b'\n_START_ARTICLE_\nJean-Charles Pichegru\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nPichegru, ki je pri\xc5\xa1el iz kme\xc4\x8dkega stanu, je izobrazbo prejel v samostanski \xc5\xa1oli, kjer se je tako izkazal v matematiki, da je postal predavatelj na voja\xc5\xa1ki artilerijski \xc5\xa1oli. Med takratni u\xc4\x8denci je bil tudi Napoleon Bonaparte. Leta 1793 se je pridru\xc5\xbeil 1. artilerijskemu polku in tako vstopil v aktivno voja\xc5\xa1ko slu\xc5\xbebo. Z nastopom francoske revolucije je kot neplemi\xc4\x8d in hkrati tudi sposoben ter izobra\xc5\xbeen \xc4\x8dastnik hitro napredoval. Tako je postal divizijski general in poveljnik Armade Rena in Armade Rena in Mozele. Posebej se je izkazal med flamsko kampanjo. Po nastopu termidorja in direktorija pa je maja 1795 zamenjal stran in se pridru\xc5\xbeil rojalistom. Ker so ga sumili, a mu niso mogli ni\xc4\x8d dokazati, je bil oktobra 1795 odpu\xc5\xa1\xc4\x8den iz voja\xc5\xa1ke slu\xc5\xbebe. \xc5\xbde maja istega leta pa je bil kot vodja rojalistov izvoljen v Zbor petstotih. Leta 1797 je na\xc4\x8drtoval dr\xc5\xbeavni udar, ki pa je bil razkrit in Pichegru je bil poslan v Francosko Gvajano. Od tam je preko ZDA pobegnil v Anglijo in se nato pridru\xc5\xbeil \xc5\xa1tabu ruskega generala Aleksandra Rimskega-Korsakova med italijansko in \xc5\xa1vicarsko ekspedicijo (1799-1800). Leta 1803 se je vrnil nazaj v Francijo, da bi spro\xc5\xbeil rojalisti\xc4\x8dni upor proti Napoleonu. Januarja 1804 je skupaj s sozarotniki pri\xc5\xa1el v Pariz, kjer je bil 28. februarja izdan, aretiran in vr\xc5\xbeen v je\xc4\x8do. 15. aprila so ga na\xc5\xa1li mrtvega v je\xc4\x8di. Do danes ni jasno, ali so ga umorili ali pa je naredil samomor.'