b'\n_START_ARTICLE_\nLes belles infid\xc3\xa8les\n_START_SECTION_\nOzadje\n_START_PARAGRAPH_\nTedanji prevajalci so menili, da je treba zlasti anti\xc4\x8dne avtorje redigirati in podati v novi preobleki. Prevode so prirejali z namenom, da bi ti bolj ustrezali okusom in pogledom na spodobnost in omiko tedanjega \xc4\x8dasa. Ta smer ali tehnika prevajanja je zavladala v 17. stoletju, \xc4\x8dasu klasicizma in baroka, in odlo\xc4\x8dilno zaznamovala vsaj \xc5\xa1e 18. stoletje, v podobni obliki pa so jo prevzeli tudi angle\xc5\xa1ki in oto\xc5\xa1ki prevajalci._NEWLINE_17. in 18. stoletje veljata za zlati dobi francoske literature. V teh obdobjih se v Evropi vse bolj uveljavlja franco\xc5\xa1\xc4\x8dina, prvi\xc4\x8d pa se pojavi tudi izraz Les belles infid\xc3\xa8les. O\xc4\x8de tega izraza je filolog in leksikograf Giles M\xc3\xa9nage, ki je leta 1654 prevode Nicolasa Perrota d\'Ablancourta primerjal z ljubljeno \xc5\xbeensko, ki jo je spoznal v Toursu. Ta je bila izjemno lepa, a hkrati - zaradi svoje lepote - nezvesta. Od takrat naprej se izraz ozna\xc4\x8duje za poimenovanje prevodov, ki so sicer lepi, prikupni, mamljivi, blagoglasni, a niso zvesti izvirniku. Nasprotje tem so prevodi, ki so izvirniku zvesti, a zato zvenijo v ciljnem jeziku potujajo\xc4\x8de, nerodno in so ob tem te\xc5\xbeje razumljivi in berljivi. Slove\xc4\x8de je posvetilo d\'Ablancourta Ludviku XIV., ki uvaja enega od njegovih prevodov, kjer pravi, da se je anti\xc4\x8dni - latinski - avtor, Tacit, nau\xc4\x8dil govoriti v francoskem jeziku, da ga lahko (bolje) razume.\n_START_SECTION_\nZagovorniki in nasprotniki\n_START_PARAGRAPH_\nGlavni zagovornik prostih prevodov je bil Nicolas Perrot d\'Ablancourt, ki je med drugim prevedel tudi Tacita, Julija Cezarja in Cicerona. Sledili so mu tudi drugi prevajalci, ki so jih imenovali les perrotins (iz priimka Perrot). Perrot d\'Ablancourt je menil, da so njegovi prevodi pravzaprav bolj zvesti in bolj\xc5\xa1i od izvirnega besedila. Na za\xc4\x8detku njegovih prevodov najdemo ve\xc4\x8d strani dolge uvode, v katerih upravi\xc4\x8duje spremembe in prilagoditve. Tako on sam kot tudi njegovi privr\xc5\xbeenci so \xc5\xbeeleli besedila\xc2\xa0\xc2\xbbposodobiti\xc2\xab, kar je nanazadnje tudi posledica zmage "modernih" v sporu med "starimi" in "modernimi", tako da bodo primerna za \xc5\xa1ir\xc5\xa1o javnost. Zaradi tega je pri\xc5\xa1lo do izgube zna\xc4\x8dilnosti gr\xc5\xa1ke ali latinske kulture._NEWLINE_Takim metodam prevajanja so nasprotovali mnogi, med drugimi tudi Malhebre, Goudeau in Anne Dacier, ki je francoska ikona prevajanja klasi\xc4\x8dnih del v franco\xc5\xa1\xc4\x8dino. Zagovarjala je tezo, da mora biti prevod zvest izvirniku, prevajalec pa se mora\xc2\xa0\xc2\xbbskriti\xc2\xab\xc2\xa0za avtorjem, ki mu pomaga, da spregovori v jeziku, v katerega prevajalec prevaja. Kljub temu pa je \xc5\xa1e vedno spo\xc5\xa1tovala okus javnosti (kletvic ni prevajala), saj se ji je neupo\xc5\xa1tevanje eti\xc4\x8dnih in moralnih vrednot ljudi tistega \xc4\x8dasa zdelo nepredstavljivo.'