko politiko, v zunanji politiki iskal povezave na vse strani, tudi pri Francozih in pri \xc5\xa1malkaldenski zvezi. Pred \xc5\xa1malkaldensko vojno (1546-47) je cesarju obljubil nevtralnost, ki so jo upo\xc5\xa1tevali tudi protestantski knezi in avgusta 1546 niso napadli mo\xc4\x8dno utrjenega Ingolstadta, v katerem so se utaborile cesarjeve \xc4\x8dete._NEWLINE_Vojvoda Albert V. (1550-79), Viljemov sin, se je posve\xc4\x8dal predvsem kulturi, umetnosti. V Ingnolstadtu si je ustvaril razko\xc5\xa1en grad. Ni se zmenil za opozorila svetov, ki so vladali namesto njega, da se preve\xc4\x8d zapravlja (dvorni svet je obravnaval pravne zadeve, dvorna komora je vodila finance, tajni svet je skrbel za zunanje zadeve in vojni za voja\xc5\xa1ke). Pri\xc5\xa1lo je do popu\xc5\xa1\xc4\x8danja luterancem, tudi zato, da bi si vojvoda v de\xc5\xbeelnem zboru zagotovil zadostno podporo pri odmeri davkov. Potem pa, ko je skupina plemi\xc4\x8dev na de\xc5\xbeelnem zboru v Ingolstadtu leta 1563 zahtevala priznanje augsbur\xc5\xa1ke veroizpovedi, je vojvoda nastopil zelo ostro; odredil je, da se \xc5\xa1olstvo in cerkev v celoti podredita zaklju\xc4\x8dkom pravkar kon\xc4\x8danega tridentinskega koncila, vpeljal cenzuro; kdor se ni hotel podrediti, je moral zapustiti de\xc5\xbeelo. Leta 1567 je grofija von Haag pripadla Bavarski in bila rekatolizirana. Univerza v Dillingenu je bila predana jezuitom. Protireformacija je bila v polnem teku. Vojvoda je mnogo vlagal v kulturo in v gradnjo cerkvenih objektov, tako da je de\xc5\xbeelo pripeljal v dolgove._NEWLINE_Naklonjenost katoli\xc5\xa1ki cerkvi je takoj pokazal tudi njegov sin Viljem V. (vojvoda 1579-97, \xe2\x80\xa0 1626) in si prislu\xc5\xbeil naziv Pobo\xc5\xbeni. Jezuitom je zgradil v M\xc3\xbcnchnu ogromno cerkev sv. Mihaela s samostanom. Jezuiti, ki so se raz\xc5\xa1irili po vsej de\xc5\xbeeli, so obvladovali vse \xc5\xa1olstvo, ki pa je bilo na visokem nivoju in je de\xc5\xbeeli prineslo veliko znanja in kulture. Cerkev je bila najbogatej\xc5\xa1i dru\xc5\xbebeni sloj; gospodarila je na ve\xc4\x8d kot polovici ozemlja Bavarske in imela ogromno premi\xc4\x8dnega bogastva. Viljem je s konkordatom iz leta 1583, ki je dolo\xc4\x8dal ureditev bavarske de\xc5\xbeelne cerkve, zase prihranil najvi\xc5\xa1je pravice, kot so nadzor nad cerkvenim imetjem in vpliv na izvolitev prelatov._NEWLINE_Posegel je tudi v bran katolicizma v Porenju in na podro\xc4\x8dju M\xc3\xbcnstra. Leta 1582 je k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof Gebhard Truchse\xc3\x9f von Waldburg prestopil v protestantizem in posku\xc5\xa1al cerkveno kne\xc5\xbeevino spremeniti v posvetno. K\xc3\xb6lnski stolni kapitelj se je posku\xc5\xa1al temu ubraniti tako, da je za proti\xc5\xa1kofa imenoval brata Viljema V., Ernesta, \xc5\xa1kofa v Freisingu, Hildesheimu in od leta 1581 tudi v sosednjem L\xc3\xbcttichu; ta ni imel opore le v Bavarski, ampak tudi v \xc5\xa0paniji. Ko se je Gebhard razre\xc5\xa1itvi upiral, so bavarske in \xc5\xa1panske \xc4\x8dete na hitro zavzele K\xc3\xb6ln. Naslednjih 200 let, do leta 1761, so bili bavarski princi na \xc4\x8delu nad\xc5\xa1kofje K\xc3\xb6lna in sosednjih \xc5\xa1kofij L\xc3\xbctticha, M\xc3\xbcnstra, Hildesheima in ob\xc4\x8dasno tudi Paderborna ali Osnabr\xc3\xbccka. Cerkvena kne\xc5\xbeevina, ve\xc4\x8dja od Zgornje in Spodnje Bavarske skupaj, ki ji je pripadala tudi \xc4\x8dast volilnega kneza, je zelo pove\xc4\x8dala vpliv Wittelsbachov v zunanji politiki. Bavarska se je razvila v trdnjavo katolicizma v cesarstvu._NEWLINE_Poleg cerkvenih objektov je Viljem V. gradil tudi posvetno arhitekturo, podpiral vse vrste umetnosti, v katerih se je v njegovem \xc4\x8dasu M\xc3\xbcnchen lahko kosal z Dunajem. Bil pa je slab gospodar in ni redno skliceval de\xc5\xbeelnih stanov, ki so bili pristojni za potrditev davkov. \xc4\x8ceprav mu je pri financiranju mnogo pomagal podjetnik Hans Fugger, je pripeljal Bavarsko v finan\xc4\x8dni polom; leta 1594 je vladanje prepustil sinu Maksimilijanu in leta 1597 odstopil iz vojvodskega polo\xc5\xbeaja._NEWLINE_Maksimilijan I. (bavarski vojvoda 1597-1651, od 1623 tudi volilni knez Svetega rimskega cesarstva), resen, delaven, neomajen katoli\xc4\x8dan, je vedel kako spraviti dr\xc5\xbeavo v red. Uredil je dr\xc5\xbeavno blagajno, ustvaril uradni\xc5\xa1ko, nepodkupljivo upravo, uredil zakonodajo (Codex Maximilianus iz leta 1616 se je potem uporabljal 150 let), ustanovil dobro izurjeno vojsko. Leta 1607 je po naro\xc4\x8dilu cesarja Rudolfa II. z vojsko posredoval v protestantsko-katoli\xc5\xa1kih nemirih v mestu Donauw\xc3\xb6rth. Po zasedbi je mesto proti volji protestantskih stanov priklju\xc4\x8dil Bavarski. Da bi v bodo\xc4\x8de prepre\xc4\x8dili tak\xc5\xa1ne dogodke, so protestantski knezi ustanovili obrambno auhausensko unijo, na kar se je Maksimilijan naslednje leto (1609) odzval z ustanovitvijo nasprotne, katoli\xc5\xa1ke lige. Med vstajo na \xc4\x8ce\xc5\xa1kem (1618) je v imenu katoli\xc5\xa1ke lige poslal kasnej\xc5\xa1emu cesarju Ferdinandu II. v pomo\xc4\x8d 30.000 mo\xc5\xbe in osvojil ozemlja, ki so jih bili uporniki zavzeli. Leta 1620 so katoli\xc5\xa1ke sile v bitki na Beli gori premagale protestantsko vojsko novega \xc4\x8de\xc5\xa1kega kralja Friderika V. Pfal\xc5\xa1kega, Maksimilijanovega bratranca. V povra\xc4\x8dilo je Bavarska od cesarja dobila volilni glas Palatinata, in ozemlje Zgornjega Palatinata (kot nadomestilo za vojne stro\xc5\xa1ke), kjer je Maksimilijan zahteval takoj\xc5\xa1njo rekatolizacijo; 93 zemlji\xc5\xa1kih gospodov je moralo zapustiti Zgornji Palatinat, ker niso hoteli opustiti protestantske vere. S tem je \xc4\x8de\xc5\xa1ki upor proti cesarju posegel v bistvo nasprotij tedanje Evrope; v spor so se, poleg nem\xc5\xa1kih knezov, vklju\xc4\x8dile tudi sosednje dr\xc5\xbeave, protestantske (Danska, \xc5\xa0vedska in druge) in katoli\xc5\xa1ke (\xc5\xa0panija, Francija in druge). Bojno polje se je selilo sem ter tja, ve\xc4\x8dinoma po nem\xc5\xa1kih de\xc5\xbeelah. V tridesetih letih so \xc5\xa0vedi \xc5\xa1tirikrat prodrli na Bavarsko, dvakrat so se Bavarci doma bojevali s Francozi, bili so \xc4\x8dasi, ko so \xc5\xa1tiri vojske hkrati jemale prebivalstvu hrano. K temu so se priklju\xc4\x8dile \xc5\xa1e slabe letine in kuga na \xc5\xa0vabskem. Bavarska je najbolj trpela v letih 1632-34, 1645 in 1648. Po tridesetih letih je bila Bavarska, tako kot mnoge druge nem\xc5\xa1ke de\xc5\xbeele, popolnoma uni\xc4\x8dena. 900 naselij (mest, trgov, vasi) od 5000 je bilo popolnoma razru\xc5\xa1enih. Najbolj je bilo prizadeto pode\xc5\xbeelje, \xc5\xa1tevilo kmetij \xc5\xa1e po sto letih ni doseglo predvojnega \xc5\xa1tevila.\n_START_SECTION_\nVolilna kne\xc5\xbeevina\n_START_PARAGRAPH_\nVestfalski mir (1648) je potrdil dodelitev Zgornjega Palatinata Bavarski, pustil ji je tudi glas volilnega kneza, s tem da je Palatinatu dodelil novega, osmega. Maksimilijanu, ki je bil edini knez, ki je sodeloval vso vojno, je ostalo po vojni \xc5\xa1e toliko \xc5\xbeivljenja (3 leta), da je uredil povojne finance dr\xc5\xbeave in je njegov naslednik Ferdinand Marija lahko za\xc4\x8del z obnovo de\xc5\xbeele_NEWLINE_Od leta 1623, oz. od mednarodnega priznanja leta 1648, je najvi\xc5\xa1ji naziv, ki pripada Bavarski, volilna kne\xc5\xbeevina. Nadaljevanje zgodovine vojvodine Bavarske je zato opisano pod naslovom Volilna kne\xc5\xbeevina Bavarska (Kurf\xc3\xbcrstentum Bayern ali Kurbayern).'