b'\n_START_ARTICLE_\nMerkur\n_START_SECTION_\nNotranja zgradba\n_START_PARAGRAPH_\nMerkur je eden od \xc5\xa1tirih zemeljskih planetov, kar pomeni, da je tako kot Zemlja kamninsko telo. S premerom 4879\xc2\xa0km na ekvatorju je najmanj\xc5\xa1i med njimi. Sestoji iz pribli\xc5\xbeno 70\xc2\xa0% kovinske in 30\xc2\xa0% silikatne snovi. Z gostoto 5.43 g/cm\xc2\xb3 je na drugem mestu v Oson\xc4\x8dju, takoj za Zemljo. \xc4\x8ce pa se odmisli u\xc4\x8dinek te\xc5\xbenostnega stisnjenja, bi bil Merkur iz gostej\xc5\xa1e snovi; imel bi namre\xc4\x8d gostoto 5,3 g/cm\xc2\xb3, medtem ko je gostota Zemlje 4,4 g/cm\xc2\xb3._NEWLINE_Na podlagi gostote se lahko sklepa na notranjo zgradbo Merkurja. Medtem ko je gostota Zemlje, posebno v jedru, v veliki meri posledica te\xc5\xbenostnega tlaka, je Merkur precej manj\xc5\xa1i in njegova notranjost ni tako stisnjena. Tako visoko gostoto se lahko pojasni le z velikim in z \xc5\xbeelezom bogatim jedrom. Geologi ocenjujejo, da jedro obsega pribli\xc5\xbeno 42\xc2\xa0% prostornine Merkurja (pri Zemlji 17\xc2\xa0%)._NEWLINE_Jedro obdaja 600\xc2\xa0km debel pla\xc5\xa1\xc4\x8d. Domnevno naj bi v za\xc4\x8detku Merkurjeve zgodovine orja\xc5\xa1ki trk z njega odtrgal ve\xc4\x8d sto kilometrov prvotne pla\xc5\xa1\xc4\x8dne snovi, zato je pla\xc5\xa1\xc4\x8d v primerjavi z jedrom zdaj razmeroma tanek. (druge teorije so obravnavane spodaj)._NEWLINE_Merkurjeva skorja naj bi bila debela med 100 in 200\xc2\xa0km. Posebna zna\xc4\x8dilnost Merkurjevega povr\xc5\xa1ja so \xc5\xa1tevilni ozki grebeni, dolgi tudi ve\xc4\x8d sto kilometrov. Ti naj bi nastali, ko se je skorja \xc5\xbee strdila, nato pa sta se skorja in pla\xc5\xa1\xc4\x8d za\xc4\x8dela ohlajati in kr\xc4\x8diti._NEWLINE_Merkur vsebuje ve\xc4\x8d \xc5\xbeeleza kot kateri koli drug planet v Oson\xc4\x8dju. Visoko kovinskost se pojasnjuje z ve\xc4\x8d teorijami. Po naj\xc5\xa1ir\xc5\xa1e sprejeti je imel Merkur prvotno podobno razmerje med kovinami in silikati, kot ga imajo hondritni meteorji (ta naj bi bila tipi\xc4\x8dna za povpre\xc4\x8dno kamninsko snov v Oson\xc4\x8dju) ter pribli\xc5\xbeno 2,35-krat ve\xc4\x8djo maso od dana\xc5\xa1nje. Vendar pa ga je \xc5\xbee kmalu po nastanku Oson\xc4\x8dja zadel planetezimal s pribli\xc5\xbeno \xc5\xa1estino te mase. Udarec naj bi odtrgal precej prvotne skorje in pla\xc5\xa1\xc4\x8da, pri \xc4\x8demer se je precej pove\xc4\x8dal dele\xc5\xbe jedra. Podobna teorija razlaga tudi nastanek Zemljine Lune (glej \xc4\x8dlanek domneva velikega trka)._NEWLINE_Po drugi teoriji naj bi se Merkur iz solarne meglice izoblikoval, \xc5\xa1e preden se je stabiliziral izsev Sonca. Planet naj bi imel v za\xc4\x8detku dvakrat ve\xc4\x8djo maso. Ob kr\xc4\x8denju Protosonca pa so temperature v okolici Merkurja dosegle med 2500 in 2500 3500\xc2\xa0K, morda celo 10000\xc2\xa0K. Pri tolik\xc5\xa1nih temperaturah naj bi se povr\xc5\xa1insko skalovje uparilo in ustvarilo \xc2\xbbskalno paro\xc2\xab, ki jo je odnesel Son\xc4\x8dev veter._NEWLINE_Tretja teorija pa pravi, da je v solarni meglici pri\xc5\xa1lo do trenja delcev, iz katerih je nastajal Merkur, kar pomeni, da so se la\xc5\xbeji delci izgubili. Vsaka od teh teorij predvideva druga\xc4\x8dno sestavo povr\xc5\xa1ine. To naj bi raziskali vesoljski odpravi MESSENGER in BepiColombo in s tem potrdili ali ovrgli na\xc5\xa1tete teorije.\n_START_SECTION_\nAtmosfera\n_START_PARAGRAPH_\nMerkur je premajhen, da bi s svojo \xc5\xa1ibko gravitacijo dlje \xc4\x8dasa zadr\xc5\xbeal znatnej\xc5\xa1o atmosfero. Vendarle pa ima redko atmosfero, ki vsebuje vodik, helij, kisik, natrij, kalcij in kalij. Ta ni stabilna \xe2\x80\x93 atomi se neprestano izgubljajo v vesolje in iz razli\xc4\x8dnih virov nadome\xc5\xa1\xc4\x8dajo. Atomi vodika in helija verjetno izvirajo iz Son\xc4\x8devega vetra, difundirajo v magnetosfero in nato spet ube\xc5\xbeijo v vesolje. Dodaten vir helija, pa tudi vir natrija in kalija, je radioaktivno razpadanje elementov v skorji. Verjetno je del atmosfere tudi vodna para, ki jo prina\xc5\xa1ajo kometi.\n_START_SECTION_\nMagnetosfera\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav se Merkur vrti po\xc4\x8dasi, ima razmeroma mo\xc4\x8dno in domnevno globalno magnetno polje z mo\xc4\x8djo pribli\xc5\xbeno 0,1\xc2\xa0% Zemljinega. Tako kot pri Zemlji bi ga lahko ustvarjalala kro\xc5\xbee\xc4\x8da teko\xc4\x8da snov v jedru. Vendar pa znanstveniki niso prepri\xc4\x8dani, da je Merkurjevo jedro \xc5\xa1e vedno v teko\xc4\x8dem stanju. V teko\xc4\x8dem stanju bi ga lahko ohranjali bibavi\xc4\x8dni u\xc4\x8dinki v obdobjih velike izsrednosti tira. Morda pa je magnetno polje Merkurja ostanek biv\xc5\xa1ega u\xc4\x8dinka dinama, ki je sicer prenehal, magnetno polje pa je ostalo \xc2\xbbzamrznjeno\xc2\xab\xc2\xa0v trdnih magnetnih snoveh._NEWLINE_Merkurjevo magnetno polje je dovolj mo\xc4\x8dno, da preusmerja Son\xc4\x8dev veter okrog planeta in s tem ustvarja magnetosfero, v katero Son\xc4\x8dev veter ne prodre. Nasprotno Luna nima atmosfere, saj ima pre\xc5\xa1ibko magnetno polje, da bi prepre\xc4\x8dilo prodor Son\xc4\x8devega vetra do njene povr\xc5\xa1ine.\n_START_SECTION_\nSukanje Merkurjevega prison\xc4\x8dja\n_START_PARAGRAPH_\nZ Newtonovo mehaniko po\xc4\x8dasne precesije Merkurja ni mogo\xc4\x8de zadovoljivo razlo\xc5\xbeiti. Mnogo let so domnevali, da se za tem skriva \xc5\xa1e neodkriti planet, ki se giblje \xc5\xa1e bli\xc5\xbee Soncu kot Merkur (mogo\xc4\x8da razlaga bi bila \xc5\xa1e majhna splo\xc5\xa1\xc4\x8denost Sonca). Vero astronomov v tako razlago je \xc5\xa1e okrepila uspe\xc5\xa1na izsleditev Neptuna na podlagi motenj gibanja planeta Urana. V 20. stoletju pa je opazovano precesijo popolnoma pojasnila splo\xc5\xa1na teorija relativnosti Alberta Einsteina. Precesija Merkurja je ponazorila pojav pove\xc4\x8devanja mase in s tem zanesljivo potrdila eno od Einsteinovih teorij. Merkur je namre\xc4\x8d v prison\xc4\x8dju nekoliko masivnej\xc5\xa1i kot v odson\xc4\x8dju, saj se mu zaradi dilatacije mase pove\xc4\x8da kineti\xc4\x8dna energija. Zaradi dodatne mase dobi dodatno vztrajnost in tako za malenkost prehiti lego prison\xc4\x8dja, kot ga napove Newtonova gravitacija. Razlika je zelo majhna: Merkurjevo prison\xc4\x8dje zaradi relativisti\xc4\x8dnega u\xc4\x8dinka pohiti le za 43 kotnih sekund na stoletje. Pri drugih planetih je razlika \xc5\xa1e manj\xc5\xa1a, in sicer 8,6 kotnih sekund na stoletje pri Veneri, 3,8 pri Zemlji in 1,3 pri Marsu, kar neposredno \xc5\xa1e niso mogli opaziti._NEWLINE_Simulacije tira ka\xc5\xbeejo, da se izsrednost Merkurjevega tira v milijonih let kaoti\xc4\x8dno spreminja med 0 (kro\xc5\xbeni tir) do zelo velike vrednosti 0,47. To naj bi bilo vzrok Merkurjevi resonanci med vrtenjem in tirom 3:2 (namesto obi\xc4\x8dajnej\xc5\xa1e 1:1), saj je to stanje v obdobju visoke izsrednosti verjetnej\xc5\xa1e.\n_START_SECTION_\nResonanca med vrtenjem in tirom\n_START_PARAGRAPH_\nDolgo \xc4\x8dasa so mislili, da se Merkur vrti so\xc4\x8dasno s Soncem, kar pomeni, da se okrog svoje osi zavrti enkrat na vsak obhod, pri tem pa Soncu ka\xc5\xbee ves \xc4\x8das isto stran, podobno kot Luna, ki je vedno z isto stranjo obrnjena proti Zemlji. Vendar pa so radarska opazovanja leta 1965 potrdila, da ima planet resonanco vrtenja in tira v razmerju 3:2, kar pomeni, da se Merkur v dveh obhodih okrog Sonca okrog svoje osi zavrti tri krat. To resonanco stabilizira izsrednost Merkurjevega tira. V prison\xc4\x8dju, ko je Son\xc4\x8dev privlak najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i, je Sonce na Merkurjevem nebu prakti\xc4\x8dno negibno. Prvotno so domnevali, da je razlog v tem, da je v \xc4\x8dasu opazovanja Merkur vedno na istem mesto v svoji resonanci 3:2 in tako vedno ka\xc5\xbee isto stran. Son\xc4\x8dev dan zaradi resonance vrtenja in tira 3:2 traja (dol\xc5\xbeina med dvema meridianskima prehodoma Sonca) pribli\xc5\xbeno 176 zemeljskih dni. Zvezdni dan (vrtilna doba) traja pribli\xc5\xbeno 58,7 zemeljskih dni.\n_START_SECTION_\nOpazovanje\n_START_PARAGRAPH_\nMerkurjev navidezni sij niha med -\xe2\x88\x922,0 (kar je svetlej\xc5\xa1e od zvezde Sirij) in 5,5. _NEWLINE_Opazovanja Merkurja ote\xc5\xbeko\xc4\x8da njegova bli\xc5\xbeina Soncu, saj je v njegovem bli\xc5\xa1\xc4\x8du ve\xc4\x8dinoma neviden. Merkur lahko opazujemo le v kratkem \xc4\x8dasu ob jutranjem ali ve\xc4\x8dernem mraku. Hubblov vesoljski teleskop zaradi varnostnih postopkov, ki mu prepre\xc4\x8dujejo, da bi se usmeril preblizu Soncu, Merkurja ne more opazovati._NEWLINE_Pri opazovanju z Zemlje tako kot pri Luni tudi pri Merkurju vidimo mene, saj je v spodnji konjukciji \xc2\xbbnov\xc2\xab, ob zgornji pa \xc2\xbbpoln\xc2\xab. Obakrat je planet zaradi hkratnega vzhoda in zahoda s Soncem neviden. Do prve oz. zadnje mene pride pri najve\xc4\x8dji elongaciji (navidezni oddaljenosti od Sonca) vzhodno oz. zahodno, ki pri Merkurjevi lo\xc4\x8ditvi od sonca zna\xc5\xa1a med 18,5\xc2\xb0 pri prison\xc4\x8dju in 28,3\xc2\xb0 pri odson\xc4\x8dju. Pri najve\xc4\x8dji elongaciji zahodno vzide Merkur pred soncem, pri najve\xc4\x8dji elongaciji zahodno pa zaide za Soncem._NEWLINE_Merkur dose\xc5\xbee spodnjo konjukcijo v povpre\xc4\x8dju vsakih 116 dni, vendar pa to obdobje zaradi izsrednega tira planeta niha med 111 in 121 dnevi. Obdobje navideznega vzvratnega gibanja, kot ga lahko vidimo z Zemlje, traja na vsaki strani spodnje konjukcije med 8 in 15 dni. Tudi ta veliki razpon je posledica velike izsrednosti tira._NEWLINE_Merkur je pogosto bolje viden z ju\xc5\xbene poloble kot s severne. Razlog je v tem, da so najve\xc4\x8dje mogo\xc4\x8de elongacije zahodno od Sonca vedno zgodaj jeseni, najve\xc4\x8dje mogo\xc4\x8de vzhodne elongacije pa so, ko se na ju\xc5\xbeni polobli pribli\xc5\xbeuje konec zime. Obakrat je dose\xc5\xbeen maksimalen kot Merkurjevega tira z ekliptiko, zato Merkur v prvem primeru vzide nekaj ur pred Soncem, v drugem pa v dr\xc5\xbeavah ju\xc5\xbenega zmernega pasu, kot sta Argentina in Nova Zelandija, zaide \xc5\xa1ele ve\xc4\x8d ur za son\xc4\x8dnim zahodom. Nasprotno pa v severnem zmernem pasu Merkur nikdar ne vzide nad obzorje bolj ali manj popolnoma temnega no\xc4\x8dnega neba. Merkur lahko tako kot nekatere druge planete in najsvetlej\xc5\xa1e zvezde vidimo tudi pri popolnem Son\xc4\x8devem mrku._NEWLINE_Z Zemlje je Merkur najsvetlej\xc5\xa1i, ko je v meni debelitve, to je med krajcem in \xc5\xa1\xc4\x8dipom. \xc4\x8ceprav je planet tedaj precej bolj oddaljen kot pri tanj\xc5\xa1anju, ve\xc4\x8djo oddaljenost ve\xc4\x8d kot nadomesti ve\xc4\x8dja osvetljena povr\xc5\xa1ina. Nasprotno pri Veneri velja, da je najsvetlej\xc5\xa1a, ko je tanek srp, saj je takrat mnogo bli\xc5\xbee Zemlji.\n_START_SECTION_\nPrvi astronomi\n_START_PARAGRAPH_\nMerkur so kot Ubu-idim-gud-ud poznali \xc5\xbee Sumerci v 3. tiso\xc4\x8dletju pred na\xc5\xa1im \xc5\xa1tetjem. Planet so morda opazovali tudi prvi Babilonci (2000 do 500 pr. n. \xc5\xa1t.), ki so nasledili Sumerce. \xc4\x8ceprav se zapisi o tem niso ohranili, pa se poznej\xc5\xa1i babilonski zapisi iz 7. stoletja pr. n. \xc5\xa1t. sklicujejo na mnogo starej\xc5\xa1a opazovanja. Babilonci so planet po bo\xc5\xbejem slu iz svoje mitologije imenovali Nabu ali  Nebu._NEWLINE_Stari Grki so planet imenovali z dvema imenoma: Apolon na jutranjem in Hermes na ve\xc4\x8dernem nebu. Vendarle pa so gr\xc5\xa1ki astronomi spoznali, da se obe imeni nana\xc5\xa1ata na isto telo. Prvi, ki je tako menil, je bil Pitagora. (v angle\xc5\xa1\xc4\x8dini)\n_START_SECTION_\nRaziskovanja s teleskopi z Zemlje\n_START_PARAGRAPH_\nPrva opazovanja Merkurja s teleskopom je opravil Galilei v zgodnjem 17. stoletju. Galileo je opazoval faze pri Veneri, pri Merkurju pa ne, ker je bil njegov teleskop pre\xc5\xa1ibak. Leta 1631 je Pierre Gassendi prvi\xc4\x8d opazoval prehod planeta preko Son\xc4\x8deve ploskve, ta prehod pa je napovedal Johannes Kepler. Giovanni Zupi je leta 1639 s teleskopom odkril, da ima planet faze podobne Veneri in Luni. Opazovanja so dokon\xc4\x8dno potrdila, da Merkur obkro\xc5\xbea Sonce. _NEWLINE_Zelo redek dogodek v astronomiji (\xc4\x8de gledamo z Zemlje) je prehod enega planeta preko drugega (okultacija). Merkur in Venera se prekrijeta vsakih nekaj stoletij. Edini zgodovinsko zapisan dogodek, ki se je zgodil 28. maja 1737, je opazoval John Bevis s Kraljevega observatorija Greenwich. Naslednja okultacija Merkurja zaradi Venere bo leta 2133._NEWLINE_Te\xc5\xbeave, ki spremljajo opazovanje Merkurja, pomenijo, da je ta precej manj preu\xc4\x8devan kot drugi planeti. Leta 1800 je Johann Schr\xc3\xb6ter opravil opazovanja povr\xc5\xa1inskih zna\xc4\x8dilnosti, vendar je napa\xc4\x8dno ocenil vrtilno dobo planeta na pribli\xc5\xbeno 24 ur. V 80. letih 19. stoletja je Giovanni Virginio Schiaparelli natan\xc4\x8dneje kartografiral planet in predlagal Merkurjevo vrtilno dobo 88 dni, kar je enako obhodni dobi in sicer zaradi plimne priklenitve. Ta pojav se imenuje so\xc4\x8dasno vrtenje in je tudi opazen pri Zemljini Luni._NEWLINE_Teorija o Merkurjevem so\xc4\x8dasnem vrtenju je postala splo\xc5\xa1no sprejeta in za astronome se je zgodil znaten \xc5\xa1ok v 60. letih 20. stoletja, ko so radijska opazovanja postavila to teorijo pod vpra\xc5\xa1aj. \xc4\x8ce bi bil Merkur plimno priklenjen, bi morala biti njegova temna stran zelo mrzla, vendar pa so meritve radijskih emisij pokazale, da je precej toplej\xc5\xa1a od pri\xc4\x8dakovanj. Astronomi so oklevali z opustitvijo teorije o so\xc4\x8dasnem vrtenju in predlagali alternativne mehanizme za pojasnitev opazovanj, kot so mo\xc4\x8dni vetrovi, ki prena\xc5\xa1ajo toploto. Leta 1965 pa so radarska opazovanja nedvoumno potrdila, da je planetova vrtilna doba pribli\xc5\xbeno 59 dni. Italijanski astronom Giuseppe Colombo je opazil, da je ta vrednost pribli\xc5\xbeno dve tretjini Merkurjeve obhodne dobe in je zato predlagal druga\xc4\x8dno obliko plimne priklenitve, kjer naj bi bila planetova vrtilna in obhodna doba priklenjena na resonanco 3:2 in ne 1:1. Podatki z vesoljskih plovil so kasneje potrdili te poglede._NEWLINE_Opazovanja s tal niso prinesla bistvenih spoznanj o najbolj notranjem planetu in \xc5\xa1ele z obiskom vesoljskega plovila je postalo znanih ve\xc4\x8dina osnovnih lastnosti planeta. Tehnolo\xc5\xa1ki napredek pa je izbolj\xc5\xa1al tudi opazovanja s tal. Leta 2000 so na Observatoriju Mount Wilson posneli fotografije vi\xc5\xa1jih lo\xc4\x8dljivosti tistih delov Merkurja, ki jih Mariner 10 ni videl.\n_START_SECTION_\nRaziskovanja z vesoljskimi sondami\n_START_PARAGRAPH_\nDoseg Merkurja z Zemlje je poseben tehnolo\xc5\xa1ki izziv, saj planet obkro\xc5\xbea Sonce mnogo bli\xc5\xbeje kot Zemlja. Vesoljsko plovilo, izstreljeno z Zemlje in namenjeno proti Merkurju mora prepotovati preko 91 milijonov kilometrov v Son\xc4\x8devo gravitacijsko potencialno jamo. Za\xc4\x8den\xc5\xa1i z Zemljino obhodno hitrostjo 30\xc2\xa0km/s je sprememba hitrosti (delta v), ki jo mora narediti plovilo za vstop v Hohmannovo prenosno orbito blizu Merkurja v nasprotju z drugimi planetarnimi odpravami precej velika._NEWLINE_Potencialna energija, ki se sprosti ob spustu v Son\xc4\x8devo potencialno jamo, postane kineti\xc4\x8dna energija. To potrebuje \xc5\xa1e eno veliko spremembo hitrosti, da lahko opravimo karkoli drugega kot hiter mimolet Merkurja. Za varen pristanek ali pa vstop v stabilni tir okrog planeta vesoljsko polovilo zaradi zelo \xc5\xa1ibkega ozra\xc4\x8dja ne more uporabiti aerozaviranja, ampak se mora zanesti na raketne motorje. Za potovanje na Merkur je potrebno ve\xc4\x8d raketnega goriva kot pa za pobeg iz Oson\xc4\x8dja. Posledica tega je, da je ta planet dosedaj obiskalo samo eno plovilo.'