b'\n_START_ARTICLE_\nTeorija pri\xc4\x8dakovanja\n_START_PARAGRAPH_\nPrva teorija o formalni motivaciji za delo, ki je predpostavljala, da ljudje tehtajo med raznimi opcijami, preden se odlo\xc4\x8dijo za eno od njih, je bila pot-cilj teorija, katere avtorji so Georgopoulos, Mahoney in Jones (1957). Slednji so sklepali, da bo delavec, ki vidi visoko produktivnost kot pot do bodisi \xc5\xbeelenega cilja, ki prina\xc5\xa1a dolo\xc4\x8deno nagrado bodisi do osebnega cilja (npr. povi\xc5\xa1anje pla\xc4\x8de, napredovanje na delovnem mestu, ve\xc4\x8d odgovornosti), hkrati tudi zelo uspe\xc5\xa1en. Nasprotno pa bo delavec manj uspe\xc5\xa1en, \xc4\x8de bo menil, da je nizka raven produktivnosti prava pot do njegovega cilja (npr. manj stresa, ve\xc4\x8d pre\xc5\xbeivetega \xc4\x8dasa z dru\xc5\xbeino, odobravanje s strani sodelavcev). Kljub temu, da je zasnova same teorije preprosta, je le-ta naznanila dramati\xc4\x8den premik v pojmovanju motivacije: premik od pojmovanja osebe kot stroja, do osebe kot znanstvenika. Ta nov pristop je predstavil Vroom (1964) v teoriji, ki je prepoznavna kot VIE teorija (angl. valence, instrumentality, expectancy, v sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini: valenca, instrumentalnost, pri\xc4\x8dakovanje)\n_START_SECTION_\nValenca\n_START_PARAGRAPH_\nValenca se nana\xc5\xa1a na pri\xc4\x8dakovano privla\xc4\x8dnost izidov drugega reda oz. na vrednost - privla\xc4\x8dnost ali neprivla\xc4\x8dnost, ki jo posameznik pripisuje dolo\xc4\x8denemu elementu oz. cilju (npr. nagrada, dolo\xc4\x8den rezultat).  Vroom je predpostavil, da imajo tudi psiholo\xc5\xa1ki objekti v nekem okolju privla\xc4\x8dne in odbijajo\xc4\x8de sile. Za ve\xc4\x8dino ljudi je npr. denar privla\xc4\x8den, nezanimivo delo pa bi bilo odbijajo\xc4\x8de. Ta element Vroomove teorije je bil preprosto prepoznanje tega, da imajo ljudje potrebe in \xc5\xbeelje.  Tako na primer motivacijsko delovanje pla\xc4\x8de ni odvisno le od njene vi\xc5\xa1ine, ampak tudi od pomeni, ki ga ima za posameznika. \xc4\x8ce nekomu recimo ve\xc4\x8d pomeni zanimivost dela, potem je malo verjetno, da ga bo pri dolgo\xc4\x8dasnemu delu motivirala ve\xc4\x8dja pla\xc4\x8da. Valenca se spreminja in je lahko pozitivna (cilji posameznika privla\xc4\x8dijo), ni\xc4\x8dla (posameznik je ravnodu\xc5\xa1en do cilja) ali negativna (posameznik se cilju sku\xc5\xa1a izogniti).  Glede na to, da je valenca kot vrednost ciljev lahko pozitivna, ni\xc4\x8dla ali negativna, se bo posameznik torej odlo\xc4\x8dal v skladu s smerjo valence.\n_START_SECTION_\nInstrumentalnost\n_START_PARAGRAPH_\nInstrumentalnost je drug element Vroomove teorije. Nana\xc5\xa1a se na zaznan odnos med ravnjo u\xc4\x8dinkovitosti in izidi drugega reda kot so npr. pla\xc4\x8da, napredovanje, pohvala ali ob\xc4\x8dutek, spretnega dosega cilja in predstavlja odgovor na naslednje vpra\xc5\xa1anje:\xc2\xa0\xc2\xbbBom dobil kar mi je bilo obljubljeno, \xc4\x8de bom uspel nalogo opraviti kot je od mene pri\xc4\x8dakovano?\xc2\xab. Instrumentalnost torej pomeni opis odnosa med u\xc4\x8dinkovitostjo in pri\xc4\x8dakovanim izidom.  Opredeljena je kot povezava med dvema ciljema, ko je posameznik prepri\xc4\x8dan, da je dolo\xc4\x8den cilj le neposredni instrument za doseganje pravega cilja, torej pomeni pomeni posameznikovo presojo, ali mu bo doseganje enega cilja omogo\xc4\x8dilo doseganje drugega cilja, ki je zanj pomembnej\xc5\xa1i.  Neposredna posledica instrumentalnosti je lahko postopno uresni\xc4\x8devanje ciljev.  Npr. oseba \xc5\xbeeli preko napredovanja dose\xc4\x8di ve\xc4\x8dji zaslu\xc5\xbeek. Tako je napredovanje prvi cilj, ki ga \xc5\xbeeli dose\xc4\x8di (neposredni instrument), da bi lahko dosegel kon\xc4\x8dni cilj (tj. ve\xc4\x8dja pla\xc4\x8da oz. zaslu\xc5\xbeek).  Napredovanje navadno pomeni vi\xc5\xa1jo pla\xc4\x8do in ve\xc4\x8d ugodja, a hkrati lahko pomeni tudi ve\xc4\x8d odgovornosti in ve\xc4\x8d delovnih ur. Vidimo lahko, da se v dani situaciji lahko pojavi ve\xc4\x8d instrumentalnosti, med katerimi je vsaka povezana s cenjeno ali necenjeno okoli\xc5\xa1\xc4\x8dino dolo\xc4\x8denega izida kot je npr. v tem primeru promocija. Na tem mestu nastopi oseba kot znanstvenik. Vroom je predpostavil, da takrat, ko je posameznik enkrat pozoren na razli\xc4\x8dne instrumentalnosti, lahko sam pove\xc5\xbee to informacijo na tak na\xc4\x8din, da se odlo\xc4\x8di, \xc4\x8de bo izid v ve\xc4\x8dji meri pozitiven kot negativen (npr. \xc4\x8de je bilo z izidom povezano ve\xc4\x8d pozitivne kot negativne valence. Ta analiza, ki bi jo opravil posameznik, bi potem vodila do odlo\xc4\x8ditve glede vedenja.\n_START_SECTION_\nPri\xc4\x8dakovanje\n_START_PARAGRAPH_\nTretji element, ki ima v Vroomovi teoriji tudi poseben pomen je pri\xc4\x8dakovanje. Izra\xc5\xbea posameznikovo prepri\xc4\x8danje, da ga bo dolo\xc4\x8deno vedenje pripeljalo do dolo\xc4\x8denega cilja, z drugimi besedami predstavlja torej posameznikovo presojo o tem ali je mogo\xc4\x8de neko delo uspe\xc5\xa1no opraviti ali ne.  Ta element je torej povezan s posameznikovim prepri\xc4\x8danjem, da bo pove\xc4\x8dan trud vodil do uspe\xc5\xa1nega izida.  Ljudje z visokimi pri\xc4\x8dakovanji so prepri\xc4\x8dani, da bo njihov trud prispeval k bolj\xc5\xa1i izvedbi dela, medtem ko ljudje z nizkimi pri\xc4\x8dakovanji ne verjamejo, da bo njihov trud ob\xc4\x8dutno vplival na kon\xc4\x8dni rezultat dela. Pri\xc4\x8dakovanje tako predstavlja klju\xc4\x8dno vlogo v Vroomovi teoriji, saj povezuje vlo\xc5\xbeen napor in dose\xc5\xbeen rezultat. Posameznikova verjetnost, da bo sledil dolo\xc4\x8deni aktivnosti, je odvisna od uresni\xc4\x8devanja ciljev, ki so zanj pomembni.  Zaznana pri\xc4\x8dakovanja glede napora in u\xc4\x8dinkovitosti torej ka\xc5\xbeejo posameznikovo percepcijo odnosa med ravnmi vlo\xc5\xbeenega truda in u\xc4\x8dinkovitostjo (Ilgen, Nebeker in Pitchard, 1981). U\xc4\x8dinkovitost je pogosto definirana kot izid prvega reda (first-level outcome).\n_START_SECTION_\nTeorija pri\xc4\x8dakovanja v praksi\n_START_PARAGRAPH_\nVroomov model je uporaben le v razmerah dobre organiziranosti delovnega procesa, v organizacijah, ki se oblikujejo, kjer uveljavljajo upravljanje po demokrati\xc4\x8dni poti ter zdru\xc5\xbeujejo zaposlene z visoko stopnjo dru\xc5\xbebene zavesti. Obravnavana teorija ima nekaj pomembnih implikacij za motiviranje zaposlenih. Model ponuja smernice za pove\xc4\x8danje motivacije zaposlenih, s pomo\xc4\x8djo spreminjanja posameznikovega a) pri\xc4\x8dakovanja o povezanosti med vlo\xc5\xbeenim trudom in uspe\xc5\xa1nostjo izvedbe, b) pri\xc4\x8dakovanja glede povezanosti uspe\xc5\xa1nosti izvedbe in nagrade ter c) s spreminjanjem valence nagrade.\n_START_SECTION_\nKritika modela\n_START_PARAGRAPH_\nRaziskave Vroomovega modela so podprle predpostavko, da je vlo\xc5\xbeen trud povezan s kognicijo, torej z zaznanimi pri\xc4\x8dakovanji in instrumentalnostjo. Kakorkoli \xc5\xbee, pa so raziskave pokazale tudi, da takrat, ko se posameznik odlo\xc4\x8da o tem, kako se bo vedel, vzame v zakup tudi druge stvari, torej ne le svoja pri\xc4\x8dakovanja in instrumentalnosti. Landy in Conte (2010) ocenita, da je bil model VIE eleganten in po\xc5\xbeivljajo\xc4\x8d. Povzdignil je status posameznika k statusu racionalnega bitja. Morda pa bi vseeno lahko rekli, da je predpostavko o racionalnosti vseeno potisnil nekoliko predale\xc4\x8d preko razumnih meja - predpostavljal je namre\xc4\x8d, da naj bi ljudje vendarle opravljali vrsto mu\xc4\x8dnih kalkulacij samo zato, da bi lahko sprejeli povsem preproste odlo\xc4\x8ditve. Poleg tega je VIE teorija ignorirala veliko nekognitivnih elementov, ki prav tako vplivajo na proces odlo\xc4\x8danja. Taka elementa sta na primer osebnost in \xc4\x8dustva. Erez in Isen (2002) sta demonstrirala, da imajo posamezniki z visokim pozitivnim afektom (v pozitivnem \xc4\x8dustvenem stanju) vi\xc5\xa1ja pri\xc4\x8dakovanja in instrumentalne vrednote kot posamezniki v nevtralnem \xc4\x8dustvenem stanju. Meta analiza (van Eerde in Thierry, 1996) je opozorila \xc5\xa1e na dodatno dejstvo. Originalna teorija VIE kot jo je predpostavljal Vroom, je bila intrapersonalna teorija (znotraj posameznika - npr. katere izmed x odlo\xc4\x8ditev bi bile bolj privla\xc4\x8dne za enega posameznika), namesto, da bi bila interpersonalna teorija (med posamezniki - npr. kateri izmed x posameznikov bi bil bolj motiviran). Van Erde in Thierry (1996) sta ugotovila, da je bila ve\xc4\x8dina raziskav opravljenih na interpersonalni verziji teorije. \xc4\x8ce se spomnimo primera managerja, lahko dodamo, da je v mnogih aspektih njegova naloga, da motivira vsakega posameznika posebej. Interpersonalni izsledki pa so na tem mestu precej irelevantni, saj se sploh ne nana\xc5\xa1ajo na vpra\xc5\xa1anje kako dvigniti motivacijo znotraj enega posameznika.'