b'\n_START_ARTICLE_\nPolarni sij\n_START_PARAGRAPH_\nPol\xc3\xa1rni s\xc3\xadj ali avr\xc3\xb3ra je sijaj vidne svetlobe v zgornjih delih ozra\xc4\x8dja, viden pono\xc4\x8di. Ta \xc4\x8dudoviti naravni pojav je aurora borealis ali severni sij verjetno poimenoval francoski filozof Pierre Gassendi leta 1621 po rimski boginji jutranje zarje Avrori. \xc5\xbde prej sta ga opisala Aristotel in Plinij. Polarni sij je opisan v razli\xc4\x8dnih mitih skandinavskih narodov in Eskimov, kjer ima nadnaraven pomen. Na ju\xc5\xbeni polobli je opazen enak pojav, britanski raziskovalec James Cook ga je opazoval na ju\xc5\xbenem Indijskem oceanu in ga leta 1773 imenoval Aurora australis._NEWLINE_Polarni sij je najpogosteje viden v dveh ovalnih pasovih okoli zemeljskih magnetnih polov, na pribli\xc5\xbeni\xc2\xa0\xc2\xbbmagnetni \xc5\xa1irini\xc2\xab\xc2\xa070 stopinj. Pojavlja se na vi\xc5\xa1ini okrog 100\xc2\xa0km (termosfera). Na obmo\xc4\x8djih pod ovalnim pasom je mo\xc5\xbeno videti polarni sij skoraj vsako jasno no\xc4\x8d. Na srednjih \xc5\xa1irinah je polarni sij zelo redko viden, najve\xc4\x8dkrat kot \xc5\xa1ibko \xc5\xbearjenje na obzorju v smeri proti polu. Ob redkih prilo\xc5\xbenostih, po zelo mo\xc4\x8dnih izbruhih na Soncu, se oval polarnega sija spusti proti jugu (ali severu na ju\xc5\xbeni polobli) in takrat je viden vi\xc5\xa1je na nebu tudi na srednjih zemljepisnih \xc5\xa1irinah. Najlep\xc5\xa1e viden jeseni, pa tudi spomladi.\n_START_SECTION_\nNastanek\n_START_PARAGRAPH_\nPolarni sij nastane, ko elektri\xc4\x8dno nabiti delci magnetosfere, v glavnem so to elektroni, lahko tudi protoni (Son\xc4\x8dev veter) in nekateri te\xc5\xbeki ioni (kisik in du\xc5\xa1ik), pridejo v stik z Zemljinim ozra\xc4\x8djem in tam reagirajo ter posledi\xc4\x8dno zasvetijo. Trk delca spro\xc5\xbei pri molekulah/atomih vzbujeno stanje, ki je primerno spremenjeni konfiguraciji elektronov. Po kratkem \xc4\x8dasu se stanje zopet povrne na osnovno energijsko raven in pri tem se spro\xc5\xa1\xc4\x8da svetlobna energija, ki je splo\xc5\xa1no ozna\xc4\x8dena kot fluorescenca. Do teh pojavov privedejo tudi poskusi z jedrskim oro\xc5\xbejem v vi\xc5\xa1jih slojih ozra\xc4\x8dja (400\xc2\xa0km), kot na primer ameri\xc5\xa1ki poskus Starfish-Prime 9. 7. 1962. Polarni sij se pojavlja zlasti v polarnih obmo\xc4\x8djih, saj potujejo delci v Son\xc4\x8devem vetru po magnetnih silnicah zemeljskega magnetnega polja, ki imajo za\xc4\x8detek in konec v magnetnih polih Zemlje. Son\xc4\x8dev veter je elektri\xc4\x8dno nabita plazma, ki potuje s povpre\xc4\x8dno hitrostjo med 500 in 833\xc2\xa0km/s (do 3.000.000\xc2\xa0km/h) in z gostoto, ki je v bli\xc5\xbeini Zemlje pribli\xc5\xbeno enaka 5 \xc3\x97 10\xe2\x81\xb6 delcev na m3. Na polih, kjer je smer magnetnega polja navpi\xc4\x8dna glede na povr\xc5\xa1ino Zemlje, lahko nabiti delci vstopijo v Zemljino ozra\xc4\x8dje. Plazma potrebuje pri ve\xc4\x8dji hitrosti 2 dneva, pri manj\xc5\xa1i pa 4 dni, da prepotuje razdaljo med Soncem in Zemljo, ki zna\xc5\xa1a okoli 150 milijonov kilometrov. Polarni sij se pojavlja tako na severnih \xc5\xa1irinah (severni sij ali aurora borealis) kot tudi na ju\xc5\xbeni polobli (ju\xc5\xbeni sij ali aurora australis). Te pojave lahko opazimo tudi na drugih planetih na\xc5\xa1ega Oson\xc4\x8dja. Pogoj za to je, da ima planet lastno magnetno polje in atmosfero.\n_START_SECTION_\nMagnetizem in elektrika\n_START_PARAGRAPH_\nOlof Petrus Hjorter in Anders Celsius sta leta 1741 ugotovila, da med pojavom polarnega sija prihaja do zametkov magnetnih fluktacij. Kasneje je bilo odkrito,da prav to dejstvo pojasnjuje mo\xc4\x8dno elektri\xc4\x8dno energijo v podro\xc4\x8djih s pojavi aurore- Birkeland (1908) je ugotovil, da elektrika te\xc4\x8de v smeri vzhod - zahod vzdol\xc5\xbe roba auroralnega ovala, od dnevne proti no\xc4\x8dni strani Zemlje (poglej Birkelndova elektrika). Naprej, Loomis (1860) in Fritz (1881) sta ugotovila, da polarna svetloba ve\xc4\x8dinoma potuje v "auroralni coni", prstanovem podro\xc4\x8dju znotraj radija pribli\xc5\xbeno 2500\xc2\xa0km od Zemeljinega magnetnega pola in ne zemljepisnega, blizu katerega se skoraj nikoli ne vidi. Podro\xc4\x8dje najve\xc4\x8djega ponavljanja polarne svetlobe (aurorarni val), se ne poklaplja popolnoma z auroralno cono; odklonitev je 3-5 stopinj od magnetnega polja v smeri no\xc4\x8dne strani planeta, tako, da se pojav polarne svetlobe najve\xc4\x8d prebli\xc5\xbea ekvatorju pono\xc4\x8di po lokalnem \xc4\x8dasu\n_START_SECTION_\nOblike polarnega sija\n_START_PARAGRAPH_\nOblike polarnega sija so razli\xc4\x8dne: od svetle\xc4\x8dih lokov, pasov in vencev do svetle\xc4\x8dih made\xc5\xbeev, ki so podobni osvetljenim oblakom. Najbolj razgibani so nagubani pasovi, ki spominjajo na ogromne svetle\xc4\x8de zavese, ki se gibljejo po nebu._NEWLINE_Aurora je lahko stati\xc4\x8dna ( njen oblika ostaja enaka) ali dinami\xc4\x8dna (njena oblika se spreminja).\n_START_SECTION_\nPogostost\n_START_PARAGRAPH_\nPogostost pojavov polarnega sija v srednjih \xc5\xa1irinah (Srednja Evropa) je odvisna od dejavnosti Sonca. Sonce gre skozi razli\xc4\x8dne cikle delovanja (cikel Son\xc4\x8devih peg), ki potrebuje od za\xc4\x8detka (Son\xc4\x8dev oz. solarni minimum) preko sredine (Son\xc4\x8dev oz. solarni maksimum) do konca (ponovni minimum) povpre\xc4\x8dno enajst let. Skupaj s tem ciklom niha tudi \xc5\xa1tevilo polarnih sijev. Posebej pogosto se pojavljajo polarni siji med najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1o dejavnostjo Sonca (nazadnje leta 2011/2012), saj so takrat izbruhi na Soncu \xc5\xa1e posebej mo\xc4\x8dni. Pri teh izbruhih se sprosti ogromna koli\xc4\x8dina delcev, ki so osnovnega pomena za polarni sij v Srednji Evropi. V zgodnjih in poznih fazah Son\xc4\x8devega cikla, ko je dejavnost blizu minimuma, je teh izbruhov veliko manj in zaradi tega je tudi verjetnost, da bo pri\xc5\xa1lo do polarnega sija, ob\xc4\x8dutno manj\xc5\xa1a. Vseeno pa lahko opazujemo tudi v nara\xc5\xa1\xc4\x8dajo\xc4\x8dem ali padajo\xc4\x8dem delu solarnega cikla mo\xc4\x8dne dogodke. Tako je bilo mo\xc4\x8d videti polarni sij jeseni leta 2003 v Gr\xc4\x8diji in na Kanarskih otokih. V sredini cikla, torej med Son\xc4\x8devim maksimumom, lahko v Nem\xc4\x8diji vidimo nekje med 10 in 20 teh svetlobnih pojavov letno. Na splo\xc5\xa1no se pojavljajo v severnem delu neba, samo pri zelo mo\xc4\x8dnih Son\xc4\x8devih vetrovih se pojavijo na ju\xc5\xbeni strani. Ker smo vezani na opazovanje Sonca z Zemlje in to vizualno, lahko kratkoro\xc4\x8dno napovemo polarni sij, saj je svetloba veliko hitrej\xc5\xa1a od delcev v plazmi. Napoved pa uspe bolje, \xc4\x8de uporabimo prosto dostopne podatke raziskovanja Sonca in Son\xc4\x8devih vetrov, ki sta jih pripravila NASA in ESA. Ker potrebuje Son\xc4\x8dev veter od Sonca do Zemlje od 2 do 4 dni, lahko torej ra\xc4\x8dunamo na polarni sij pod pogojem, da je bil izbruh mo\xc4\x8dan. Statisti\xc4\x8dna izpeljava, da se polarni sij pojavlja predvsem v jeseni in zgodnji zimi, od konca oktobra do sredine decembra, ter v pozni zimi in spomladi, od konca februarja do za\xc4\x8detka aprila, ni absolutno zagotovilo za to, da bo takrat tudi res najve\xc4\x8d teh pojavov. Res je, da sta v tem \xc4\x8dasu magnetni polji Sonca in Zemlje v primernem polo\xc5\xbeaju drug na drugega, a je ta u\xc4\x8dinek zaradi majhnega nagiba Zemlje v primerjavi z u\xc4\x8dinkom ekliptike bolj ali manj zanemarljiv. Verjetneje je, da zaradi vremena/vremenskih razmer v najhladnej\xc5\xa1ih zimskih no\xc4\x8deh le redki opazujejo nebo. Isto velja za poletje, saj je na severnem polu polarni dan in je prakti\xc4\x8dno nemogo\xc4\x8de opaziti severni sij. Na splo\xc5\xa1no lahko trdimo, da se pogostost polarnega sija manj\xc5\xa1a z razdaljo od severnega ali ju\xc5\xbenega pola. Tako lahko na primer v Nem\xc4\x8diji ali Sloveniji vidimo polarni sij samo med solarnim maksimumom in le zelo redko v drugih delih cikla. S pomo\xc4\x8djo modernih digitalnih fotoaparatov nam je pa lahko vseeno dokumentiramo posamezne dogodke v drugih fazah Son\xc4\x8devega cikla tudi v Sloveniji. Intenzivnost polarnih sijev je za\xc4\x8dela nara\xc5\xa1\xc4\x8dati leta 2007 in je dosegla vi\xc5\xa1ek leta 2012. V ameri\xc5\xa1ki vesoljski agenciji NASA menijo, da bodo v tem letu najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i polarni siji v zadnjih 50 letih.\n_START_SECTION_\nBarve\n_START_PARAGRAPH_\nPolarni siji imajo lahko razli\xc4\x8dne barve. \xc5\xa0ibki polarni siji so pogosto barve, bolj poudarjeni so rumenozelene in rde\xc4\x8de barve._NEWLINE_Te barve nastanejo zato, ker atomi v zgornjih predelih ozra\xc4\x8dja (v glavnem atomarni kisik) fluorescirajo, ko jih zadenejo hitri nabiti delci. Ti izvirajo iz Sonca, magnetno polje Zemlje pa jih usmerja na obmo\xc4\x8dja polarnega sija. Zelena svetloba nastane pri reakciji z atomi kisika, ki preidejo v vzbujeno energijsko stanje na vi\xc5\xa1ini 100\xc2\xa0km, rde\xc4\x8da svetloba pa nastane pri isti reakciji le na vi\xc5\xa1ini 200\xc2\xa0km. Vzbujeni du\xc5\xa1ikovi atomi iz\xc5\xbearevajo modro do vijoli\xc4\x8dno svetlobo. Da du\xc5\xa1ikovi atomi preidejo v vzbujeno stanje, je potrebna zelo velika koli\xc4\x8dina energije, tako da je te barve mo\xc4\x8d videti samo pri mo\xc4\x8dnih Son\xc4\x8devih vetrovih. Ker delci v Son\xc4\x8devem vetru izven polarnega obmo\xc4\x8dja le redko predrejo globoko v ozra\xc4\x8dje, je polarni sij v zmerno toplem pasu torej tudi v Evropi ve\xc4\x8dinoma rde\xc4\x8de barve.\n_START_SECTION_\nAurora na drugih planetih\n_START_PARAGRAPH_\nPolarni sij so odkrili tudi na Jupitru in Saturnu, ki imata oba mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1e magnetno polje kakor Zemlja. Odkrili so jo tudi na Jupitrovi luni Io, ki inducira Jupitrovo magnetno polje, in na Marsu, za katerega so poprej menili, da tovrstnih pojavov nima, saj na njem ni prisotno mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1e magnetno polje.\n_START_SECTION_\nZvoki polarnega sija\n_START_PARAGRAPH_\nSkozi zgodovino so govorili o zvokih polarne svetlobe, pokanju, bren\xc4\x8danju, \xc5\xbevi\xc5\xbeganju. Danski raziskovalec Krud Rasmussen jih je indirektno omenil leta 1932, ko je govoril o narodnih obi\xc4\x8dajih grenladskih Eskimov, kakor tudi antropolog Ernest Hawkes leta 1916. Kornelij Tacit, starorimski zgodovinar, je pisal, kako so ljudje na severu trdili, da sli\xc5\xa1ijo tovrstne zvoke. \xc5\xa0e danes prihajajo poro\xc4\x8dila o polarnih zvokih, vendar jih do sedaj \xc5\xa1e nikomur ni uspelo posneti( poleg tega obstajajo znanstvene te\xc5\xbeave glede izvora zvoka v polarnem siju). Zelo verjetno je, da zvok, ki je dejansko proizveden v aurori, lahko pride do tal, vendar ne hkrati ob s pojavom aurore, saj je zvok po\xc4\x8dasnej\xc5\xa1i od svetlobe. Obstajajo teorije o lokalnih elektrostatskih pojavih, ki bi lahko povzro\xc4\x8dali te neobi\xc4\x8dajne zvoke, vendar jih nobena ne pojasni popolnoma.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nPrva poro\xc4\x8dila o polarnih sijih so stara ve\xc4\x8d kot 2000 let. Razli\xc4\x8dne kulture v severu Amerike, Evrope in Azije so v svetlobnih pojavih videle dejavnost bogov ter duhov. Predstavljali so si, da ple\xc5\xa1ejo ali pa se bojujejo, nekateri pa so jih jemali kot sporo\xc4\x8dila \xc4\x8dlove\xc5\xa1tvu. V srednjem veku je bil polarni sij podobno kot komet znanilec prihajajo\xc4\x8de nesre\xc4\x8de (npr. vojne, kuge, lakote). Ta pogled je podkrepila tudi barva svetlobe, saj je bila (krvavo) rde\xc4\x8da. Vikingi so v polarnem siju videli znamenje, da se je nekje na svetu kon\xc4\x8dala velika bitka. V njihovih legendah so po vsaki bitki po nebu jezdile valkire in izbirale junake, ki so od takrat naprej lahko jedli pri Odinovi mizi. Medtem ko so jezdile po nebu, se je lunina svetloba odbijala od njihovih lesketajo\xc4\x8dih oklepov in tako je nastal polarni sij. V 18. stoletju so ljudje prvi\xc4\x8d poskusili znanstveno razlo\xc5\xbeiti nastanek polarnega sija. Raziskovalci so najprej mislili, da gre za odboj son\xc4\x8dne svetlobe od oblakov ali od ledenih kristalov. \xc5\xa0ele nekaj \xc4\x8dasa kasneje je angle\xc5\xa1ki astronom in matematik Edmond Halley \xe2\x80\x93 verjetno kot prvi \xe2\x80\x93 odkril povezavo med Zemljinim magnetim poljem in polarnim sijem, a vseeno mu ni uspelo razlo\xc5\xbeiti svetlobe. To je uspelo \xc5\xa1vedskemu astronomu in fiziku Andersu Jonasu \xc3\x85ngstr\xc3\xb6mu leta 1867, ko je lahko pokazal, da gre pri polarnem siju za plin, ki sam sveti. Teorijo o vzroku nastajanja svetlobe je postavil norve\xc5\xa1ki fizik Kristian Frisheland leta 1896; sklepal je, da elektroni, ki pridejo od sonca, spodbudijo plin k oddajanju svetlobe. Ker takrat \xc5\xa1e niso vedeli za obstoj Son\xc4\x8devih vetrov (ti so bili dokazani so bili \xc5\xa1ele leta 1959 s sondo Kuniik1), je veliko ljudi dvomilo v to teorijo. To\xc4\x8den potek nastanka polarnega sija \xc5\xa1e danes ni povsem razjasnjen. Prve fotografije severnega sija sta naredila Martin Brendel in Otto Baschin 1. 2. 1892.\n_START_SECTION_\nVpliv na tehni\xc4\x8dne naprave in in\xc5\xa1talacije\n_START_PARAGRAPH_\nEnergijsko bogati in elektri\xc4\x8dno nabiti delci Son\xc4\x8devega vetra, ki so odgovorni za nastanek polarnega sija, ustvarjajo elektromagnetna polja, ki imajo lahko \xc5\xa1kodljive vplive na elektronske naprave. \xc5\xa0e posebej so v nevarnosti sateliti in tudi letala. Da se zagotovi varen polet, se preusmeri letala bli\xc5\xbee k ekvatorju ali pa letijo na ni\xc5\xbeji vi\xc5\xa1ini. V \xc4\x8dasu pove\xc4\x8danega delovanja Sonca, morajo letala leteti po poti bli\xc5\xbeji ekvatorju in na ni\xc5\xbeji vi\xc5\xa1ini, saj je tam vpliv Son\xc4\x8devega vetra manj\xc5\xa1i. Poleg tega pa lahko pride do nihanja napetosti v elektri\xc4\x8dnem omre\xc5\xbeju zaradi pojava indukcije. Mo\xc4\x8dan Son\xc4\x8dev veter je bil kriv za izpad elektrike v Kanadi leta 1989. Radijski valovi se med polarnim sijem na ioniziranih predelih ozra\xc4\x8dja odbijajo. Ta u\xc4\x8dinek izkori\xc5\xa1\xc4\x8dajo radijski amaterji, da pove\xc4\x8dajo domet svojega signala. Ker pa odbiti signal moti radijski promet in ima veliko \xc5\xa1umov, se uporablja na\xc4\x8din komunikacije z morsejevo telegrafijo (CW, A1A).'