b'\n_START_ARTICLE_\nFevdalizacija\n_START_PARAGRAPH_\nSrednjeve\xc5\xa1ka fevdalizacija pomeni dolo\xc4\x8ditev nekega ozemlja za svoj fevd, kar se je ve\xc4\x8dinoma dogajalo z nasilno pridobljenimi ozemlji. Tako je po zmagi nad nasprotnikom zmagovalec postal lastnik njegovih posestev, torej gospodar njegovih fevdov in senior njegovih podlo\xc5\xbenikov. S tem je ozemlje fevdaliziral._NEWLINE_Posebna vrsta fevdalizacije je bila cerkvena fevdalizacija na Apeninskem polotoku, ki se je pozneje raz\xc5\xa1irila tudi na osrednjo Evropo. Izhajala je iz nepisanega pravila, da ima pape\xc5\xbe, v kolikor Bo\xc5\xbeji predstavnik, oblast nad vsemi zemljami. Lokalni kralji niso imeli nikake oblasti, dokler jih ni pape\xc5\xbe ve\xc4\x8d ali manj slovesno "kronal za kralje". To kronanje je bila fevdalizacija, saj so kralji v zameno za kronanje obljubili podlo\xc5\xbeni\xc5\xa1tvo pape\xc5\xbeu. Tako se je na primer dogajalo v dolgi zgodovini italijanskega juga, kjer je prav pape\xc5\xbeevo potrdilo kraljestva bistveno vplivalo na politi\xc4\x8dni razvoj dr\xc5\xbeav. \xc4\x8ce se je kdaj zgodilo, da kralj ni maral ubogati pape\xc5\xbea, je bil izob\xc4\x8den (na primer Friderik II. Hohenstaufen), kar je bilo za tisti \xc4\x8das ogromno breme za vsakega vladarja, saj je s tem izgubil vsako podporo ljudstva. V dolo\xc4\x8denem trenutku je celo pri\xc5\xa1lo do mednarodnih vojn zaradi kraljevega odstopa od "vazalskih dol\xc5\xbenosti", na primer v slu\xc4\x8daju Ivane II. Neapeljske._NEWLINE_Konkreten primer fevdalizacije je v zgodovini Sardinije. Ko je po sicilskih ve\xc4\x8dernicah postalo nujno, da se Sicilija dodeli An\xc5\xbeujcem, so Aragonci v zameno za sicilska posestva prejeli od pape\xc5\xbea licentia invadendi, dobesedno dovoljenje za zasedbo, Sardinije. Sardinija pa je bila svobodna, le nekatera obalna mesta so bila v rokah pomorskih republik, kar pa ni nikogar motilo: s pape\xc5\xbeevim dovoljenjem (fevdalizacijo) je postala aragonski fevd._NEWLINE_Seveda vladarji niso pred podlo\xc5\xbeniki priznavali svoje odvisnosti od pape\xc5\xbea, raje so dajatve in usluge predstavljali kot "darila" ali "po\xc4\x8dastitev svetosti" pape\xc5\xbeev. Prav tega prikritega, tipi\xc4\x8dno mediteranskega sodelovanja med cerkveno in posvetno oblastjo srednjeevropski vladarji niso razumeli. Germanski vladarji so bili prepri\xc4\x8dani, da so pape\xc5\xbei njim enakovredna oblast in da je kronanje samo visoka \xc4\x8dast, ki je pomenilo, da jih pape\xc5\xbe priznava. Niso upo\xc5\xa1tevali, da podeljevanje te \xc4\x8dasti ni bilo zastonj. Z vladarji, ki so jih pape\xc5\xbei kronali za svetorimske cesarje, seveda ni bilo govora o fevdalizaciji, temve\xc4\x8d le o sodelovanju. V resnici je zgodovina pokazala, da to ni bilo sodelovanje, temve\xc4\x8d stoletno nasprotovanje, vojne, izob\xc4\x8denja, plenitve in vse do danes trajajo\xc4\x8de nerazumevanje med Nemci in Italijani.'