b'\n_START_ARTICLE_\nRecepcijska estetika\n_START_PARAGRAPH_\nRecepcijska estetika (nem\xc5\xa1ko Rezeptions\xc3\xa4sthetik) je metodolo\xc5\xa1ka smer, ki se je za\xc4\x8dela na nem\xc5\xa1ki univerzi v Konstanzu konec 60. let. Govori o aktivni vlogi bralca v tvorbi literarnega pomena; z njo bralec postane soustvarjalec teksta.\n_START_SECTION_\nNastanek in razvoj pojma\n_START_PARAGRAPH_\nSam termin recepcija (latinsko receptio \xe2\x80\x93 sprejemanje) se je najprej uporabljal na podro\xc4\x8dju prava, ko je v dobi renesanse ozna\xc4\x8deval sprejemanje in uporabo rimskega civilnega in kazenskega prava v evropskih dr\xc5\xbeavah. Potem so izraz prenesli v humanisti\xc4\x8dne vede, kjer je pomenil razli\xc4\x8dne oblike sprejemanja in posnemanja anti\xc4\x8dnih vzorov. Raziskovanje sprejemanja in u\xc4\x8dinkovanja torej ni bila popolnoma nova metoda v knji\xc5\xbeevnosti. V 20. stoletju se literarna veda predvsem ukvarja z besedilom, vendar niti formalizem niti strukturalizem nista mogla zaobiti bralca. Prav tako tudi ne sociologija literature, ki pravi, da mora analiza dela nekega avtorja vklju\xc4\x8devati tudi razumevanje \xc5\xbeivljenjskih procesov dru\xc5\xbebe._NEWLINE_Odlo\xc4\x8dilnej\xc5\xa1ega pomena za formiranje recepcijske estetike pa so hermenevti\xc4\x8dna izhodi\xc5\xa1\xc4\x8da Hansa Georga Gadamerja, ki se v svojem delu Resnica in metoda (1960) spra\xc5\xa1uje, ali je mo\xc5\xbeno objektivno razumevanje umetnosti ali pa je vsako razumevanje pogojeno z zgodovinsko situacijo, v kateri se nahajamo. Za osrednje na\xc4\x8delo postavi zgodovinskost razumevanja, saj interpret v svoje razumevanje dela vklju\xc4\x8duje tudi svoje vnaprej\xc5\xa1nje sodbe, mnenja, predsodke, ki so del zgodovinske realnosti. Ker pa je delo dialog tudi z lastno zgodovino, mora biti interpret sposoben rekonstruirati vpra\xc5\xa1anja, na katera tekst odgovarja. Jauss je od Gadamerja prevzel princip zgodovinskega razumevanja, dialekti\xc4\x8dno metodo vpra\xc5\xa1anja in odgovora ter horizont pri\xc4\x8dakovanja, ki je njegov temeljni pojem._NEWLINE_Utemeljitelj pojma recepcijske estetike je nem\xc5\xa1ki romanist Hans Robert Jauss, ki je leta 1967 tam nastopil s predavanjem Literarna zgodovina kot izziv literarne vede (Literaturgeschihte als Provokation der Literaturwissenschaft. Tu je v sedmih tezah podal naloge nove literarne zgodovine, ki bo predvsem zgodovina bralcev._NEWLINE_Drugi pomembni temelj tej novi paradigmi pa je postavil nem\xc5\xa1ki anglist Wolfang Iser s predavanjem Pozivna struktura besedil. Nedolo\xc4\x8denost kot pogoj u\xc4\x8dinkovanja literarne proze (Die appelstruktur der Texte. Unbestimmtheit als Wirkungsbedingung literarischer Prosa. Tu proces branja definira kot tisti ustvarjalni akt, v katerem bralec v dialo\xc5\xa1kem odnosu z besedilom tvori pomene. (Pezdirc Bartol 2010: 27-30)\n_START_SECTION_\nLiterarna zgodovina kot izziv literarne vede\n_START_PARAGRAPH_\nJaussovo nastopno predavanje izhaja iz zavesti o krizi literarne zgodovine. Izhod vidi v o\xc5\xbeivitvi in prenovi dveh usmeritev, ki ju najprej izpostavi temeljiti kritiki: (ruskega) formalizma in njegovih naslednikov in marksizma v literarni vedi. Njegov osnovni namen je o\xc5\xbeiviti najtehtnej\xc5\xa1e dose\xc5\xbeke obeh tradicij in premostiti prepad med zgodovinskim in estetskim. To za literarno zgodovino pomeni izhajanje iz predpostavke, da je zgodovina literature dialog dela in ob\xc4\x8dinstva. (Virk 2008: 217)_NEWLINE_\xc4\x8ce torej \xc5\xbeivljenje knji\xc5\xbeevnega dela poteka v trikotniku avtor \xe2\x80\x93 delo \xe2\x80\x93 bralec, potem je nujno, da se tudi ta tretji, doslej zanemarjeni \xc4\x8dlen vklju\xc4\x8di v zgodovino knji\xc5\xbeevnosti. (Pezdirc Bartol 2010: 31)\n_START_SECTION_\nJauss o parcialnosti svoje metode\n_START_PARAGRAPH_\nJauss je v nadaljnem delu mo\xc4\x8dno modificiral svoje zgodnje teze in \xc5\xbee leta 1972 odstranil horizont pri\xc4\x8dakovanja iz centra svoje estetike. V Dodatku k teoretski razpravi (1973) o Ifigeniji sam priznava parcialnost recepcijske metode (Bartol 2010: 33):\xc2\xa0\xc2\xbbRecepcijska metoda ni avtonomna disciplina, ki bi edina zado\xc5\xa1\xc4\x8dala za re\xc5\xa1itev svojih problemov, temve\xc4\x8d parcialna, v svoje lastno delovanje usmerjena in zato metodi\xc4\x8dna refleksija, ki jo je mo\xc4\x8d dograjevati in je naravnana na sodelovanje.\xc2\xab\xc2\xa0(Jauss 1998: 442) S tem prvi jasno zapi\xc5\xa1e, da je za raziskovanje knji\xc5\xbeevnega dela potreben pluralizem metod. V delu Estetsko izkustvo in literarna hermenevtika (1982) premakne svoje zanimanje v smer splo\xc5\xa1ne estetike; sredi\xc5\xa1\xc4\x8dni pojem mu sedaj predstavlja estetsko izkustvo. (Bartol 2010: 33) Jauss tudi ve\xc4\x8dkrat poudarja, da se njegova recepcijska estetika bistveno dopolnjuje z u\xc4\x8dinkovno estetiko Wolfganga Iserja, ki sicer izhaja iz podobnih recepcijskoestetskih predpostavk, a ve\xc4\x8djo pozornost posve\xc4\x8da tistim momentom v besedilu, ki so odlo\xc4\x8dilni za njegovo delovanje. (Virk 2008: 222)\n_START_SECTION_\nPoznej\xc5\xa1e kritike metode recepcijske estetike\n_START_PARAGRAPH_\nJaussov model zgodovine knji\xc5\xbeevnosti je do\xc5\xbeivel najve\xc4\x8d kritike na ra\xc4\x8dun dokazljivosti primarnega horizonta pri\xc4\x8dakovanja. \xc5\xbde sodelavec Karl Robert Mandelkow se je spra\xc5\xa1eval, kako je mogo\xc4\x8de rekonstruirati primarni horizont pri\xc4\x8dakovanja za bralca iz preteklosti, ko pa je ta \xc5\xbee na sinhroni ravni te\xc5\xbeko dolo\xc4\x8dljiv (Maricki 1978: 20). Prav tako je vpra\xc5\xa1ljivo, kako lahko merimo stopnjo u\xc4\x8dinka dela na primarni horizont, kaj \xc5\xa1ele vrednost spremembe horizonta, ki je vsekakor pomanjkljiv in nezadosten kriterij za dolo\xc4\x8ditev umetni\xc5\xa1ke vrednosti besedila (Holub 1984: 62). Susan Suleiman tudi opozarja tudi na pomanjkljivost Jaussove predstave o publiki in njenih pri\xc4\x8dakovanjih. Zanj je vsa publika enotna glede na pri\xc4\x8dakovanja, kar pa ni res. Upo\xc5\xa1tevati bi morali njeno raznolikost in s tem tudi razli\xc4\x8dnost horizontov pri\xc4\x8dakovanja, ki sobivajo v dru\xc5\xbebi v istem \xc4\x8dasu (Suleiman 1980: 37).\n_START_SECTION_\nWolfgang Iser \xe2\x80\x93 drugi osrednji teoretik konstan\xc5\xa1ke \xc5\xa1ole\n_START_PARAGRAPH_\nNjegova najbolj znana dela so nastopno konstan\xc5\xa1ko predavanje Pozivna struktura besedil. Nedolo\xc4\x8denost kot pogoj u\xc4\x8dinkovanja literarne proze (Die Appelstruktur der Texte. Unbestimmtheit als Wirkungsbedingung literarischer Prosa, obj. 1970) ter knjigi Implicitni bralec (Der implizite Leser, 1970) in Bralno dejanje: Teorija estetskega u\xc4\x8dinka (Der Akt des Lesens. Theorie \xc3\xa4sthetischer Wirkung, 1976). Iserjevo zanimanje se predvsem osredoto\xc4\x8da na vpra\xc5\xa1anje, v kak\xc5\xa1nih okoli\xc5\xa1\xc4\x8dinah besedilo za bralca nekaj pomeni in kaj pomeni zanj. Izhaja predvsem iz literarne fenomenologije Romana Ingardna, le da poudarek od samega besedila prenese na akt branja oziroma na besedilo kot potencial. Za Iserja pomen literarnega dela ni skrito sporo\xc4\x8dilo, ki ga je treba najti, temve\xc4\x8d izku\xc5\xa1en u\xc4\x8dinek interakcije med bralcem in besedilom. Zanima ga torej, kaj se mora zgoditi, da neko besedilo na bralca u\xc4\x8dinkuje na posebni na\xc4\x8din. Zato je Iserjeva pozornost usmerjena na podro\xc4\x8dje estetskega u\xc4\x8dinka s predpostavko, da estetsko besedilo u\xc4\x8dinkuje \xc5\xa1ele tako, da je brano. V tem kontekstu je razumljeno kot u\xc4\x8dinkovni potencial, ki se v interakciji teksta in bralca razvije v procesu branja. \xc5\xa0ele bralec ta potencial pravzaprav udejanji, zato Iser natanko analizira oboje: bralca in besedilo. Pri bralcu analizira \xc4\x8dustvene procese, pri besedilu pa jezikovni sestav, nato pa sku\xc5\xa1a v besedilu odkriti tisto strukturo, ki proizvaja pomen. (Virk 2008: 223)_NEWLINE_Za proces prilagajanja besedila izkustvu posameznega bralca pa je po Iserju bistvena funkcija praznih mest v njegovi strukturi. Dejstvo, da isto besedilo ob ponovnem branju naredi razli\xc4\x8den vtis, je posledica razli\xc4\x8dne realizacije praznih mest. Ta omogo\xc4\x8dajo prilagajanje in so tako elementarni predpogoj za sodelovanje bralca. V njih se ka\xc5\xbee pozivna struktura teksta, saj svoje namere nikoli ne formulirajo do konca. Realizirajo se v bral\xc4\x8devi domi\xc5\xa1ljiji in s tem omogo\xc4\x8dajo, da postane izkustvo teksta individualno. Z branjem ta ne dobi zgolj izkustva o tekstu, marve\xc4\x8d tudi o sebi: z branjem lahko zapusti svoj svet, lahko do\xc5\xbeivi katastrofe, a pri tem ne bo vpleten v posledice, v \xc4\x8demer se ka\xc5\xbee neposledi\xc4\x8dnost fikcijskih tekstov (oziroma tekstov katerih cilj ni zgolj posredovanje resnice). To interakcijo med delom in bralcem Iser opisuje s pojmom implicitni bralec. Izraz ozna\xc4\x8duje aktivno udele\xc5\xbebo bralca v bralnem procesu, a izraz ne pripada ne tekstu ne bralcu, temve\xc4\x8d obema, saj vklju\xc4\x8duje predstrukturo teksta in bral\xc4\x8devo aktualizacijo mo\xc5\xbenega pomena._NEWLINE_Proces branja je torej dvosmeren: s strategijami branja mi spreminjamo tekst, hkrati pa tekst spreminja nas, saj se ob branju sre\xc4\x8dujemo s tujo izku\xc5\xa1njo. Branje u\xc4\x8dinkuje na na\xc5\xa1e samozavedanje, saj tuja izku\xc5\xa1nja postane del na\xc5\xa1e doslej nepoznane zavesti. Tako na koncu Iser podobno kot Jauss verjame, da proces branja doprinese k \xc5\xa1iritvi bral\xc4\x8devega spoznevnega horizonta. (Pezdirc Bartol 2010: 34-37)\n_START_SECTION_\nJaussova metoda v dana\xc5\xa1nji literarni zgodovini\n_START_PARAGRAPH_\nRecepcijska estetika je svoj najve\xc4\x8dji vzpon v literarni vedi do\xc5\xbeivela v sedemdesetih letih in v za\xc4\x8detku osemdesetih let, danes pa se nadaljuje v t. i. empiri\xc4\x8dni literarni vedi, zlasti v konkretnih empiri\xc4\x8dnih analizah branja (npr. David Miall). Najpomembnej\xc5\xa1i je seveda tisti segment vpliva, ki je najbolj trajne narave, saj je postal samoumeven del na\xc5\xa1ega pogleda na literaturo, njeno zgodovino in vedo o njej. Sem sodi predvsem spoznanje o tem, da je vsakr\xc5\xa1no spoznavanje literature zgodovinsko, ne nazadnje pa tudi teza o komunikativni zmo\xc5\xbenosti literature, ki sodeluje pri oblikovanju na\xc5\xa1ega \xc5\xbeivljenjskega sveta in nam posreduje izkustvo o tistih \xc5\xbeivljenjskih svetovih, ki so nam zaradi svoje (\xc4\x8dasovne ali kulturne) oddaljenosti druga\xc4\x8de nedostopni._NEWLINE_S tem zadnjim se literarnovedna misel Hansa Roberta Jaussa dotika vpra\xc5\xa1anja, ki je danes ne le skrajno aktualno, ampak utegne v ne tako oddaljeni prihodnosti postati celo ena osrednjih nalog literarne vede. (Jauss 1998: 538)'