b'\n_START_ARTICLE_\nVedenje skupin v organizaciji\n_START_PARAGRAPH_\nV splo\xc5\xa1nem je skupina opredeljena kot splet medsebojnih odnosov, urejenih tako, da trajajo dalj \xc4\x8dasa. Skupina deluje kot enota za tiste, ki sodelujejo v njej, kot tudi za tiste, ki so zunaj nje, \xc4\x8dlani skupine pa opravljajo z delitvijo dela naloge, katera jim je dodeljena. Skupina je realna, kolektivna, toda delna enota, saj imajo \xc4\x8dlani posami\xc4\x8dnih organizacijskih enot, ki opravljajo enake naloge in \xc5\xa1tevilni drugi v organizaciji lahko medsebojne odnose, ki ne ustrezajo le eni vrsti skupine. Skupino lahko neposredno opazujemo, temelji na skupnih vrednotah, ki so trajne in tvorne ter ima cilj, enotna stali\xc5\xa1\xc4\x8da, naloge in vedenje, kar predstavlja socialni vir, ki te\xc5\xbei k relativni integriranosti. _NEWLINE_Vedenje v skupini v neki organizaciji zajema interakcijo med posamezniki znotraj kolektiva ter procese kot so mnenja, stali\xc5\xa1\xc4\x8da, rasti, povratne zanke in prilagoditve, ki se pojavljajo kot posledica te interakcije.  Interakcije slu\xc5\xbeijo za izpolnitev dolo\xc4\x8denih potreb zadovoljstva posameznika, ki je del kolektiva in pomagajo, da zagotavljajo osnovo za njegovo interakcijo s posameznimi \xc4\x8dlani skupine.\n_START_SECTION_\nSkupinska dinamika\n_START_PARAGRAPH_\nNamen skupine je, da opravlja neko nalogo v skladu s postavljenimi cilji organizacije. V organizacijo posamezniki vstopajo kot celovite osebnosti, saj \xc4\x8dlovek poleg delovne naloge v sebi zdru\xc5\xbeuje vrsto lastnih interesov, izku\xc5\xa1enj, iskanj, idej, hotenj, nasprotovanja idr. Le-to pa rezultira v skupinski dinamiki, saj zaradi tega med \xc4\x8dlani prihaja do medsebojnih interakcij. Skupinska dinamika je odvisna predvsem od tipov posameznikov, ki so v skupino vklju\xc4\x8deni. Za nastajanje skupinskih struktur v medsebojnih osebnih interakcijah je pomembno, da \xc4\x8dlani prevzemajo aktivnosti, ki jih je v danih pogojih mo\xc5\xbeno uresni\xc4\x8diti. Odnosi, oblikovani med temi nalogami, so postopno regulirani in utrjeni prav tako, kot dejavnosti same. Na\xc4\x8dini odzivanja na zunanje okolje, za katere posameznik odkrije, da so ugodni, se vedno pogosteje uveljavljajo in postanejo navade. Ko so enkrat uveljavljene, se oblikujejo v pravila in zakonitosti medsebojnih odnosov.\n_START_SECTION_\nKonflikti\n_START_PARAGRAPH_\nPri nastanku skupinske strukture so zna\xc4\x8dilna tudi nasprotovanja med \xc4\x8dlani skupine, ki nastajajo zlasti v za\xc4\x8detnem procesu nastajanja skupine. Tako kot pravila, so tudi nasprotovanja potrebna za nastanek skupinske strukture in se med seboj dopolnjujeta, saj je pri obeh pomembno, da imajo \xc4\x8dlani skupine tak\xc5\xa1ne vloge, kakr\xc5\xa1ne imajo naloge. Pri tem je potrebno upo\xc5\xa1tevati tako zunanje kot tudi notranje dejavnike, ki zmanj\xc5\xa1ujejo podporo \xc4\x8dlanov skupine. Stalne te\xc5\xbeave skupine pri zadovoljevanju pri\xc4\x8dakovanj \xc4\x8dlanov glede statusa, materialnega nagrajevanja, oblik priznanj idr. zmanj\xc5\xa1uje pripravljenost \xc4\x8dlanov, da bi skupino podpirali.  Skupino, ki je neprestano neu\xc4\x8dinkovita, \xc4\x8dlani postopoma prenehajo podpirati. Lahko pride tudi do identifikacije \xc4\x8dlanov ene skupine s \xc4\x8dlani in cilji drugih skupin, \xc4\x8demur sledi izlo\xc4\x8ditev \xc4\x8dlanov iz dotedanje skupine. Ve\xc4\x8dja kot je podpora \xc4\x8dlanov skupini, te\xc5\xbeje si nasprotne skupine podredijo \xc4\x8dlane.\n_START_SECTION_\nRazre\xc5\xa1evanje konfliktov\n_START_PARAGRAPH_\nVeliko \xc5\xa1tudij je raziskovalo razne vrste intervencij, ki bi bile lahko uporabljene za zmanj\xc5\xa1evanje socialnih konfliktov med \xc4\x8dlani skupin. Durskat in Wolff (1999) sta ugotovila da povratne informacije iz o\xc4\x8di v o\xc4\x8di s strani kolegov drasti\xc4\x8dno zmanj\xc5\xa1ujejo stopnjo konfliktov, \xc5\xa1e posebej, \xc4\x8de je ta povratna informacija podana ob primernem \xc4\x8dasu (na sredini projekta).  Naumann in Bennett (2000) sta ugotovila, da vodje, ki spodbujajo procesno pravi\xc4\x8dnost in dosledno uporabljajo pravila, lahko zmanj\xc5\xa1ujejo stopnjo konfliktov.  Van der Vegt idr. (2001) so dokazali, da je zadovoljstvo skupine vi\xc5\xa1je s sprejemanjem skupnih nagrad, ki ne ustvarjajo razlik med \xc4\x8dlani, vendar je vrednost tega lahko izni\xc4\x8dena zaradi dejstva, da so nagrade po navadi povezane z vi\xc5\xa1jo stopnjo socialnega postopa\xc5\xa1tva.\n_START_SECTION_\nRazmerje med posameznikom in skupino\n_START_PARAGRAPH_\nV procesu medsebojnega sodelovanja skupina lahko vpliva na \xc4\x8dlane zelo razli\xc4\x8dno, najve\xc4\x8dja verjetnost je, da skupina na \xc4\x8dlane skupine vpliva zelo konformno. Dogajanje v skupini lahko vzpostavi uniformnost v vedenju in mi\xc5\xa1ljenju, lahko pa povzro\xc4\x8di tudi heterogenost v vedenju. Realizacija procesa uniformnosti ali heterogenosti pa zadovolji \xc4\x8dustvene in zaznavne potrebe svojih \xc4\x8dlanov. Izku\xc5\xa1nje sodelovanja \xc4\x8dlanov v razli\xc4\x8dnih skupinah ka\xc5\xbeejo, da imajo posamezniki precej\xc5\xa1ne mo\xc5\xbenosti doseganja individualnosti. \xc4\x8clani skupine imajo lastne interese, vendar so lojalni tudi do interesov drugih \xc4\x8dlanov, tako mora vsaka skupina obravnavati odklone \xc4\x8dlanov skupine. To je lahko vir izbolj\xc5\xa1anja re\xc5\xa1evanja problemov ali doseganja skupnih ciljev, lahko pa je vir destrukcij skupine. Konflikte je potrebno re\xc5\xa1evati s krepitvijo medsebojne odvisnosti, torej s povezovanjem integriranih posameznikov v kohezivno skupino. Kohezivna skupina je lahko zelo konformna v stvareh, ki so skupini pomembne, vendar to ne pomeni, da ni mogo\xc4\x8de vzdr\xc5\xbeevati heterogenosti razli\xc4\x8dnih interesov pri posameznih \xc4\x8dlanih.\n_START_SECTION_\nHeterogeno-kohezivna skupina\n_START_PARAGRAPH_\nZna\xc4\x8dilnosti heterogeno \xe2\x80\x93 kohezivne skupine so mi\xc5\xa1ljenje \xc4\x8dlanov skupine, da je lahko vsakdo druga\xc4\x8den, svoboda odklona, mo\xc5\xbenost formiranja podskupin, diferenciacija polo\xc5\xbeajev in vlog.  V kohezivni skupini imajo \xc4\x8dlani lahko visoko stopnjo individualnosti, vendar so obenem zelo integrirani, ko gre za skupne cilje. Socialna in osebna integriteta sta odvisni od medsebojnih odnosov, ki ustvarjajo norme, oblikujejo stali\xc5\xa1\xc4\x8da, samopredstavo o sebi, osnovne vrednote in delovne vloge \xc4\x8dlanov.\n_START_SECTION_\nMedsebojna razmerja pri delu\n_START_PARAGRAPH_\nLjudje delujejo v interakciji z drugimi, ti interakcijski odnosi pa se nana\xc5\xa1ajo na razmerja med posamezniki ali ve\xc4\x8d ljudmi, katerih cilj je opraviti dolo\xc4\x8deno nalogo. Problemi dela se ne nana\xc5\xa1ajo le na posameznika, saj je delo odnos, ki vsebuje aktivna razmerja med ljudmi. Medsebojno razmerje ima svojo vrednost, saj je delo z drugimi bolj zadovoljujo\xc4\x8de, kot po pa izolirano delo.\n_START_SECTION_\nPovezovanje\n_START_PARAGRAPH_\nPovezovanje odra\xc5\xbea emocionalne ob\xc4\x8dutke, ki jih \xc4\x8dlani skupine \xc4\x8dutijo do drugih \xc4\x8dlanov ter do skupine same. Medtem ko zaupanje predstavlja pripravljenost sodelovati pri skupni nalogi, povezovanje presega zaupanje in odra\xc5\xbea mo\xc4\x8dan ob\xc4\x8dutek zaveze in \xc5\xbeelje ostati skupaj ter morda presega kontekst trenutne naloge. Podro\xc4\x8dje povezovanja je pomembno zaradi treh razlogov. Prvi je ta, da je povezovanje med \xc4\x8dlani skupine pomembno za visoko stopnjo uspe\xc5\xa1nosti skupine, zlasti ko je prisotna visoka stopnja soodvisnosti delovnega toka.  Drugi\xc4\x8d, \xc4\x8dlani skupin, ki se redko sre\xc4\x8dujejo iz o\xc4\x8di v o\xc4\x8di, se ne pove\xc5\xbeejo med sabo in so posledi\xc4\x8dno po\xc4\x8dasnej\xc5\xa1i in manj natan\xc4\x8dni pri izvajanju nalog, kot \xc4\x8dlani\xc2\xa0\xc2\xbbiz o\xc4\x8di v o\xc4\x8di\xc2\xab\xc2\xa0skupin.  Nazadnje, tudi v okolju, ki omogo\xc4\x8da interakcijo iz o\xc4\x8di v o\xc4\x8di, poskusi izvajanja skupinsko osnovanih struktur, naletijo na odpor s strani vodij ali \xc4\x8dlanov, zaradi strahu pred nezmo\xc5\xbenostjo soo\xc4\x8danja s konflikti, ki izhajajo iz njihovih razlik.\n_START_SECTION_\nRaznolikost\n_START_PARAGRAPH_\nBarrick idr. (1998) so raziskovali pomen raznolikosti v osebnostnih lastnosti med \xc4\x8dlani skupin. Ugotovili so, da je bila socialna kohezija najvi\xc5\xa1ja, ko je bila pri \xc4\x8dlanih prisotna visoka stopnja prijetnosti, ekstravertnosti in \xc4\x8dustvene stabilnosti. Vendar je razlikovanje med \xc4\x8dlani pri prijetnosti o\xc5\xa1kodovalo kohezijo, razlikovanje pri ekstravertnosti jo je spodbudilo, razlikovanje pri \xc4\x8dustveni stabilnosti pa na kohezijo ni vplivalo.  \xc4\x8ceprav Barrick idr. niso izrecno pokazali zakaj se skupine z visoko stopnjo prijetnosti, \xc4\x8dustvene stabilnosti in ekstravertnosti (in razlikovanjem v ekstravertnosti) lahko bolje pove\xc5\xbeejo, je Keller (2001) ugotovil, da navzkri\xc5\xbeno \xe2\x80\x93 funkcionalne skupine ustvarjajo stres, kar zni\xc5\xbeuje kohezivnost. Skupine z visoko stopnjo \xc4\x8dustvene stabilnosti lahko ta stres prebrodijo la\xc5\xbeje, kot skupine, ki imajo to lastnost ni\xc5\xbeje izra\xc5\xbeeno.  Simmons idr. (1999) so ugotovili, da je klju\xc4\x8dnega pomena pri upravljanju navzkri\xc5\xbeno \xe2\x80\x93 funkcionalnih skupin tudi proizvajanje u\xc4\x8dinkovite razprave, katero je te\xc5\xbeje dose\xc4\x8di v introvertnih skupinah ali skupinah, v katerih imajo \xc4\x8dlani visoko izra\xc5\xbeeno ekstravertnost, zaradi \xc4\x8desar hitreje pride do prepirov. Chatman in Flynn (2001) pa sta ugotovila, da je hitrost s katero demografsko heterogene skupine razvijejo sodelovalne norme najbolj\xc5\xa1i napovedovalec njihovega morebitnega obstoja in je tesno povezana s stopnjo in spremenljivostjo prijetnosti.\n_START_SECTION_\nPrilagajanje\n_START_PARAGRAPH_\nLiteratura, ki raziskuje to podro\xc4\x8dje vedenja v skupini, proces prilagajanja razdeli v dve specifi\xc4\x8dni podkategoriji. Prva se ukvarja s primerjanjem zmogljivosti v rutiniranih okoljih in zmogljivosti v novih okoljih, druga pa se bolj specifi\xc4\x8dno ukvarja z enim od vidikov prilagodljivosti in sicer deljenjem delovnih obremenitev, bodisi v obliki nudenja pomo\xc4\x8di bodisi podpiranja.\n_START_SECTION_\nPrimerjanje uspe\xc5\xa1nost v rutiniranih in novih pogojih\n_START_PARAGRAPH_\nLePine (2003) je ugotovil, da so individualne skupine z vi\xc5\xa1jo stopnjo kognitivnih zmo\xc5\xbenosti in odprtosti za izku\xc5\xa1nje svoje delo opravljale bolje, \xc4\x8de se je naloga okolja spremenila.  Marks idr. (2000) pa so se pri svoji raziskavi osredoto\xc4\x8dili na urjenje skupin in ne na sestavo skupine. Ugotovili so, da urjenje zvi\xc5\xa1a sposobnost interakcije in komunikacije med \xc4\x8dlani skupine, kot tudi izbolj\xc5\xa1anje komunikacije z vodjami, kar izbolj\xc5\xa1uje zmo\xc5\xbenost prilagajanja skupine.  Waller (1999) pa je ugotovil, da je hitrost s katero \xc4\x8dlani skupine prepoznajo spremembo okolja, prav tako klju\xc4\x8dnega pomena za izbolj\xc5\xa1anje prilagodljivosti. \xc4\x8ceprav je bilo ugotovljeno, da je stopnja prilagodljivosti odvisna od sposobnosti skupine ovrednotiti cilje in razporediti naloge, je Waller ugotovil, da je hitrost \xe2\x80\x93 in ne nujno frekvenca \xe2\x80\x93 s katero se skupina v\xc5\xbeivi v ta vedenja, kriti\xc4\x8dnega pomena za prilagodljivost.  Moon idr. (2004) so dokazali, da so bile skupine pri katerih se je za\xc4\x8detna izku\xc5\xa1nja z nalogo odvijala v funkcionalni strukturi, ki je ustvarila preproste naloge z visokimi zahtevami soodvisnosti, sposobne v celoti preiti na deljeno strukturo, za katero je zna\xc4\x8dilna ve\xc4\x8dja kompleksnost nalog z manj\xc5\xa1o zahtevo po soodvisnosti, ko je situacija od njih zahtevala tako spremembo. Skupine, ki so za\xc4\x8dele z deljeno strukturo pa niso bile sposobne uspe\xc5\xa1no izvesti spremembo v funkcionalno strukturo, tudi ko so spremembe v okoli\xc5\xa1\xc4\x8dinah naloge od njih zahtevale tak\xc5\xa1no preureditev.  V tem kontekstu je visoka stopnja komunikacije in podpornega vedenja v prej\xc5\xa1njih funkcionalnih skupinah vztrajala v prihodnost in spodbudila njihovo prilagajanje na novo deljeno strukturo. Nasprotno pa so sposobnosti koncentracije in neodvisnosti povezane s predhodno deljeno strukturo tudi napredovale v prihodnost ter uni\xc4\x8dile njihovo sposobnost prilagajanja novim zahtevam funkcionalne strukture. Torej bi bila bolj kot konceptualizacija prilagajanja kot pojav na vse ali ni\xc4\x8d (skupine ali so ali niso sposobne prilagajanja), primernej\xc5\xa1a konceptualizacija, da je prilagajanje usmerjen pojav, kjer se je potrebno ozirati na to od kod in na kaj se skupina prilagaja.\n_START_SECTION_\nPomo\xc4\x8d in delitev delovnih obremenitev\n_START_PARAGRAPH_\nSpecifi\xc4\x8den vidik prilagajanja je stopnja, do katere si \xc4\x8dlani skupine med seboj dejavno delijo delovne obremenitve, pomagajo, ali drug drugega podprejo pri soo\xc4\x8danju z visokimi zahtevami. Vrline deljenja delovne obremenitve so ene klju\xc4\x8dnih razlogov za sprejemanje prilagoditvenih struktur.  Nedavne raziskave podpirajo to stali\xc5\xa1\xc4\x8de, vendar zagovarjajo tezo, da je pomaganje pri delu dvorezen me\xc4\x8d. Na pozitivni strani so Podsakoff idr. (1997) preu\xc4\x8dili razli\xc4\x8dne vidike organizacijskega vedenja in ugotovili, da je koli\xc4\x8dina nudenja pomo\xc4\x8di v skupini edini vidik, ki ima pozitiven vpliv tako na kvaliteto kot na kvantiteto uspe\xc5\xa1nosti ekipe.  Barrick idr. (1998) so ugotovili, da skupine, ki vsebujejo visoko stopnjo vestnosti, ekstravertnosti, prijetnosti in \xc4\x8dustvene stabilnosti v ve\xc4\x8dji meri pripravljeni pomagati drug drugemu, kot skupine, ki imajo te lastnosti ni\xc5\xbeje izra\xc5\xbeene. Prav tako so ugotovili, da sta pripravljenost pomagati in fleksibilnost negativno povezana z variabilnostjo v splo\xc5\xa1nih kognitivnih sposobnosti \xc4\x8dlanov, kar ka\xc5\xbee na to, da je v primeru povezovanja \xc4\x8dlanov z visoko razvitimi kognitivnimi sposobnostmi in \xc4\x8dlanov z nizko razvitimi kognitivnimi sposobnostmi, deljenje obremenitve dela omejena in zelo verjetno le enosmerna.  Druge raziskave so odkrile, da je frekvenca nudenja pomo\xc4\x8di negativno povezana z uspe\xc5\xa1nostjo skupine. Porter idr. (2003) so pri svoji raziskavi izpostavili ekstravertnost, ki se je izkazala za glavni in interaktivni vpliv na podporno vedenje. \xc4\x8clani z visoko stopnjo ekstravertnosti so iskali in prejeli veliko ve\xc4\x8d pomo\xc4\x8di v vseh pogojih, \xc5\xa1e posebej pa, ko je bila prisotna visoka stopnja legitimnosti. Za posameznike z visoko stopnjo vestnosti je bilo verjetneje, da bodo poiskali pomo\xc4\x8d v visoko legitimnih pogojih, vendar manj verjetno, da jo bodo iskali v nizko legitimnih pogojih, ki so povezani s \xc4\x8dlani z ni\xc5\xbejo stopnjo vestnosti.  Raziskave na podro\xc4\x8dju socialnega postopni\xc5\xa1tva so pokazale, kako so \xc4\x8dlani skupine ob\xc4\x8dutljivi na morebitno izogibanje delu s strani njihovih sodelavcev. LePine idr. (2002) so ugotovili, da se potencialni ponudniki pomo\xc4\x8di odzivajo razli\xc4\x8dno na pro\xc5\xa1njo po pomo\xc4\x8di, odvisno od tega ali posameznik prosi za pomo\xc4\x8d zaradi primanjkovanja sposobnosti ali pa potrebuje pomo\xc4\x8d zaradi pomanjkanja vlo\xc5\xbeenega truda.\n_START_SECTION_\nZaklju\xc4\x8dek\n_START_PARAGRAPH_\nSkupine in ekipe v organizacijskem kontekstu se razpustijo iz ve\xc4\x8d razlogov. Konec je lahko na\xc4\x8drtovan, kot je na primer zaklju\xc4\x8dek delovne naloge, na kateri so \xc4\x8dlani delali, lahko pa je nena\xc4\x8drtovan, kot je na primer propad zaradi medsebojnih napetosti, neopravljenih nalog, ali mnogih drugih razlogov, med katerimi je tudi izguba interesa za sodelovanje v skupini s strani \xc4\x8dlanov.'