b"\n_START_ARTICLE_\nOton III.\n_START_SECTION_\nRana mladost\n_START_PARAGRAPH_\nOton III. je bil \xc4\x8detrti otrok cesarja Otona II. in njegove \xc5\xbeene, bizantinske prinese Teofane. Pred njim so se star\xc5\xa1ema rodile tri h\xc4\x8dere, Adelajda, Zofija in Matilda. Oton je bil rojen v Ketilskem gozdu, na poti cesarske dru\xc5\xbeine iz Aachna v Nijmegen. Ko je bil star nekaj mesecev, je z materjo spremljal o\xc4\x8deta na poti po Italiji. Na jugu Italije je vojska Otona II. v bitki proti sicilskim Arabcem pri rtu Colonna do\xc5\xbeivela uni\xc4\x8dujo\xc4\x8d poraz. Oton II. si je komaj re\xc5\xa1il \xc5\xbeivljenje._NEWLINE_Junija 983 je bila cesarska dru\xc5\xbeina v Veroni, kjer je cesar sklical dr\xc5\xbeavni zbor, na katerem je dal triletnega Otona izvolit za nem\xc5\xa1kega kralja in ukazal, naj ga za bo\xc5\xbei\xc4\x8d v Aachnu slavnostno kronajo. Sam je z \xc5\xbeeno ostal v Italiji z namenom, da nadaljuje boj proti Arabcem. Za svojo namestnico v Italiji je imenoval svojo mater Adelajdo. Kmalu za tem je Oton II. umrl. Ko sta majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof Viligis in ravenski nad\xc5\xa1kof Janez 25. decembra 983 Otona III. v Aachnu kronala in mazilila za vzhodnofrankovskega kralja, \xc5\xa1e nista vedela, da je njegov o\xc4\x8de \xc5\xbee od 7. decembra mrtev._NEWLINE_Oton III. je bil v varstvu k\xc3\xb6lnskega nad\xc5\xa1kofa Warina, ko je, po smrti Otona II., otrokov stric Henrik II. Bavarski - Prepirljivec pri\xc5\xa1el iz zapora in se proglasil za otrokovega skrbnika. Warin mu je otroka takoj izro\xc4\x8dil. Nem\xc5\xa1ko plemstvo, trenutno brez vladarja, se je razdelilo v dva tabora; prvi, ki ni \xc5\xbeelel, da bi mu vladala tujka iz Gr\xc4\x8dije, je Henrika \xc5\xbee slavil kot novega vladarja. Vendar so najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i knezi vendarle uveljavili pravno re\xc5\xa1itev. Po pol leta negotovosti je majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof Viligis iz Italije poklica otrokovi mater in staro mater in 29. junija 984 so na dr\xc5\xbeavnem zboru v Rari proglasili Teofano za regentko. Henrik Prepirljivec je moral Otona III. vrniti materi. V zameno je dobil nazaj svojo vojvodino Bavarsko, ki so jo odvzel Luitpoldincu Henriku, ta pa je namesto nje dobil vojvodino Koro\xc5\xa1ko z mejnimi grofijami Verona, Furlanija in Istra.\n_START_SECTION_\nRegentstvo matere Teofane in kasneje stare matere Adelajde\n_START_PARAGRAPH_\nMati Teofana je ob pomo\xc4\x8di nad\xc5\xa1kofa Viligisa, ki je prevzel tudi vlogo glavnega kanclerja, sedem let uspe\xc5\xa1no nadaljevala politiko svojega mo\xc5\xbea. Krotila je napetosti med nem\xc5\xa1kim plemstvom, ki je stremelo k neodvisnosti, nadaljevala z boji proti Slovanom na vzhodu in za sina obdr\xc5\xbeala vse mo\xc5\xbeeve polo\xc5\xbeaje tako v Nem\xc4\x8diji kot v Italiji. Vzgojo sina, ki je rasel v trojezi\xc4\x8dnem okolju (nem\xc5\xa1kem, gr\xc5\xa1kem in italijanskem), je prepustila nem\xc5\xa1kim duhovnikom in svojemu kaplanu, kalabrijskemu Grku Janezu Filagatu, ki je pri\xc5\xa1el na cesarjev dvor \xc5\xbee v \xc4\x8dasu Otona II. in se je Teofani tako priljubil, da je postal Otonu III. krstni boter. Za fantovo vite\xc5\xa1ko vzgojo je skrbel juna\xc5\xa1ki Sas Hoiko. Voja\xc5\xa1ka vzgoja se je zdela Teofani tako pomembna, da je \xc5\xa1estletnega sina poslala s turin\xc5\xa1ko vojsko na \xc4\x8ce\xc5\xa1ko, kjer so se borili proti \xc4\x8de\xc5\xa1kemu vojvodi Boleslavu II. Ob praznovanju velike no\xc4\x8di 986 so nem\xc5\xa1ki knezi obredno ponovno demonstrirali pokor\xc5\xa1\xc4\x8dino mlademu vladarju._NEWLINE_Pozimi 988/989 je kraljeva dru\xc5\xbeina odpotovala v Italijo, kamor je Teofano klical na pomo\xc4\x8d nemo\xc4\x8dni pape\xc5\xbe Janez XV. Teofana je v Paviji imenovala Janeza Filagata za nad\xc5\xa1kofa Piacenze (pri vzgoji Otona III. je njegovo vlogo prevzel mladi duhovnik Bernward, kasnej\xc5\xa1i \xc5\xa1kof v Hildesheimu). Uporni me\xc5\xa1\xc4\x8dani Rima, ki so stremeli k samostojnosti in so za mestnega upravitelja izvolili vplivnega Crescentiusa II., se Teofani niso upirali. Teofana je Crescentiusu pustila upravljanje Rima, rimski plemi\xc4\x8di pa so priznali pravice njenega sina s tem, ko so jo v Rimu in Italiji sprejeli kot gospodarico in cesarico._NEWLINE_Cesarska dru\xc5\xbeina se je \xc5\xa1ele septembra 990 vrnila v Nem\xc4\x8dijo. Po praznovanju velike no\xc4\x8di v Quedlinburgu je \xc5\xa1e ne \xc5\xa1tiridesetletna Teofana 15. junija 991 v Nijmegnu umrla. Regentstvo je do leta 995 prevzela stara mati Adelajda. Ko je Oton dopolnil petnajst let, je postal polnoleten in je sam prevzel vladanje.\n_START_SECTION_\nPrvi\xc4\x8d v Italiji. Kronan za cesarja\n_START_PARAGRAPH_\nOton III. je bil prisoten na vojnem pohodu proti severu leta 995, ko je njegova vojska ponovno prodrla do Brandenburga in Mecklenburga. Vendar ga bojevanje ni zanimalo. Njegovo mladeni\xc5\xa1ko du\xc5\xa1o so navdihovale naloge, za katere se je \xc4\x8dutil kot dedi\xc4\x8d cesarstva poklican, sanjal je o svetovnem cesarstvu. Ko je pri\xc5\xa1lo v severovzhodni marki do delne pomiritve, je z veseljem prisluhnil kanclerju Viligisu, ki ga je opozoril, da je \xc4\x8das za kronanje za cesarja. V Italijo ga je klical tudi pape\xc5\xbe Janez XV., ki ga je Crescentius ponovno pregnal iz Rima in je pribe\xc5\xbeal k najzvestej\xc5\xa1emu italijanskemu prista\xc5\xa1u Otonov, toskanskemu grofu Hugu._NEWLINE_Februarja 996 je tako Oton v spremstvu \xc5\xa1kofov z Viligisom na \xc4\x8delu z majhno vojsko krenil iz Regensburga preko Brenerja v Verono. V Paviji, kjer so se mu poklonili italijanski knezi, je izvedel za pape\xc5\xbeevo smrt. Tam ga je pri\xc4\x8dakalo poslanstvo iz Rima, ga povabilo v mesto in ga zaprosilo, naj jim izbere novega pape\xc5\xbea. Oton je za novega pape\xc5\xbea imenoval svojega bratranca kaplana Bruna, \xc5\xa1tiriindvajsetletnega sina mejnega grofa Otona Koro\xc5\xa1kega._NEWLINE_3. maja 996 je bil Bruno brez ugovarjanja v Rimu ustoli\xc4\x8den za novega pape\xc5\xbea Gregorja V. Dobro izobra\xc5\xbeen in dejaven je med vernimi ljudmi vzbujal upanje, da bo skorumpirani Cerkvi povrnil ugled. Novi pape\xc5\xbe je 21. maja kronal Otona III. za cesarja Svetega rimskega cesarstva. \xc5\xa0tiri dni kasneje sta skupaj sklicala sinodo, ki je Crescentiusa in njegove sodelavce obsodila na izgon. Toda Gregor V. je \xc5\xbeelel za\xc4\x8deti svoj pontifikat milostno in je cesarja nagovoril, da je obsojene pomilostil. Crescetius je pape\xc5\xbeu in cesarju prisegel zvestobo in ostal v Rimu._NEWLINE_Veli\xc4\x8dina anti\xc4\x8dnega Rima in njegove razvaline so burile domi\xc5\xa1ljijo mladega cesarja. Nasproten, a zelo velik vtis pa je nanj naredila tudi poni\xc5\xbenost prvega pra\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Adalberta (na \xc4\x8ce\xc5\xa1kem Vojteha), katerega je Oton spoznal v rimskem samostanu sv. Bonifacija, kjer je \xc5\xbeivel kot menih, potem ko je \xc5\xbee drugi\xc4\x8d zapustil svoj sede\xc5\xbe v Pragi.\n_START_SECTION_\nEno leto v Nem\xc4\x8diji\n_START_PARAGRAPH_\nKljub \xc4\x8darobnosti Rima se je Oton septembra 996 vrnil v Nem\xc4\x8dijo, kjer je pre\xc5\xbeivel naslednje leto na dvorih (pfalcah) v Aachnu, Magdeburgu in Mainzu. Tako plemstvo kot nem\xc5\xa1ki narod so slavili mladeni\xc4\x8da, ki je v tako kratkem \xc4\x8dasu uspel brez uporabe me\xc4\x8da dose\xc4\x8di poklonitev Rima in Italije, postaviti nem\xc5\xa1kega pape\xc5\xbea in pridobiti cesarski naslov._NEWLINE_Aprila 997 je Otona pretresla smrt njegovega duhovnega prijatelja iz Rima, \xc5\xa1kofa Adalberta, ki je mu\xc4\x8deni\xc5\xa1ko umrl v Prusiji, kamor je od\xc5\xa1el v vlogi misijonarja. Za\xc4\x8del ga je svetni\xc5\xa1ko \xc4\x8dastiti. Navezal pa se je tudi \xc5\xbee na drugega duhovnega voditelja, francoskega meniha Gerberta (d'Aurillaca), katerega je tudi spoznal v Rimu in ga povabil v Magdeburg. Gerbert je mladega cesarja pou\xc4\x8deval in zapolnjeval njegovo silno \xc5\xbeeljo po znanju, ob enem pa \xc5\xa1e stopnjeval predstavo o veli\xc4\x8dini, h kateri naj bi bil poklican po svojem rodu in polo\xc5\xbeaju. Ob\xc4\x8dutljivi in k razmi\xc5\xa1ljanju nagnjeni sedemnajstletni mladeni\xc4\x8d je bil tako vse bolj razpet med cesarstvom in cerkvijo, med veli\xc4\x8dino oblasti in poni\xc5\xbenostjo odpovedovanja. Na njegovo nesre\xc4\x8do so ga dogodki spet primorali na pot v nemirni Rim, kjer se Crescentius ni dr\xc5\xbeal svoje prisege; ponovno se je polastil oblasti, pregnal pape\xc5\xbea Gregorja V. in na njegovo mesto postavil svojega izbranca, Janeza Filagata, nekdanjega Otonovega u\xc4\x8ditelja, kot Janeza XVI.\n_START_SECTION_\nDrugi\xc4\x8d v Italiji\n_START_PARAGRAPH_\nOton je prepustil vladanje v Nem\xc4\x8diji svoji teti Matildi in jeseni 997 z vojsko od\xc5\xa1el na pot v Rim. Osupli me\xc5\xa1\xc4\x8dani so mu konec februarja 998 odprli mestna vrata, le Crescentius se je utaboril in branil na Angelskem gradu. Pape\xc5\xbe je zbe\xc5\xbeal, a so ga nem\xc5\xa1ki vitezi ujeli in mo\xc4\x8dno po\xc5\xa1kodovanega pripeljali nazaj v Rim. Sinoda ga je odstavila in obsodila. Sveti Nil pri cesarju in pape\xc5\xbeu ni uspel zanj izprositi milosti, dosegel je le, da ga niso takoj usmrtili. Na garjavem oslu so ga peljali skozi Rim v je\xc4\x8do, kjer je umrl. 29. aprila je meissen\xc5\xa1ki grof Eckard v naskoku zavzel Angelski grad. Crescentiusa in dvanajst mestnih okro\xc5\xbenih poveljnikov so obglavili. Sveti Nil naj bi cesarju in pape\xc5\xbeu zaradi neusmiljenosti napovedal kratko \xc5\xbeivljenje._NEWLINE_Oton je za\xc4\x8del sanjariti o novem Rimskem cesarstvu. Na svojem svin\xc4\x8denem pe\xc4\x8datniku je dal upodobiti Rim s \xc5\xa1\xc4\x8ditom in kopjem in napisom renovatio imperii Romanorum. Svojemu u\xc4\x8ditelju Gerbertu je podelil nad\xc5\xa1kofijo Raveno. Septembra 998 sta z Gregorjem V. v Paviji na\xc4\x8delovala koncilu._NEWLINE_Konec februarja 999 je Gregor V. v Rimu umrl. V svojem kratkem pontifikatu je pape\xc5\xa1tvu spet prinesel ugled in \xc4\x8dast. Oton, v katerem so se ob\xc4\x8dutki veli\xc4\x8dine menjavali z obdobji spokornosti, se je vrnil v Rim in bosonog romal k Angelski kapeli na gori Gargano, in obiskal sv. Nila in njegovo kolonijo pu\xc5\xa1\xc4\x8davnikov pri Gaeti. Za novega pape\xc5\xbea je imenoval svojega u\xc4\x8ditelja Gerberta, ki si je izbral ime Silvester II. Po njegovem in Otonovem prepri\xc4\x8danju bi moral Rim ponovno postati sredi\xc5\xa1\xc4\x8de sveta in tu naj bi skupaj vladala pape\xc5\xbe in cesar. Oton je dal na Aventinu (pri sv. Bonifaciju, kjer je neko\xc4\x8d bival njegov po bo\xc5\xbeje \xc4\x8da\xc5\xa1\xc4\x8deni Adalbert) zgraditi cesarsko pala\xc4\x8do. Nadel si je naslov saxonicus, italicus, romanus, se s poudarkom imenoval imperator Rimljanov in tudi konzul rimskega senata in ljudstva ter na dvoru vpeljal stare rimske obi\xc4\x8daje. V pomembnih rimskih uradih je nastavljal Nemce. Nem\xc4\x8dija in Italija naj bi postali ena dr\xc5\xbeava. Na otoku Tibere je dal zgraditi Adalbertu posve\xc4\x8deno cerkev._NEWLINE_Julija 999 sta pape\xc5\xbe in cesar romala v votlino sv. Benedikta pri Subiacu. Cesar se je spet spremenil v skru\xc5\xa1enega gre\xc5\xa1nika in se imenoval Jezusov slu\xc5\xbeabnik in slu\xc5\xbeabnik apostolov. Iz Tivolija sta se napotila v samostan Farfo severno od Rima, kjer sta se sre\xc4\x8dala z mejnim grofom Toskane Hugom, ki je bil seznanjen z njunimi na\xc4\x8drti o vzpostavitvi rimske svetovne vladavine. Izgleda, da je Oton Huga postavil za svojega namestnika v Italiji in pape\xc5\xbeevega za\xc5\xa1\xc4\x8ditnika.\n_START_SECTION_\nRomanje v Gniezno\n_START_PARAGRAPH_\nFebruarja 999 je v Nem\xc4\x8diji umrla teta Matilda in sredi decembra tudi stara mati Adelajda. Oton se je odpravil v Nem\xc4\x8dijo. Februarja 1000 je pri\xc5\xa1el v Regensburg. Po dveletni odsotnosti je bil komaj \xc5\xa1e kaj Nemca. Takoj se je v dru\xc5\xbebi poljskega kralja Boleslava I. odpravil v Gniezno na Adalbertov (Vojtehov) grob. V Gnieznu je ustanovil novo nad\xc5\xa1kofijo, ki je postala sredi\xc5\xa1\xc4\x8de samostojne poljske cerkvene pokrajine. S tem je bil zmanj\xc5\xa1an pomen magdebur\xc5\xa1ke nad\xc5\xa1kofije, kar so Nemci Otonu zamerili. Oton je Bolesava oprostil pla\xc4\x8devanja davka. Ta ga je pospremil nazaj v Nem\xc4\x8dijo, kjer je maja 1000 v Aachnu poiskal in dal odpreti grob Karla Velikega ter se mu poklonil. Tudi v Aachnu je dal zgraditi cerkev, posve\xc4\x8deno Adalbertu.\n_START_SECTION_\nTretji\xc4\x8d v Rimu\n_START_PARAGRAPH_\nOton je bil junija 1000 spet v Italiji, v Lombardiji. Tamkaj\xc5\xa1nji \xc5\xa1kofje z otonsko imuniteto so predstavljali najve\xc4\x8djo oporo nem\xc5\xa1ki oblasti v Italiji. Nemci so se zaradi neprestane cesarjeve odsotnosti \xc4\x8dutili zapostavljene._NEWLINE_Oktobra 1000 se je zbrala v Otonovi pala\xc4\x8di na Aventinu v Rimu velika dru\xc5\xbeba veljakov, med njimi kancler Heribert, nekateri nem\xc5\xa1ki \xc5\xa1kofi, bavarski vojvoda Henrik IV. in Hugo Toskanski. Kasneje se jim je pridru\xc5\xbeil tudi nekdanji Otonov u\xc4\x8ditelj, tedaj \xc5\xa1kof Hildesheima, Bernward. \xc5\xa0kof rimske \xc5\xa1kofije Porto je posvetil dokon\xc4\x8dano Adalbertovo cerkev._NEWLINE_Januraja 1001 pa se je Otonov idealno zami\xc5\xa1ljeni svet poru\xc5\xa1il kot hi\xc5\xa1a iz kart. Me\xc5\xa1\xc4\x8dani Tivolija, sosednjega mesta s samostojno ustavo, so se uprli Otonovim posegom v njihovo samostojnost. Cesar si je mesto podredil z oro\xc5\xbejem in potem me\xc5\xa1\xc4\x8danom, ko so se uklonili, odpustil. To pa ni bilo v\xc5\xa1e\xc4\x8d me\xc5\xa1\xc4\x8danom Rima, ki so imeli Tivoli za del svojega mesta in so ga zahtevali zase. Cesar in pape\xc5\xbe sta njihovo zahtevo odklonila in s tem spro\xc5\xbeila vstajo prebivalcev Rima, ki jo je vodil grof Gregor I. di Tuscolo. Uporniki so na Aventinu tri dni oblegali cesarjevo pala\xc4\x8do, dokler niso \xc5\xa1kof Bernward, Henrik Bavarski in Hugo Toskanski upornikov nekoliko pomirili. Oton je rimskim me\xc5\xa1\xc4\x8danom s stolpa pala\xc4\x8de govoril o svoji ljubezni do Rimljanov in jih navidezno prepri\xc4\x8dal, da so se mu podredili. Toda nezadovoljstvo je tlelo naprej in groze\xc4\x8di znaki ponovnega upora so Otona prisilili, da se je 16. februarja 1001 umaknil iz Rima, da bi na varnej\xc5\xa1em kraju po\xc4\x8dakal na voja\xc5\xa1ko okrepitev iz Nem\xc4\x8dije. Nikdar ve\xc4\x8d se ni vrnil v Rim.\n_START_SECTION_\nZadnje leto in smrt\n_START_PARAGRAPH_\nOton je poslal vojvodo Henrika Bavarskega in \xc5\xa1kofa Bernwarda po voja\xc5\xa1ke okrepitve v Nem\xc4\x8dijo ter s pape\xc5\xbeem odpotoval v Raveno. Tam je sprejel poljsko in ogrsko odposlanstvo. S pape\xc5\xbeem sta dala pristanek na ustanovitev nad\xc5\xa1kofije Esztergom in metropolije na Ogrskem. Oton je razo\xc4\x8daran in zlomljen padel v melanholijo in globoko pobo\xc5\xbenost. V dru\xc5\xbebi pu\xc5\xa1\xc4\x8davnika Romualda se je zatopil v spokorne in postne molitve. Ko se je opomogel, je utrdil prijateljstvo z bene\xc5\xa1kim do\xc5\xbeem Petrom II. Orseolo in ga na skrivaj obiskal. S sve\xc5\xbeimi \xc4\x8detami nekaterih nem\xc5\xa1kih \xc5\xa1kofov se je napotil proti Rimu, se junija utaboril pri sv. Pavlu, ne da bi tvegal napad. Julija si je uredil glavni stan v majhnem mestu Paterno (danes Civita Castellana). Potem se je vrnil v samostan sv. Apolinarija v Raveni k spokornim molitvam. Za bo\xc5\xbei\xc4\x8d sta s pape\xc5\xbeem v Todiju sklicala koncil, ki je obravnaval nem\xc5\xa1ke zadeve. V Paternu je pri\xc4\x8dakoval voja\xc5\xa1ke okrepitve, toda nem\xc5\xa1ki knezi niso hoteli ve\xc4\x8d izpostavljati svojega imetja in ljudi za ekscentri\xc4\x8dnega cesarja. Zdelo se je, da razmi\xc5\xa1ljalo o novih volitvah. Od nami\xc5\xa1ljenega svetovnega cesarstva je Otonu ostalo le majhno mestece. V pomanjkanju, kajti okolica se je \xc5\xbee pripravljala k uporu, je nenadoma dobil vro\xc4\x8dino in 23. januarja 1002 umrl. Najzvestej\xc5\xa1i prijatelji so, potem ko so zbrali dovolj vojske, na njegovo \xc5\xbeeljo prepeljali njegovo truplo v Aachen; na poti so jih neprestano ogro\xc5\xbeali sovra\xc5\xbeniki. Na veliko no\xc4\x8d 1002 so ga pokopali v cerkvenem koru Aachenske stolnice. O grobu danes ni sledu._NEWLINE_Oton III. ni imel otrok. Lombardski plemi\xc4\x8di so 15. februarja 1002 v Paviji na svojo roko izvolili za italijanskega kralja nasprotnika Otoncev, ivrejskega grofa Arduina, predhodnika savojske dinastije, medtem ko si je uspel Otonov naslednik v Nem\xc4\x8diji in cesarstvu, bavarski vojvoda Henrik IV., zagotoviti nasledstvo kot kralj in cesar Henrik II. \xc5\xa1ele po dolgotrajnih pogajanjih in bojih."