b'\n_START_ARTICLE_\nFlogistonska teorija\n_START_PARAGRAPH_\nFlogistonska teorija (iz starogr\xc5\xa1kega \xce\xa6\xce\xbb\xce\xbf\xce\xb3\xce\xb9\xcf\x83\xcf\x84\xcf\x8c\xce\xbd: flogist\xc3\xb3n \xe2\x80\x93 goreti) je ovr\xc5\xbeena znanstvena teorija iz 17. stoletja, ki je predpostavila ognju podoben kemijski element, imenovan flogiston. Flogiston naj bi vsebovale vse gorljive snovi in se je med gorenjem spro\xc5\xa1\xc4\x8dal. Obstoj flogistona je prvi predpostavil Johann Joachim Becker leta 1667 in z njim posku\xc5\xa1al razlo\xc5\xbeiti procese gorenja in rjavenja, ki se danes imenujejo oksidacija.\n_START_SECTION_\nTeorija\n_START_PARAGRAPH_\nFlogistonirane snovi so snovi, ki vsebujejo flogiston. Ko zgorijo, oddajo flogiston in se spremenijo v deflogistonirano snov._NEWLINE_Na splo\xc5\xa1no je veljalo, da so snovi, ki gorijo v zraku, zelo bogate s flogistonom. Dejstvo, da gorenje v zaprtem prostoru kmalu preneha, so imeli za jasen dokaz, da lahko zrak sprejme samo omejeno koli\xc4\x8dino flogistona. Ko postane zrak popolnoma flogistoniran, ne more ve\xc4\x8d niti spodbujati gorenja niti proizvesti apna (oksida) s segrevanjem katerekoli kovine niti omogo\xc4\x8diti dihanja. Za dihanje je veljalo, da odvaja flogiston iz telesa._NEWLINE_Becherjeva flogistonska teorija je torej razlagala gorenje kot proces, ki nima nobene zveze s spajanjem s kisikom. Ko je Daniel Rutherford leta 1772 odkril du\xc5\xa1ik, je skupaj s svojim profesorjem Josephom Blackom posku\xc5\xa1al svoje odkritje pojasniti s flogistonsko teorijo. Ostanek zraka po gorenju, se pravi zmes du\xc5\xa1ika in ogljikovega dioksida, sta imela za flogistoniran zrak, ki je prevzel ves flogiston. Ko so kasneje odkrili kisik, so ga obravnavali kot deflogistoniran zrak, sposoben da se ve\xc5\xbee s flogistonom in s tem pospe\xc5\xa1uje gorenje dlje od obi\xc4\x8dajnega zraka.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nFlogistonsko teorijo je postavil Johann Joachim Becher leta 1667. Alkimisti so predpostavljali, da obstajajo \xc5\xa1tirje klasi\xc4\x8dni elementi: ogenj, voda, zrak in zemlja. Becher je iz modela klasi\xc4\x8dnih elementov izlo\xc4\x8dil zrak in ogenj in ju nadomestil s tremi oblikami zemlje: terra lapidea, terra fluida in terra pinguis (kamnita, teko\xc4\x8da in mastna zemlja). Terra pinguis je bila element, ki je predstavljal mastne, \xc5\xbeveplene ali gorljive zna\xc4\x8dilnosti snovi. Becher bil prepri\xc4\x8dan, da je klju\xc4\x8dni element gorenja ravno terra pinguis, ki se je sprostil, ko je gorljiva snov zgorela. Leta 1703 je Georg Ernst Stahl, profesor medicine in kemije v Halleju, predlagal razli\xc4\x8dico teorije, v kateri Becherjevo terro pinguis preimenoval v flogiston. Teorija je v tej obliki dosegla verjetno  svoj najve\xc4\x8dji vpliv.\n_START_SECTION_\nIzpodbijanje in opustitev teorije\n_START_PARAGRAPH_\nKvantificirani poskusi so s\xc4\x8dasoma naleteli na te\xc5\xbeave, katerih se s flogistonsko teorijo ni dalo pojasniti: masa nekaterih kovin, na primer magnezija, se je po gorenju kljub izgubi flogistona pove\xc4\x8dala. Nekateri zagovorniki teorije so pojav posku\xc5\xa1ali pojasniti z ugotovitvijo, da je imel flogiston negativno maso. Nekateri drugi, med njimi Louis-Bernard Guyton de Morveau, so pojav pojasnjevali s tem, da je flogiston la\xc5\xbeji od zraka. Podrobna analiza, ki je temeljila na merjenju gostote magnezija in produkta njegovega gorenja je pokazala, da flogiston, la\xc5\xbeji od zraka, ne more prispevati k pove\xc4\x8danju mase magnezija._NEWLINE_V 18. stoletju je postalo jasno, da kovine med oksidacijo pove\xc4\x8dajo svojo maso, zato so za\xc4\x8deli flogiston vedno bolj obravnavati kot na\xc4\x8delo in ne kot snov. Nekaj kemikov je do konca 18. stoletja \xc5\xa1e vedno uporabljajo izraz flogiston za pojme, povezane z vodikom. Joseph Priestley, na primer, je pri opisu reakcije vodne pare z \xc5\xbeelezom priznal, da se masa \xc5\xbeeleza zaradi reakcije s kisikom  pove\xc4\x8da in da pri tem nastane apno (\xc5\xbeelezov oksid), vendar \xc5\xbeelezo pri tem izgubi \xc2\xbbosnovo vnetljivega zraka (vodik), se pravi snov ali na\xc4\x8delo, ki se imenuje flogiston\xc2\xab._NEWLINE_Antoine Lavoisier je kisik opisal kot oksidacijsko na\xc4\x8delo (od tod njegovo ime: oxus \xe2\x80\x93 oster, kisel in geneo \xe2\x80\x93 roditi, proizvesti), medtem ko je Priestley flogiston opisal kot alkalno na\xc4\x8delo._NEWLINE_Flogistonska teorija je prevladovala do 1780. let, ko je Lavoisier dokazal, da je za gorenje potreben plin, ki ima maso (kisik), merljivo s tehtanjem zaprtih posod. Uporaba zaprtih posod je izni\xc4\x8dila tudi pojav vzgona, ki je prikril maso plinov, nastalih med zgorevanjem. Opazovanja so re\xc5\xa1ila masni paradoks in postavila temelje za novo, kalori\xc4\x8dno teorijo gorenja.\n_START_SECTION_\nPozitivni vidiki\n_START_PARAGRAPH_\nFlogistonska teorija je omogo\xc4\x8dila kemikom, da so povezali razli\xc4\x8dne pojave (gorenje, presnovo in rjavenje) v skladno celoto. Prepoznanje povezave med gorenjem in presnovo \xc5\xbeivih organizmov je bilo predhodnik spoznanja, da je presnovo \xc5\xbeivih organizmov in gorenje mogo\xc4\x8de pojasniti z enostavnimi kemijskimi procesi.'