b"\n_START_ARTICLE_\nEsej\n_START_PARAGRAPH_\nEsej je ena od proznih literarnih zvrsti, v kateri avtor izpostavi svoje (subjektivno) stali\xc5\xa1\xc4\x8de do problema. Stali\xc5\xa1\xc4\x8de lahko argumentira s primeri. Po \xc5\xa0tuhcu esejistove sodbe v tekstu niso dokon\xc4\x8dne, saj slednji verjame v relativnost spoznanj in sklepov. Po \xc5\xa0tuhcu in Kosu je za esej zna\xc4\x8dilno nazorno in \xc5\xbeivo nizanje misli, esejist pa v svoj tekst vklju\xc4\x8duje asociacije, ki se mu porajajo med pisanjem. Pri povezavi eseja z didakti\xc4\x8dnostjo se mnenja razhajajo. Matja\xc5\xbe Kmecl pravi, da je esej didakti\xc4\x8dna knji\xc5\xbeevna vrsta, \xc5\xa0tuhec pa trdi ravno nasprotno, da v eseju didakti\xc4\x8dnosti ni. Encyclopaedia Britannica dopu\xc5\xa1\xc4\x8da mo\xc5\xbenost didakti\xc4\x8dnega na\xc4\x8dina obravnavanja teme, ki pa ni nujen._NEWLINE_Glede vpra\xc5\xa1anja, ali je esej samostojna literarna zvrst, se teoretiki razhajajo. Luk\xc3\xa1cs pravi, da ima esej amorfno obliko in \xc5\xa1e ni prehodil poti osamosvojitve, kot jo je njegov brat \xe2\x80\x94 pesni\xc5\xa1tvo: pot razvoja iz primitivne, neizoblikovane enotnosti znanosti, etike in umetnosti. Nasprotno pa Hass in Hennecke govorita o eseju kot o \xc4\x8detrti literarni zvrsti. Kmecl je v svoji knjigi protiven, na enem mestu ozna\xc4\x8di esej kot v osnovi strokovno razpravo. Poni\xc5\xbe, Barbari\xc4\x8deva in \xc5\xa0trancar pa pravijo, da je esej na meji med \xc4\x8disto beletristiko in pisanjem, ki uporablja prvine filozofsko-logi\xc4\x8dnega oziroma znanstvenega mi\xc5\xa1ljenja.\n_START_SECTION_\nEtimologija\n_START_PARAGRAPH_\nBeseda esej (francosko essai) pomeni poskus. Beseda izhaja iz latinskega glagola exagiare, ki pomeni tehtati. Izraz je bil prvi\xc4\x8d pojasnjen v Dictionnaire de l'Academie francaise leta 1664 s pomenom: \xc2\xbbvsi literarni in znanstveni poskusi duha\xc2\xab. Kasneje v Encyclopedie ou dictionnaire raisonn\xc3\xa9 des arts, des sciences et des m\xc3\xa9tiers ima pojem \xc5\xbee tri razli\xc4\x8dne definicije: \xc2\xbbLiterarni poskus v montaignevskem obsegu in pomenu.\xc2\xab, \xc2\xbbRaznovrstno delo, kjer problem ni iz\xc4\x8drpno obdelan.\xc2\xab\xc2\xa0in \xc2\xbbLiterarnokriti\xc4\x8dni sestavek ali \xc4\x8dlanek.\xc2\xab\n_START_SECTION_\nZna\xc4\x8dilnosti eseja\n_START_PARAGRAPH_\nEsej je ena od knji\xc5\xbeevnih zvrsti, ki jo je zelo te\xc5\xbeko opredeliti, saj v njem najdemo zna\xc4\x8dilnosti tako literarnih  kot neliterarnih besedilnih vrst. Poni\xc5\xbe v svoji knjigi Esej pi\xc5\xa1e, da \xc4\x8de je interes avtorja pesni\xc5\xa1tvo, esej prestopa v literarne vrste, tj. v pesem v prozi, \xc4\x8drtico, novelo, roman, \xc4\x8de pa je interes znanstveni, pa esej prestopa v obmo\xc4\x8dje polliterarnih ali neliterarnih vrst, kot na primer v znanstveno razpravo, traktat, literarno kritiko  itd._NEWLINE_Njegova vsebina in forma sta nedolo\xc4\x8dljivi oz. poljubni. Esejist lahko pi\xc5\xa1e o vsem, seveda pa obstajajo obdobja, ko so bile nekatere teme bolj priljubljene kot druge. Tako so za angle\xc5\xa1ki esej 2. polovice 16. stoletja zna\xc4\x8dilne vrtnarske teme, v esejih iz obdobja romantike zasledimo veliko ironi\xc4\x8dnih in humoristi\xc4\x8dnih prvin, v 2. polovici 17. stoletja pa sta bila v Angliji priljubljena didaktolo\xc5\xa1ki in poetolo\xc5\xa1ki esej v verzih. Sploh slednji je postal znova popularen konec 19. stoletja z avtorji, kot so Andr\xc3\xa9 Gide, Thomas Stearns Eliot in Paul Claudel. Tudi stil in tehnika pisanja nista dolo\xc4\x8deni. Ker je ta vrsta tako neoprijemljiva, norme za dolo\xc4\x8danje kakovosti ni. Obstaja sicer priporo\xc4\x8dena dol\xc5\xbeina esejskega teksta, tj. ena avtorska pola, vendar ni zavezujo\xc4\x8da._NEWLINE_Kljub vsej nedolo\xc4\x8dnosti pa obstajajo dolo\xc4\x8dene zna\xc4\x8dilnosti, ki so skupne vsem esejem, sicer o njem sploh ne bi mogli govoriti:_NEWLINE_Subjektivnost. Esejist obravnava problem z osebnega vidika. Avtor pi\xc5\xa1e o tem, kar do\xc5\xbeivlja sam, o svojih osebnih izku\xc5\xa1njah in pogledih na problem._NEWLINE_Avtor je v tekstu nenehno prisoten, izra\xc5\xbea svoje mnenje, zato se nam ni potrebno spra\xc5\xa1evati, kaj je \xc5\xbeelel povedati, kot je zna\xc4\x8dilno za fikcijsko literaturo. Seveda pa njegov namen ni vedno jasno izra\xc5\xbeen in je lahko skrit v primerah ali v sogovorniku, \xc4\x8de gre za dialog._NEWLINE_Refleksivnost. Pisec skozi esej podaja svoja razmi\xc5\xa1ljanja o temi. Ob tem ne moralizira, njegov namen ni  prepri\xc4\x8dati bralca ali nanj vplivati.  Nasprotno, bralca \xc5\xbeeli spodbuditi k razmi\xc5\xa1ljanju, zato je bistvo eseja izra\xc5\xbeena ideja in ne nek zaklju\xc4\x8dek, s katerim bi avtor utemeljil ali zavrgel svoje teze._NEWLINE_Domi\xc5\xa1ljija. Encyclopaedia Britannica esej uvr\xc5\xa1\xc4\x8da med nefikcijsko literaturo v prozi (nonfictional prose literature). To ne pomeni, da pisec pri pisanju ne uporablja domi\xc5\xa1ljije. Seveda jo, vendar ne tako, da bi z njo v eseju ustvaril izmi\xc5\xa1ljeno zgodbo z izmi\xc5\xa1ljenimi kraji in bitji, temve\xc4\x8d si z njo pomaga pri oblikovanju esejske strukture, kako bo vklju\xc4\x8dil okrasne podrobnosti v esej, kako vzpostavil odnos z bralcem skozi humor in duhovitost ter kako vpeljal digresijo._NEWLINE_Kontrastiranje. Bistvo eseja je, da avtor problem osvetli z obeh strani. Esejist naj ne bo enostranski, vedno pa je lahko pristranski, saj podaja svoje mnenje. Esejist na stvari ne gleda enozna\xc4\x8dno in naj bi v esej vklju\xc4\x8dil ve\xc4\x8d mo\xc5\xbenih pogledov na neko stvar, vedno s skepso in relativizacijo. V eseju aksiomov, enoumnih, empiri\xc4\x8dno dobro preverljivih in kavzalno povezanih trditev ni. Esej je izmenjavanje misli in pogledov, esejistova naloga ni, da bi problem obdelal iz\xc4\x8drpno in sistemati\xc4\x8dno, kot je zna\xc4\x8dilno za razpravo. _NEWLINE_Po H. Gr\xc3\xbcnu  naj bi oblikovno in slogovno strukturo eseja poudarjala sinteza logi\xc4\x8dnih stavkov, aforizmov, dialoga, kontrastiranja fabul, pisemskega na\xc4\x8dina pripovedovanja, esejisti\xc4\x8den epistemolo\xc5\xa1ki kod pa predvideva indukcijo, dedukcijo, analizo in sintezo, predvsem pa ve\xc4\x8dkrat intuicijo._NEWLINE_V esejih velikokrat najdemo ironijo, grotesko, arhaizme, aliteracije, primere, digresijo in intertekstualnost, pa tudi elemente iz drugih zvrsti, npr. citate, pregovore, literarne ali filozofske navedke, anekdote, aforizme. Ti sami po sebi za sam esej niso tipi\xc4\x8dni, tipi\xc4\x8dna pa je njihova vsakokratna povezava z esejem. Esejist pogosto citira druge, vklju\xc4\x8duje aforizme in se sklicuje na druge eseje ali tekste, hkrati pa se pogosto odmika od osrednje teme zaradi neprestanih asociacij, ki se mu porajajo med pisanjem. Slednje se ne pojavljajo v kronolo\xc5\xa1kem zaporedju. Esej torej nima linearne strukture in temelji na asociacijah in miselnih povezavah, ki so logi\xc4\x8dne predvsem avtorju. Prav zaradi nepredvidljivosti avtor nikoli ne ve vnaprej, kako se bo esej razvijal in najpomembnej\xc5\xa1e, zaklju\xc4\x8dil, velikokrat pa esej sploh nima nekega zaklju\xc4\x8dka, zato imamo vtis, da je tekst nedokon\xc4\x8dan. V eseju najdemo tako opis kot razlago in argumentacijo, pa tudi  pripoved, ki se pojavlja v obliki avtorjevih anekdot oz. odmikov od osrednje teme. Esejist anekdote vklju\xc4\x8di zato, da bi z njimi posredno podal svoje mnenje o izbrani temi in ga prikazal \xc5\xa1e bolj ilustrativno._NEWLINE_Digresija omogo\xc4\x8da odmik in ubla\xc5\xbeitev stalne avtorjeve osredoto\xc4\x8denosti na osrednjo temo in namen eseja. Avtorjevi domisleki dajejo ob\xc4\x8dutek svobode in ni potrebno, da so utemeljeni. Namesto dokazov avtor uporablja podmene, namigovanja, ve\xc4\x8dpomenske jezikovne izraze. Avtor lahko dejstva preme\xc5\xa1a v nelogi\xc4\x8dno celoto. A vendar, kot pravi Adorno, esej ni nelogi\xc4\x8den, ima samo svoja logi\xc4\x8dna pravila, po katerih stavki so koherentni. Ideje eseja vedno izvirajo iz izku\xc5\xa1enj pisca, vendar ni potrebno, da jih opi\xc5\xa1e iz\xc4\x8drpno ali sistemati\xc4\x8dno, biti pa morajo argumentirane. Namen esejista je opozoriti na pozabljen oz. prezrt pogled na neko stvar.\n_START_SECTION_\nEsej skozi zgodovino\n_START_PARAGRAPH_\n\xc2\xbbEsej je tipi\xc4\x8den poznorenesan\xc4\x8dni pojav, povezan s humanisti\xc4\x8dnimi predstavami o svetu in polo\xc5\xbeaju \xc4\x8dloveka v njem, kar se zrcali v svobodni, skepti\xc4\x8dni in radovedni naravi avtorjev esejev.\xc2\xab Empiri\xc4\x8dna izku\xc5\xa1nja namre\xc4\x8d postane pomembnej\xc5\xa1a od aristotelovske stati\xc4\x8dnosti v razumevanju sveta._NEWLINE_Besedo esej je za spis s tak\xc5\xa1nim  obsegom in vsebinsko dolo\xc4\x8denostjo, kot ga ima \xc5\xa1e danes, prvi uporabil Michel de Montaigne, ki zato velja za za\xc4\x8detnika te zvrsti. Njegovi Eseji so prvi\xc4\x8d iz\xc5\xa1li leta 1580. Sprva je Montaigne \xc5\xbeelel napisati serijo eksemplov, ki pa so postopoma prerasli v nesistemati\xc4\x8dne razprave, v katerih je govora o stanju in polo\xc5\xbeaju \xc4\x8dloveka, vse podkrepljeno z osebnimi izku\xc5\xa1njami. Motive in teme za svoje eseje je jemal iz anti\xc4\x8dne in renesan\xc4\x8dne literature, sploh iz kompilacijske. Schon v Vorformen des Essays in Anitike und Humanismus govori o vplivu treh zvrsti na montaignovski in postmontaignovski esej. To so filozofski in kulturni dialog, diatriba ter (literarno) pismo._NEWLINE_Leta 1597 je iz franco\xc5\xa1\xc4\x8dine v angle\xc5\xa1\xc4\x8dino izraz prenesel Francis Bacon, ko je izdal knjigo Eseji ali Politi\xc4\x8dni in moralni nasveti. V 17. stoletju ima beseda esej naj\xc5\xa1ir\xc5\xa1i pomen, ko v francoski in angle\xc5\xa1ki literaturi ne pomeni samo oblike literarnega in filozofsko-moralisti\xc4\x8dnega pisanja, temve\xc4\x8d tudi politi\xc4\x8dno, medicinsko, botani\xc4\x8dno ali fizikalno razpravo, pa spise o pravnih, moralnih, naravoslovnih in prakti\xc4\x8dnih vpra\xc5\xa1anjih iz vsakdanjega \xc5\xbeivljenja. V tem obdobju se esej pojavlja tudi pod druga\xc4\x8dnim imenom: dialog, pisma, disertacija, govor, razprava. Esejisti so motive in teme ve\xc4\x8dinoma jemali, kot Montaigne, iz anti\xc4\x8dne in renesan\xc4\x8dne kompilacijske literature. Tudi zvrstno sta vplivali anti\xc4\x8dna in renesan\xc4\x8dna literatura, esejisti so se pri pisanju zgledovali po dialogu, pismu, zgodovinskem poro\xc4\x8dilu, biografiji, literariziranem potopisu, dnevniku ... V 18. in 19. stoletju beseda esej ozna\xc4\x8duje vse spise v prozi, v katerih prevladuje eti\xc4\x8dna ali spoznavna funkcija in so naravnani na prakti\xc4\x8dne potrebe bralcev. Razsvetljenska literatura je bila nasploh naklonjena tej zvrsti, eseje so pisali kot kritiko verskih in politi\xc4\x8dnih dogem ter za pisanje o razsvetljenskem gibanju. Prav v obdobju razsvetljenstva postanejo za esej aktualne sodobne teme. _NEWLINE_18. stoletje  prinese tudi porast razli\xc4\x8dnih \xc4\x8dasopisov in razvoj novinarstva, posledi\xc4\x8dno se esej za\xc4\x8dne pojavljati v \xc4\x8dasopisih in revijah. Nastane t. i. \xc4\x8dasopisni esej. V 20. stoletju esej ponovno dobi nazaj pomen in vsebino, ki ju je imel pri Baconu in Montaignu. V njem se morajo pojavljati estetska, eti\xc4\x8dna pa tudi spoznavna funkcija.\n_START_SECTION_\nEsej in druge literarne zvrsti\n_START_PARAGRAPH_\nSmiselno je re\xc4\x8di, da obstaja razlika med esejem in esejisti\xc4\x8dnim pisanjem. Pisec lahko esejisti\xc4\x8dno pi\xc5\xa1e tudi potopis, razpravo, feljton, spomine, kritiko, polemiko, literarnozgodovinsko razpravo itd. Da nek tekst ozna\xc4\x8dimo za esej, ga moramo preu\xc4\x8diti kot celoto in pogledati, ali ima vse zna\xc4\x8dilnosti eseja. Tudi sam esej se lahko pribli\xc5\xbeuje drugim polliterarnim ali neliterarnim  vrstam in prevzema njihove zna\xc4\x8dilnosti. Janko Kos govori o zemljevidu eseja v obliki kroga, kjer je v sredini \xc4\x8disti esej, ko pa se za\xc4\x8dnemo oddaljevati od sredi\xc5\xa1\xc4\x8da, pa se esej za\xc4\x8dne razcepljati na podvrste, na polemi\xc4\x8dno, razpravno, feljtonisti\xc4\x8dno, memoarsko ipd. spisje. Glede na sosednjo vrsto torej.\n_START_SECTION_\nEsejizirani roman\n_START_PARAGRAPH_\nV tej vrsti romana se prepletajo lastnosti esejskega in epskega besedila. Besedilo je preplet dveh postopkov, pripovedovanja in esejiziranja. Primer takega romana je  S poti Izidorja Cankarja. V esejiziranem romanu pisatelj na \xc2\xbbesejisti\xc4\x8den na\xc4\x8din (s postopnim kro\xc5\xbeenjem okrog problema) osvetljuje junakova vpra\xc5\xa1anja ali pa skozi pripovedoval\xc4\x8devo skepso postavi esejisti\xc4\x8dne sestavine za podlago, s pomo\xc4\x8djo katere se bralec la\xc5\xbee znajde v romanu, v katerem ne vladajo ve\xc4\x8d tradicionalne krajevno-\xc4\x8dasovne in vzro\xc4\x8dno-posledi\xc4\x8dne povezave\xc2\xab. Skozi pripovedovalca pisatelj izra\xc5\xbea svoja razmi\xc5\xa1ljanja o filozofiji in estetiki. Avtor med zgodbo ume\xc5\xa1\xc4\x8da odlomke, ki na videz nimajo nobene zveze z osrednjo temo in v katerih gre predvsem za esejisti\xc4\x8dno razmi\xc5\xa1ljanje in razkrivanje pripovedoval\xc4\x8devih misli in pogledov.\n_START_SECTION_\nEsej in razprava\n_START_PARAGRAPH_\nEsej je nekak\xc5\xa1na razprava, saj avtor polemizira in teoretizira o dolo\xc4\x8denem problemu. Obstajajo pa razlike med znanstveno razpravo in esejem. Najve\xc4\x8dja razlika je v tem, da je razprava sistemati\xc4\x8dna. V razpravi so \xc2\xbbavtorjeve misli bolj jasne in bolj razkrivajo svoj pomen in smer, kamor vodijo\xc2\xab.  Obratno se esejistu ni treba ukvarjati s strukturo eseja, dovolj je, \xc4\x8de ima o temi ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dnih misli in svoj pogled, ki ga \xc5\xbeeli posredovati. _NEWLINE_V znanstveni razpravi je cilj razviden in dolo\xc4\x8den \xc5\xbee vnaprej. Pot od zastavitve problema do njegovega opisa in razre\xc5\xa1itve je ena, obratno v eseju avtor opisuje ve\xc4\x8d mo\xc5\xbenih poti, postopkov do cilja, ki pa ni jasen in zamejen \xc5\xbee v za\xc4\x8detku. Esejist lahko uporabi nepreverljive podatke, spremeni predmet razprave med pisanjem. Esej je lahko fragmentaren in ima ve\xc4\x8d metod, avtor se v njem odkriva, uporablja nove stileme. V razpravi pa mora avtor zavzeti neosebno, oz.  nadosebno stali\xc5\xa1\xc4\x8de. Metodologija je jasna, avtor opi\xc5\xa1e izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de, raziskovalni postopek ter rezultate. Pri tem mora uporabljati pojme, ki ustrezajo njegovi stroki oz. temi, o kateri pi\xc5\xa1e.\n_START_SECTION_\nTipologija\n_START_PARAGRAPH_\nObstaja ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dnih tipologij eseja. Mnoge se poslu\xc5\xbeujejo delitve na znanstveni in literarni esej. Za znanstvenega naj bi bila zna\xc4\x8dilna natan\xc4\x8dna definicija problema, metodologija in izpostavitev kriti\xc4\x8dnih pojmov ter jasno postavljen cilj, vendar pa ne  moremo jasno postaviti \xc4\x8drte med njima, ker lahko tudi v literarnem eseju najdemo metodologijo in znanstvene pojme. In tudi \xc4\x8de se avtor trudi uporabljati objektiven jezik, je lahko zaklju\xc4\x8dek eseja emocionalen ali subjektiven. Ve\xc4\x8d tipologijam je skupno lo\xc4\x8devanje med filozofskim oz. politi\xc4\x8dnim esejem in (avto)biografskim, ki ga Kmecl sicer uvr\xc5\xa1\xc4\x8da pod poro\xc4\x8dujo\xc4\x8de eseje. Hardwick in Kmecl poznata \xc5\xa1e kriti\xc4\x8dni esej, posami\xc4\x8dno pa se pojavljajo oznake ironi\xc4\x8dni, dru\xc5\xbebeni, zgodovinski in popotni\xc5\xa1ki esej. Rohner pravi, da se tipi esejev med seboj lahko prepletajo, \xc2\xbbpoliti\xc4\x8dni ali dru\xc5\xbebeni esej je lahko portret neke osebnosti\xc2\xab. Tipologije na straneh Wikipedij se razlikujejo od jezika do jezika.\n_START_SECTION_\nZgodovina slovenskega eseja\n_START_PARAGRAPH_\nEsej se je na Slovenskem za\xc4\x8del razvijati razmeroma pozno. Vzrok za to naj bi bile neprimerne okoli\xc5\xa1\xc4\x8dine. Po Kosu naj bi se namre\xc4\x8d esej razvil na tistih podro\xc4\x8djih, kjer so bili ljudje zmo\xc5\xbeni spro\xc5\xa1\xc4\x8dene osebnostne subjektivnosti in so bili v sebi gotovi. Zaradi teh lastnosti se jim ni bilo treba ves \xc4\x8das zatekati k dolo\xc4\x8denim ideologijam, dogmatiki, filozofskim sistemom in sistemati\xc4\x8dni znanstvenosti. V svojih esejih so lahko razmi\xc5\xa1ljali o problemu na podlagi svojih izku\xc5\xa1enj in do\xc5\xbeivetij. Pri Slovencih se prvi\xc4\x8d posamezne esejske sestavine pojavijo v Linhartovem besedilu Versuch einer Geschichte von Krain und \xc3\xbcbrigen L\xc3\xa4ndern der s\xc3\xbcdlichen Slawen \xc3\x96sterreichs, Levstikovem Popotovanju od Litije do \xc4\x8cate\xc5\xbea, kjer Levstik razmi\xc5\xa1lja o slovenski literaturi, in v Stritarjevih spisih Pre\xc5\xa1irnovo \xc5\xbeivljenje in Pre\xc5\xa1irnove poezije. Stritarjev na\xc4\x8din in ton sicer sta esejisti\xc4\x8dna, vendar je ves \xc4\x8das prisotna tudi njegova \xc5\xbeelja po pou\xc4\x8devanju bralca, torej didakti\xc4\x8dnost. Enako je Levstikov na\xc4\x8din bolj pou\xc4\x8den in polemi\xc4\x8den kot pa esejisti\xc4\x8den. Prvi\xc4\x8d naj bi se esej kot samostojna oblika pojavil v za\xc4\x8detku 20. stoletja, v \xc4\x8dasu moderne, z Ivanom Prijateljem, Ivanom Cankarjem, Izidorjem Cankarjem in Otonom \xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8dem. Najpomembnej\xc5\xa1a tema slovenske esejistike tistega \xc4\x8dasa je odnos med svetovnimi nazori, ideologijami in umetnostjo ter umetnikom. Najdalj\xc5\xa1i esej Ivana Cankarja je Bela krizantema iz leta 1910, v katerem zagovarja svoj knji\xc5\xbeevni opus, ki ga je katoli\xc5\xa1ka cerkev kritizirala. Cankar sicer nobenega svojega teksta ni poimenoval z besedo esej, to so kasneje storili  literarni zgodovinarji. Izidor Cankar z zbirko esejisti\xc4\x8dnih dialogov z izbranimi slovenskimi umetniki Obiski postavi merilo za kakovosten umetnostni esej. V \xc4\x8dasu 1. svetovne vojne pisanje esejev na Slovenskem nekako zamre. Poni\xc5\xbe  pravi, da se zavest o eseju kot posebnem, \xc4\x8deprav zvrstno te\xc5\xbeko dolo\xc4\x8dljivem pojavu, torej utrdi v za\xc4\x8detku tridesetih let, k \xc4\x8demur pripomorejo vedno pogostej\xc5\xa1e objave v slovenskem revialnem tisku. A vendar so \xc5\xa1e takrat bralci ve\xc4\x8dinoma pod esej uvr\xc5\xa1\xc4\x8dali tudi feljton, sploh \xc4\x8de je imel literarno in umetnostno vsebino, pa potopisne in memoarske utrinke, biografske in kulturnopoliti\xc4\x8dne prispevke, literarne portrete ter raz\xc5\xa1irjena poro\xc4\x8dila in kritike s podro\xc4\x8dja umetnosti, kulture in posameznih vpra\xc5\xa1anj socialnega \xc5\xbeivljenja._NEWLINE_Eden prvih pravih slovenskih esejistov je Josip Vidmar, ki je bil tudi urednik revije Kritika (1925-1927), v kateri je bila ve\xc4\x8dina njegovih uvodnikov pravzaprav esejev (npr. O Cankarjevem 'Pohuj\xc5\xa1anju', Pogovor o Arhimedovi to\xc4\x8dki). V reviji Modra ptica (1929-1941) so se osredoto\xc4\x8dali predvsem na uveljavitev izvirnega in kvalitetno prevedenega eseja, npr. nem\xc5\xa1kega, francoskega in ruskega. Na ta na\xc4\x8din so slovensko esejistiko povezali z evropsko. Avtorji, ki so objavljali v tej reviji, so bili Josip Vidmar, Stanko Leben, Filip Kalan, Janko Lavrin, Pero Pajk, Ivo Brn\xc4\x8di\xc4\x87 pa tudi nekateri drugi, vendar z manj prispevki. Tretja revija, v kateri so se v 30. letih veliko ukvarjali z esejem, pa je bila Sodobnost, kjer objavljajo tudi politi\xc4\x8dne (Albin Prepeluh), znanstvene (Milan Vidmar) in socialnokriti\xc4\x8dne (Ivo Brn\xc4\x8di\xc4\x87) eseje. Sledila je 2. svetovna vojna, ki je spet prepre\xc4\x8dila objavljanje esejev. V prvih povojnih letih, Poni\xc5\xbe citira Zadravca, \xc2\xbbsta togost in dogmati\xc4\x8dnost teorij, povezanih s socialisti\xc4\x8dnim realizmom, njegovo vistousmerjenostjo, predpisanimi obrazci in ideolo\xc5\xa1kimi shemami, prepre\xc4\x8devali razmah individualisti\xc4\x8dnega, k novemu in neznanemu usmerjenega eseja in pisanja, ki uporablja esejisti\xc4\x8dne prvine ... , zato knji\xc5\xbeevni esej in kritika nista mogla prav o\xc5\xbeiveti\xc2\xab. Preporod eseja se je po Poni\xc5\xbeevem mnenju ponovno zgodil med letoma 1951-1952.\n_START_SECTION_\nZnani slovenski esejisti\n_START_PARAGRAPH_\nMed znane slovenske esejiste med drugim uvr\xc5\xa1\xc4\x8damo Josipa Vidmarja, Marjana Ro\xc5\xbeanca in Draga Jan\xc4\x8darja._NEWLINE_Josip Vidmar: ukvarjal se je predvsem s knji\xc5\xbeevnimi in estetskimi vpra\xc5\xa1anji. Za njegov slog so zna\xc4\x8dilne polemi\xc4\x8dnost in kriti\xc4\x8dnost, v\xc4\x8dasih tudi razpravljalnost. Njegovi eseji v\xc4\x8dasih \xc5\xbee prehajajo v kritiko ali polemiko. Njegova dela s podro\xc4\x8dja esejistike: Meditacije, Drobni eseji, Literarni eseji, Esej o lepoti, Sile \xc4\x8dasa, Mrtva\xc5\xa1ki ples, Slovensko pismo, Dnevniki._NEWLINE_Marjan Ro\xc5\xbeanc: v esejih je pisal predvsem o \xc4\x8dloveku, o ljubezni, Bogu, ustvarjalnosti in \xc5\xa1portu. Po njem se imenuje nagrada za esejistiko Ro\xc5\xbean\xc4\x8deva nagrada. Dela: O svobodi in Bogu, Evropa, Roman o knjigah, Iz krvi in mesa, Manihejska kronika, Brevir._NEWLINE_Drago Jan\xc4\x8dar\xc2\xa0: pi\xc5\xa1e o srednji Evropi in njenih kulturolo\xc5\xa1kih in politi\xc4\x8dnih konotacijah, o osamosvajanju Slovenije, razpadu Jugoslavije, polpretekli zgodovini. Ukvarja se s problematiko, povezano z eti\xc4\x8dno podobo slovenstva in kr\xc5\xa1\xc4\x8danstva, poosamosvojitveno napetostjo, politi\xc4\x8dnim brezumjem. Dela: Sproti: eseji in \xc4\x8dlanki, Razbiti vr\xc4\x8d, Upor bralcev, Terra incognita, Brioni: eseji in drugi zapisi, Privla\xc4\x8dnost praznine: literarni eseji in zapisi_NEWLINE_Nekateri vidnej\xc5\xa1i esejisti so \xc5\xa1e Drago Bajt, Viktor Bla\xc5\xbei\xc4\x8d, Andrej Brvar, Mitja \xc4\x8cander, Milan Dekleva, Iztok Geister, Branko Gradi\xc5\xa1nik, Niko Grafenauer, Edvard Kova\xc4\x8d, Lojze Kova\xc4\x8di\xc4\x8d, Miran Ko\xc5\xa1uta, Vinko M\xc3\xb6derndorfer, Vinko O\xc5\xa1lak, Boris Pahor, Tone Pav\xc4\x8dek, Miha Pintari\xc4\x8d, Ifigenija Simonovi\xc4\x87, Jaroslav Skru\xc5\xa1n\xc3\xbd, Vlado \xc5\xa0av, Marcel \xc5\xa0tefan\xc4\x8di\xc4\x8d, jr., Ale\xc5\xa1 \xc5\xa0teger, Marija \xc5\xa0vajncer, Veno Taufer, Tomo Virk, Urban Vovk, Aleksander Zorn, Igor Zabel, Ciril Zlobec Uro\xc5\xa1 Zupan idr.\n_START_SECTION_\nRo\xc5\xbean\xc4\x8deva nagrada\n_START_PARAGRAPH_\nVsako leto je v Sloveniji podeljena Ro\xc5\xbean\xc4\x8deva nagrada za najbolj\xc5\xa1i esej oz. esejisti\xc4\x8dno zbirko leta. Najve\xc4\x8dkrat, in sicer trikrat, je nagrado prejel Drago Jan\xc4\x8dar (v letih 1993, 1995 in 2006)._NEWLINE_V letu 2011 so bili poleg dobitnika Miklav\xc5\xbea Komelja za zbirko Nujnost poezije nominirani \xc5\xa1e Ale\xc5\xa1 Berger za knjigo Omara v kleti, Peter Kol\xc5\xa1ek za knjigo Vaserkeber in druge dogodbe, Andrej Medved za zbirko Pictura poesis ter Ivo Svetina za knjigo Med smislom in skrivnostjo._NEWLINE_Leta 2010 je nagrado prejel Peter Kova\xc4\x8di\xc4\x8d Per\xc5\xa1in za zbirko Vrnitev k Itaki: Slovenci v procesih globalizacije. Ostali nominiranci so bili Ale\xc5\xa1 \xc5\xa0teger za knjigo S prsti in peto - O prostorih, Iztok Simoniti za knjigo Historia Magistra Mortis in Drago Jan\xc4\x8dar za knjigo Jakobova lestev._NEWLINE_Leta 2009 je bila nagrajena Ifigenija Zagori\xc4\x8dnik Simonovi\xc4\x87 za zbirko Konci in kraji. Ostali nominiranci so bili Mitja \xc4\x8cander, Gorazd Kocijan\xc4\x8di\xc4\x8d, Jaroslav Skru\xc5\xa1ny in Vlado \xc5\xa0av._NEWLINE_V letu 2008 je nagrado dobil Du\xc5\xa1an Jovanovi\xc4\x87 za zbirko Svet je drama. Ostali nominiranci: Viktor Bla\xc5\xbei\xc4\x8d, \xc5\xbdenja Leiler, Dean Komel in Miha Pintari\xc4\x8d."