b"\n_START_ARTICLE_\nManeton\n_START_PARAGRAPH_\nManeton (gr\xc5\xa1ko  \xce\x9c\xce\xb1\xce\xbd\xce\xad\xce\xb8\xcf\x89\xce\xbd, Maneth\xc5\x8dn ali \xce\x9c\xce\xb1\xce\xbd\xce\xad\xce\xb8\xcf\x89\xcf\x82, Maneth\xc5\x8ds) je bil domnevno egip\xc4\x8danski sve\xc4\x8denik iz Sebenita (egip\xc4\x8dansko Tjebnutjer), ki je \xc5\xbeivel v ptolemajskem obdobju v zgodnjem 3. stoletju pr. n. \xc5\xa1t.\n_START_SECTION_\nIme\n_START_PARAGRAPH_\nZvirna egip\xc4\x8danska razli\xc4\x8dica Manetonovega imena se je izgubila, nekateri pa \xc5\xa1pekulirajo, da se je glasilo Totova resnica, Totovo darilo, Totov ljubljenec ali  Neitin ljubljenec. Manj sprejeta predloga imena sta  Myinyu-heter (Konjski pastir ali Konju\xc5\xa1nik)  in  Ma'ani-Djehuti (Videl sem Tota). V gr\xc5\xa1kem jeziku se na najstarej\xc5\xa1ih fragmentih (napis nezanesljivega  datuma  na podstavku kipa iz Serapisovega templja v Kartageni) in v delih judovskega zgodovinarja Jo\xc5\xbeefa Flavija iz 1. stoletja n. \xc5\xa1t. njegovo ime pi\xc5\xa1e \xce\x9c\xce\xb1\xce\xbd\xce\xad\xce\xb8\xcf\x89\xce\xbd [Maneth\xc5\x8dn]. Ime je polatinjeno v Maneto.  Med druge gr\xc5\xa1ke oblike imena spadajo Maneth\xc5\x8ds, Maneth\xc5\x8d, Manethos, Man\xc4\x93th\xc5\x8ds, Man\xc4\x93th\xc5\x8dn in Maneth\xc5\x8dth, med latinske pa  Manethon, Manethos, Manethonus in Manetos.\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav   noben vir ne omenja datuma Manetonovega  rojstva in smrti, ga Plutarh  (okoli 46-120 n. \xc5\xa1t.)  povezuje z vladavino Ptolemaja I. Soterja (323-283 pr. n. \xc5\xa1t.), Jurij Sincel pa s Ptolemajem II. Filadelfom (285-246 pr. n. \xc5\xa1t.). \xc4\x8ce se omemba nekega  imenu Manetona v Hibeh Papyri, datiranem v leto 241/40 pr.  n. \xc5\xa1t., nana\xc5\xa1a na slavnega avtorja Aegyptiacae,  je Maneton ustvarjal tudi med vladanjem Ptolemaja III. Evergeta (246\xe2\x80\x93222 pr. n. \xc5\xa1t.), vendar je bil takrat \xc5\xbee zelo star. \xc4\x8ceprav je zgodovinskost Manetona iz Sebenita za Jo\xc5\xbeefa Flavija in kasnej\xc5\xa1e avtorje samoumevna, ostaja vpra\xc5\xa1anje, ali je sploh obstajal, \xc5\xa1e vedno problemati\xc4\x8dno. Maneton  iz Hibeh Papyri nima naslova, spis sam pa obravnava dogajanja v Gornjem in ne Spodnjem Egiptu,  kjer naj bi na\xc5\xa1 Maneton deloval kot  glavni sve\xc4\x8denik. Ime Maneton je redko, kar pa ne pomeni, da je Maneton iz Hibeh Papyri  brez ugovora zgodovinar iz Sebenita in avtor Egiptiake, napisane za Ptolemaja Filadelfa._NEWLINE_Maneton je opisan kot Egip\xc4\x8dan, katerega materni jezik bi lahko bila egip\xc4\x8dan\xc5\xa1\xc4\x8dina. \xc4\x8ceprav so teme, o katerih je domnevno pisal, obravnavale samo egip\xc4\x8danske zadeve, je pisal izklju\xc4\x8dno v gr\xc5\xa1kem jeziku za gr\xc5\xa1ko govore\xc4\x8de ob\xc4\x8dinstvo. Med druga dela, ki mu jih pripisujejo, spadajo Proti Herodotu, Sveta knjiga,  O antiki in religiji, O praznovanjih, O pripravi kifija in  Pregled fizike. Manetonu se pripisuje tudi razprava Sotisova knjiga. Ob tem je treba opozoriti, da nobeno od teh del ni potrjeno v ptolemajskem obdobju, v katerem je \xc5\xbeivel Maneton iz Sebenita, in da nobeno delo ni omenjeno v nobenem viru pred 1. stoletjem n. \xc5\xa1t. Med obdobjem, v katerem  je bila domnevno napisana  Egiptiaka, in 1. stoletjem, v katerem je bila prvi\xc4\x8d omenjena,  je torej tri stoletja \xc5\xa1iroka vrzel. Pri nekaterih drugih delih je vrzel \xc5\xa1e ve\xc4\x8dja. Sveto knjigo, na primer, je prvi omenil Evzebij v 4. stoletju n. \xc5\xa1t._NEWLINE_\xc4\x8ce je bil Maneton zgodovinska oseba, je bil verjetno sve\xc4\x8denik son\xc4\x8dnega boga Raja v Heliopolisu. Po Juriju Sincelu je bil celo glavni sve\xc4\x8denik. Plutarh pi\xc5\xa1e, da je bil ugledna oseba Serapisovega kulta. Serapisov kult (zdru\xc5\xbeitev Ozirisa in Apisa)  je bil gr\xc5\xa1ko-makedonska razli\xc4\x8dica egip\xc4\x8danskega kulta, ki se je za\xc4\x8del morda z Aleksandrovo ustanovitvijo Aleksandrije. Tacit in Plutarh pri\xc4\x8data, da je kip boga Serapisa leta 286 pr. n. \xc5\xa1t. v Egipt pripeljal Ptolemaj I. Soter ali leta 278 pr. n. \xc5\xa1t. Ptolemaj II. Filadelf.  Obstaja tudi anti\xc4\x8dno izro\xc4\x8dilo, da sta projekt vodila Timotej Atenski in Maneton. Vir tega podatka ni jasen in morda izvira iz knji\xc5\xbenega dela, ki se pripisuje Manetonu. \xc4\x8ce je to res, vir ni neodvisen in ne potrjuje zgodovinskosti Manetona kot sve\xc4\x8denika-zgodovinarja iz zgodnjega 3. stoletja pr. n. \xc5\xa1t.\n_START_SECTION_\nEgiptiaka\n_START_PARAGRAPH_\nManeton naj bi bil avtor Egiptiake (gr\xc5\xa1ko \xce\x91\xe1\xbc\xb0\xce\xb3\xcf\x85\xcf\x80\xcf\x84\xce\xb9\xce\xb1\xce\xba\xce\xac, Aigyptiak\xc3\xa1), zgodovine Egipta, napisane na zahtevo Ptolemaja II. Filadelfa. Delo je za egiptologe zanimivo predvsem za dokazovanje kronologije vladavin egip\xc4\x8danskih faraonov.  Egiptiaka je verjetno najve\xc4\x8dje delo, ki se pripisuje Manetonu, in zagotovo najpomembnej\xc5\xa1e. Razdeljena  je na tri knjige. _NEWLINE_Manetonova inovacija je delitev faraonov na dinastije. Naziv  dinastija (gr\xc5\xa1ko \xce\xb4\xcf\x85\xce\xbd\xce\xb1\xcf\x83\xcf\x84\xce\xb5\xce\xaf\xce\xb1, dynaste\xc3\xada, dobesedno vladna sila) je uporabil za skupino vladarjev s skupnim poreklom. Izraza dinastija ni uporabljal v modernem smislu, se pravi  po krvni liniji, ampak je uvedel novo dinastijo vsaki\xc4\x8d, ko je v oblasti odkril kak\xc5\xa1no prekinitev ali praznino, na primer geografsko (\xc4\x8cetrta dinastija je vladala iz Memfisa, Peta dinastija pa z Elefantine) ali rodoslovno (avtor predvsem v Prvi dinastiji faraone omenja kot sinove svojih predhodnikov, da bi definiral, kaj je kontinuiteta).  V ogromni rodoslovni preglednici je praznine zapolnil s \xc4\x8dvrstimi pripovedmi o faraonih. _NEWLINE_Nekateri poznavalci menijo, da je bila Egiptiaka napisana kot konkuren\xc4\x8dno  delo Herodotovi Zgodovini in delo, ki bi dokumentiralo do takrat nezapisano zgodovino Egipta. S te perspektive bi lahko bilo delo Proti Herodotu vmesna razli\xc4\x8dica Egiptake ali njen del, ki je neodvisno od nje kro\xc5\xbeil med ljudstvom. Na \xc5\xbealost se noben izvirnik omenjenih del ni ohranil.\n_START_SECTION_\nAvtorstvo in datum nastanka\n_START_PARAGRAPH_\nNajzgodnej\xc5\xa1a znana omemba Egiptiake je v delu  judovskega zgodovinarja Jo\xc5\xbeefa Flavija  Contra Apionem (Proti Apionu), napisanem po letu 94 n. \xc5\xa1t.  Pred njim je najmanj tristo let ni omenil noben pisec, kar vna\xc5\xa1a upravi\xc4\x8den dvom v avtorstvo in datum njenega nastanka. Trditev, da je uradno in verodostojno zgodovino Starega Egipta, napisano v gr\xc5\xa1\xc4\x8dini na zahtevo Ptolemaja II. Filadefa, ve\xc4\x8d stoletij zavra\xc4\x8dalo ali ignoriralo veliko u\xc4\x8denjakov in aleksandrijskih knji\xc5\xbeni\xc4\x8darjev, je malo verjetna, zato so tudi trditve Jo\xc5\xbeefa Flavija komaj verodostojne. Delo je bilo napisano morda v rimskem obdobju ne dolgo pred prvo omembo.  \xc4\x8ce je to res, nekateri znanstveniki \xc5\xa1pekulirajo, da je njegov avtor Ptolemaj iz Mendesa, izobra\xc5\xbeen Grk, rojen in vzgojen v Egiptu. Ptolemaj je postal sve\xc4\x8denik, njegovo Zgodovino Egipta v treh delih pa so zaradi ve\xc4\x8dje verodostojnosti pripisali Manetonu. Po Klemnu Aleksandrijskem (okoli 150 do okoli 215 n. \xc5\xa1t.) je Ptolemaj napisal knjigo med vladanjem rimskega cesarja Avgusta (vladal 27 pr. n. \xc5\xa1t.-14 n. \xc5\xa1t.). Klemen  je imel dostop do Aleksandrijske knji\xc5\xbenice in omenja \xc5\xa1tevine avtorje in njihova dela, Manetona in njegove Zgodovine  v treh knjigah pa ne. Enako velja za Tatiana (okoli 120\xe2\x80\x93okoli 180 n. \xc5\xa1t.), veliko branega  kr\xc5\xa1\xc4\x8danskega pisca iz 2. stoletja,  ki v svojem delu Oratio ad Graecos (Govor Grkom) omenja samo Ptolemaja Mendesa  kot  \xc2\xbbrazlagalca njihovih [egip\xc4\x8danskih] zadev\xc2\xab, Manetona pa ne._NEWLINE_Po Tertulijanu (okoli 155\xe2\x80\x93okoli 240 n. \xc5\xa1t.)  je Ptolemaj Mende\xc5\xa1ki pisal za Manetonom. Njegovo izjavo se jemlje kot dokaz, da se je Ptolemaj Mende\xc5\xa1ki posvetoval z Manetonom in ga komentiral v svojih spisih. To bi hkrati lahko pomenilo, da je prav on zaslu\xc5\xbeen za vse, kar trenutno mislimo, da vemo o Manetonu. Zelo malo je verjetno, da Tatian, Apion in Klemen Aleksandrijski niso vedeli za Manetonovo Zgodovino v treh knjigah, vendar so se potem, ko je Ptolemaj Mende\xc5\xa1ki napisal svojo zgodovino Egipta v petih knjigah, sklicevali nanj. Zato je verjetno mogo\xc4\x8de domnevati, da so Tatian, Apion in Klemen verjeli, da je Ptolemaj  Mende\xc5\xa1ki avtor dela z naslovom Egiptiaka in da je bil prena\xc5\xa1alec Manetonovih besed. \xc4\x8ce je to res, Egiptiaka ni anonimno ali psevdoanonimno delo, ampak delo Ptolemaja Mende\xc5\xa1kega, ki je izrecno trdil, da obnavlja besede pomembnega egip\xc4\x8danskega visoega sve\xc4\x8denika, ki je \xc5\xbeivel tri stoletja pred njim._NEWLINE_Gornjo teorijo o avtorstvu in datumu nastanka podpira zmeda v Sudi, obse\xc5\xbeni bizantinski enciklopediji iz 10. stoletja. Po Sudi sta bila dva avtorja z imenom Maneton: eden iz Mendesa in drugi iz Sebenita ali Diospolisa (Tebe). Suda ne pripisuje avtorstva Egiptiake nobenemu od njiju. Mende\xc5\xa1ki Maneton je pisal o pripravi kyphi, Maneton iz Sebenita ali Diospolisa pa je napisal dela  \xc2\xbbPoizvedovanje o naravi,  Apotelesmatica v verzih in druga  astrolo\xc5\xa1ka dela.\xc2\xab Suda omenja tudi avtorje, ki so ustvarjali med vladavino Ptolemaja II. Filadelfa, med njimi komi\xc4\x8dnega pesnika Aristonima, Manetona pa ne omenja.  Iz povedanega se lahko zaklju\xc4\x8di samo to, da je v Sudi Ptolemaj Mende\xc5\xa1ki  pome\xc5\xa1an z Manetonom iz Sebenita in da se Suda ne ujema z zgodbo, ki jo je ponavljal  Sincel, da je Egiptiaka iz obdoblja Ptolemaja II. Filadelfa v 3. stoletju pr. n. \xc5\xa1t.  Delo je prvi\xc4\x8d dokazano v rimskem obdobju. Iz ptolemajskega obdobja ni tudi nobenega drugega  dela v gr\xc5\xa1kem jeziku, ki bi ga lahko pripisali Manetonu.\n_START_SECTION_\nDruga knjiga\n_START_PARAGRAPH_\nPrva izdaja Druge knjige obravnava obdobje 0d Dvanajste do Osemnajste dinastije in vladarje Osemnajste dinastije  zdru\xc5\xbeuje z vladarji Devetnajste dinastije. Obravnava torej obdobje od konca Srednjega kraljestva, Drugo vmesno obdobje, invazijo Hiksov, njihov izgon in ustanovitev Novega kraljestva, ki se je za\xc4\x8delo z Ahmozom I., ustanoviteljem  Osemnajste dinastije. Ta dinastija se je v prvi izdaji kon\xc4\x8dala s  Thouorisom (egip\xc4\x8dansko Tuosret ali Tausret). Maneton njegovo vladavino postavlja v obdobje padca Troje._NEWLINE_Druga knjiga je \xc5\xa1e posebej zanimala Jo\xc5\xbeefa Flavija, ki je Hikse ali \xc2\xbbpastirske kralje\xc2\xab ena\xc4\x8dil s starodavnimi Izraelci, ki so se mno\xc5\xbei\xc4\x8dno izselili iz Egipta (Apion 1.82-92). Jo\xc5\xbeef  vklju\xc4\x8duje tudi kratko etimolo\xc5\xa1ko razpravo o besedi Hiksi  z ugotovitvijo, da je izraz Hiksi v razli\xc4\x8dnih izdajah Manetonove Zgodovine definiran protislovno. Jo\xc5\xbeefu je bil ljub\xc5\xa1i Manetonov naziv \xc2\xbbujeti pastirji\xc2\xab, domnevno iz njegove prve izdaje, kot naziv \xc2\xbbpastirski kralji\xc2\xab (Apion 1.82-83) iz kasnej\xc5\xa1e druge in tretje izdaje. Avtor je v prvi izdaji Hikse o\xc4\x8ditno imel za vsiljivce iz Arabije, v drugi in tretji izdaji pa jih je imel za Feni\xc4\x8dane (Kanaance). Po Manetonu so bili oni tisti, ki so po izgonu iz Egipta zgradili Jeruzalem, pred tem znan kot Salem. To izro\xc4\x8dilo morda ka\xc5\xbee, da so bili Hiksi svetopisemski  kanaanski Jebusejci  iz svetopisemskih besedil. _NEWLINE_V Drugi knjigi, vsaj v njeni najzgodnej\xc5\xa1o izdaji, je bila Zgodba o gobavcu, ki jo Jo\xc5\xbee Flavij omenja in na dolgo kritizira. Prikrojeno zgodbo je poznal tudi egip\xc4\x8danski slovni\xc4\x8dar Apion (30-20 pr. n. \xc5\xa1t. \xe2\x80\x93 okoli 45-48 n. \xc5\xa1t.), vendar je ne ume\xc5\xa1\xc4\x8da v Novo kraljestvo ampak v prvo leto 7. olimpiade, se pravi v leto 752 pr. n. \xc5\xa1t.\n_START_SECTION_\nTretja knjiga\n_START_PARAGRAPH_\nTretja knjiga se za\xc4\x8dne z Devetnajsto dinastijo, ki je v drugi in tretji izdaji Dvajseta dinastija, in kon\xc4\x8duje s Trideseto dinastijo, ki je v drugi in tretji izdaji Enaintrideseta  dinastija. Med Petindvajseto (\xc5\xa0estindvajseto) dinastijo se je zgodila sai\xc5\xa1ka renesansa, medtem ko sta v \xc5\xa0estindvajseto (Sedemindvajseto) dinastijo vklju\xc4\x8dena perzijska  an\xc5\xa1anska vladarja Kambiz II.  in  Bardija (Smerdis), sinova Kira Velikega. Sledijo perzijski Ahemenidi Dareja Histaspa  in njegovih naslednikov. Omenjene  so tudi tri lokalne dinastije, katerih oblast se je morala prekrivati s perzijsko, \xc4\x8deprav jih Maneton na\xc5\xa1teva v sekven\xc4\x8dnem  zaporedju. Trideseto dinastijo so sestavljali \xc5\xa1e trije perziski vladarji.  Nekateri zgodovinarji domnevajo, da je bila dodana naknadno. Tako Mojzes Horoenski kot Hieronim \xc5\xa1tejeta za zadnjega domorodnega egip\xc4\x8danskega vladarja Nektaneba II._NEWLINE_\xc5\xa0tevil\xc4\x8denje dinastij iz prve izdaje je avtor v naslednjih izdajah revidiral in Tretjo knjigo skoraj zagotovo zaklju\xc4\x8dil z Darejem III. Omenil je tudi Aleksandrovo aretacijo in usmrtitev Dareja III. Ker je \xc5\xa1lo za avtorjevo napako, je v zadnji izdaji ta del izu\xc5\xa1\xc4\x8den._NEWLINE_Tri izdaje istega avtorja dokazuje  tudi ime ustanovitelja Osemnajste dinastije. V prvi izdaji se napa\xc4\x8dno imenuje Tethmosis (\xce\xa4\xce\xad\xce\xb8\xce\xbc\xcf\x89\xcf\x83\xce\xb9\xcf\x82). V drugi izdaji je njegovo ime spremenjeno v Amosis (\xce\x86\xce\xbc\xcf\x89\xcf\x83\xce\xb9\xcf\x82). V tretji izdaji je napisano pravilno ime Amos (\xce\x86\xce\xbc\xcf\x89\xcf\x82),<ref>Waddell (1940), str. 110-111./ref> ki se je v egip\xc4\x8dan\xc5\xa1\xc4\x8dini pisalo Ahmose. _NEWLINE_\xc4\x8ce je leto 28 pr. n. \xc5\xa1t. najzgodnej\xc5\xa1i mogo\xc4\x8d datum prve izdaje, sta bili druga in tretja izdaja objavljeni verjetno okoli leta 18 oziroma 8 pr. n. \xc5\xa1t."