b'\n_START_ARTICLE_\nSupermarine Spitfire\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nR. J. Mitchell je kariero letalskega konstruktorja kot mlad in\xc5\xbeenir za\xc4\x8del kmalu po prvi svetovni vojni. Snoval je \xc5\xa1portna letala, s katerimi je nato Supermarine sodeloval na tekmovanjih za Schneiderjev pokal. To hitrostno tekmovanje vodnih letal je osvojil kar \xc5\xa1tirikrat. Leta 1922 \xc5\xa1e z dvokrilnim lete\xc4\x8dim \xc4\x8dolnom s potisnim propelerjem Sea Lion II, leta 1927 z letalom S.5, leta 1929 z modelom S.6 in nato \xc5\xa1e leta 1931 z izbolj\xc5\xa1anim modelom S.6b. Leta 1931 je Supermarine osvojil (precej ki\xc4\x8dast) Schneiderjev pokal v trajno last. Danes sta zmagovalno letalo Supermarine S.6b (S.1595 - \xc5\xa1e neobnovljen), kot tudi sam pokal, na ogled v Muzeju znanosti (Science Museum) v Londonu (\xc4\x8detrt Kensington). Sestrsko letalo S.6b (S.1596) je 29. septembra 1931 doseglo nov svetovni hitrostni rekord - 655,67\xc2\xa0km/h (407,5\xc2\xa0mph). Usoda tega letala je (zaenkrat \xc5\xa1e) neznana._NEWLINE_Uspehe je Mitchell dosegal s kombinacijo mo\xc4\x8dnega motorja in z do skrajnosti in potankosti dodelano aerodinami\xc4\x8dno obliko svojih letal. To kombinacijo je znova uporabil tudi leta 1931, ko je Supermarine na povabilo letalskega ministrstva sodeloval na nate\xc4\x8daju za novo enokrilno lovsko letalo Vojnega letalstva (RAF) Zdru\xc5\xbeenega kraljestva. Priglasil se je z lovcem fiksnega podvozja, \xc5\xa1e odprte kabine in z \xc2\xbbnegativnim galebjim krilom\xc2\xab, opremljen je bil z mo\xc4\x8dnim motorjem Rolls-Royce Goshawk s parnim hlajenjem. Letalo Supermarine Type 224 ni bilo izbrano na nate\xc4\x8daju, dejansko ministrstvo ni bilo zadovoljno prav z nobenim od predstavljenih letal. Mitchell je to letalo predelal. Motor Goshawk je povzro\xc4\x8dal velike te\xc5\xbeave, podobna polomija se je R-R ponovila \xc5\xa1e z motorjema Peregrine in Vulture._NEWLINE_Prenovljeno letalo je dobilo uvla\xc4\x8dljivo podvozje in zaprto kabino, dodali so tudi kisikovo masko za letenje na velikih vi\xc5\xa1inah. Vgradili so novi motor Rolls-Royce PV-12 (PV pomeni Private Venture). R-R je namre\xc4\x8d ta motor zasnoval in izdelal mimo uradnega nate\xc4\x8daja kot nadomestilo za neuspe\xc5\xa1na motorja Goshawk in Peregrine, pobudo zanj je dal \xc5\xa1e sam Sir Frederick Henry Royce. F. H. Royce in R. J. Mitchell sta bila tudi zasebno zelo dobra prijatelja. Pozneje so ta motor preimenovali v Rolls-Royce Merlin. Imel je klasi\xc4\x8dno teko\xc4\x8dinsko hlajenje s takrat \xc5\xa1e povsem novim glikolom, danes znanim kot "antifriz". Ta je dovoljeval vi\xc5\xa1je temperature hlajenja in tudi letenje na zelo velikih vi\xc5\xa1inah, kjer so temperature globoko pod ni\xc4\x8dlo. Merlin je gnal Spitfireje od Mk I do Mk IX, pozneje pa ga je zamenjal nov, ve\xc4\x8dji motor Griffon. Rolls-Royce je z Merlinom in Griffonom zadel v polno. Danes oba motorja veljata za najuspe\xc5\xa1nej\xc5\xa1a in verjetno tudi najbolj\xc5\xa1a batna letalska motorja za propelerska lovska letala v vsej letalski zgodovini._NEWLINE_Leta 1935 je ministrstvo ponovilo nate\xc4\x8daj za novo lovsko letalo. Supermarine se je na nate\xc4\x8daj odzval z izbolj\xc5\xa1anim modelom 224, ki pa je bil znova zavrnjen. Tokrat samo zaradi nezadostne oboro\xc5\xbeitve z le \xc5\xa1tirimi mitraljezi, ministrstvo pa je zahtevalo oboro\xc5\xbeitev z osmimi. Konstrukcija teh kril ni omogo\xc4\x8dala vgradnje dodatnih mitraljezov. Mitchell je zato posegel po skrajni metodi, ki se je pozneje izkazala za revolucionarno. Nastalo je izjemno lepo letalo z zna\xc4\x8dilnimi, tankimi elipti\xc4\x8dimi krili. Mitchellu je uspelo nemogo\xc4\x8de - ustvaril je tehni\xc4\x8dno mojstrovino in obenem estetsko umetnino. Za mnoge letalske sladokusce je Spitfire najlep\xc5\xa1e letalo vseh \xc4\x8dasov._NEWLINE_Elipti\xc4\x8dno krilo nudi najve\xc4\x8d vzgona glede na dol\xc5\xbeino, obenem pa je v njem \xc5\xa1e dovolj prostora za oboro\xc5\xbeitev. Tovrstna oblika krila se tudi najbolj obnese v situacijah, ko pilot izgubi nadzor nad letalom. Letalo obdr\xc5\xbei v \xc5\xa1e obvladljivem polo\xc5\xbeaju, to pa je odlo\xc4\x8dilnega pomena pri ponovni vzpostavitvi nadzora. Idejo o krilu tak\xc5\xa1ne oblike je Mitchell dobil od Nemcev, zgledoval se je po nem\xc5\xa1kem letalu Heinkel He 70 Blitz. Tak\xc5\xa1no letalo je Rolls-Royce dobil v zameno za \xc5\xa1tiri motorje Rolls-Royce Kestrel, dva od teh so Nemci uporabili za prototip Bf 109. Mitchell je to krilo za svoje letalo prilagodil in stanj\xc5\xa1al. Ena od najbolj bistvenih izbolj\xc5\xa1av je bila rahla ukrivljenost (vzvitje) krila, ki je \xc5\xa1e dodatno pripomogla k obvladovanju letala v ostrih zavojih pri nizkih hitrostih. Izbolj\xc5\xa1ava se je izkazala za dvorezen me\xc4\x8d, saj je zaradi tankega profila krila to pri velikih hitrostih znalo delati te\xc5\xbeave. Dogajalo se je namre\xc4\x8d, da je aerodinami\xc4\x8dna sila spremenila tok zraka okoli krilc in obrnila konico krila v napa\xc4\x8dno smer, hkrati pa je otrdela tudi krmilna palica. Pozneje je preizkusni pilot Jeffrey Quill ugotovil, da te te\xc5\xbeave povzro\xc4\x8dajo s platnom prevle\xc4\x8dena krilca. Visoke hitrosti so namre\xc4\x8d povzro\xc4\x8dile napihovanje platna na krilcih ("ballooning"), zato so jih prevlekli z duraluminijem in obe te\xc5\xbeavi sta bili re\xc5\xa1eni. Hiba je bilo tudi podvozje, ki se je uvleklo navzven v krilo, podobno kot pri Messerschmittu Bf 109. Zato je bil kolotek ozek, letalo je bilo pri pristankih rahlo nestabilno, a \xc5\xa1e zmeraj povsem obvladljivo. Samo za Spitfire so morali pri Dunlopu izdelati prav posebno ozke pnevmatike, da so podvozje sploh lahko spravili v tanko krilo. Za "prvega mojstra Spitfira", Jamesa Edgarja "Johnnieja" Johnsona (38 zmag, njegov Spitfire je nosil oznake JE-J) in njemu podobne ase, pa vse to ni bila prav nobena te\xc5\xbeava._NEWLINE_Kljub nekaterim problemom, je tako predelano letalo z imenom Supermarine Type 300 ministrstvo sprejelo pod delovnim imenom (specifikacijo) F.10/35.\n_START_SECTION_\nRojstvo Spitfira\n_START_PARAGRAPH_\nMinistrstvo je na Vickers-Armstronga, lastnika podjetja Supermarine, poslalo seznam mo\xc5\xbenih imen za novo letalo. Na predlog takratnega direktorja Vickers-Armstronga, Sira Roberta MacLeana, so izbrali ime Spitfire. Izraz izvira \xc5\xa1e iz elizabetinskih \xc4\x8dasov in pomeni temperamentno in besno \xc5\xbeensko ali dekle, po neki drugi razlagi pa pomeni oro\xc5\xbeje, ki bruha ogenj. V podjetju so ga neuradno uporabili \xc5\xbee za letalo F.7/30 Type 224. Zanimivo je, da Mitchell imena Spitfire osebno ni preve\xc4\x8d maral ("Spitfire was just the sort of bloody silly name they would choise."). Tu se je motil. Danes sta tako R. J. Mitchell, kot njegov Spitfire za vekomaj zapisana v ne samo letalsko zgodovino._NEWLINE_Prototip Spitfira, K5054, je prvi\xc4\x8d poletel 5. marca 1936, to\xc4\x8dno \xc5\xa1tiri mesece za prototipom lovca Hawker Hurricane (K5083), z letali\xc5\xa1\xc4\x8da Eastleigh Aerodrome pri Southamptonu. Vickersov preizkusni pilot, stotnik Joseph "Mutt" Summers, je letalo s pomo\xc4\x8dniki (Jeffrey Quill) testiral vse do 26. maja 1936, nato so ga predali uradnemu centru za preizku\xc5\xa1anje letal in oro\xc5\xbeja. In \xc5\xa1e pred kon\xc4\x8dnim poro\xc4\x8dilom centra je Ministrstvo za obrambo 3. junija 1936 naro\xc4\x8dilo 310 Spitfirov (in tudi 600 Hurricanov). Javnosti so Spitfira prvi\xc4\x8d predstavili 27. junija 1936 na letali\xc5\xa1\xc4\x8du Hendon. R. J. Mitchell je, \xc4\x8deprav \xc5\xbee hudo bolan, \xc5\xa1e lahko prisostvoval krstnemu poletu "njegovega otroka" na letali\xc5\xa1\xc4\x8du Eastleigh pri Southamptonu. Po Mitchellovi smrti 11. junija 1937, je razvoj Spitfira vse do konca proizvodnje uspe\xc5\xa1no vodil njegov tesni sodelavec, in\xc5\xbeenir Joseph "Joe" Smith._NEWLINE_Piloti so neverjetno radi leteli s tem enkratnim letalom, mnogi so se za svoja \xc5\xbeivljenja lahko zahvalili prav njemu. Celo slavni nem\xc5\xa1ki piloti, med drugimi tudi Werner M\xc3\xb6lders in Adolf Galland, ki so preizku\xc5\xa1ali zajete primerke, so bili po poletih z njim izredno navdu\xc5\xa1eni. Dejali so, da s Spitfirom lahko leti vsak otrok, tako enostaven in prijeten je bil za pilotiranje, podobno so menili tudi \xc5\xa1e za Hurricane. To je bila zelo krepka zau\xc5\xa1nica nem\xc5\xa1kim letalskim konstruktorjem. O\xc4\x8ditno takratna nem\xc5\xa1ka lovska letala niso bila niti enostavna niti prijetna za pilotiranje._NEWLINE_\xc5\xbde med 2. SV so skonsturirali njegovega naslednika z imenom Spiteful (sprva naj bi se imenoval Victor), ki pa ni imel ve\xc4\x8d elipti\xc4\x8dnih kril. Zanj so \xc5\xbee uporabili takrat \xc5\xa1e novo krilo z laminarnim profilom, tak\xc5\xa1nim kot ga je imel ameri\xc5\xa1ki lovec North American P-51 Mustang. Najnovej\xc5\xa1e raziskave in ra\xc4\x8dunalni\xc5\xa1ke simulacije pa so postregle z nepri\xc4\x8dakovanimi in s sila presenetljivimi rezultati. Spitfirovo tanko elipti\xc4\x8dno krilo je v \xc5\xa1tevilnih lastnostih precej preka\xc5\xa1alo tako zelo opevano Mustangovo in Spitefulovo laminarno krilo._NEWLINE_Kot vedno, so za letalske konstruktorje ve\xc4\x8den navdih ptice. Za elipti\xc4\x8dna krila je prve \xc5\xa1tudije in izra\xc4\x8dune opravil in jih \xc5\xbee leta 1906 v dveh knjigah tudi objavil angle\xc5\xa1ki multiznanstvenik Frederick William Lanchester. Njegovi knjigi sta bili prevedeni tudi v franco\xc5\xa1\xc4\x8dino in v nem\xc5\xa1\xc4\x8dino. Niti v Angliji niti v Franciji nista naleteli na kak\xc5\xa1no posebno zanimanje, bili sta dale\xc4\x8d pred \xc4\x8dasom in tedanjimi pojmovanji. Precej druga\xc4\x8de pa je bilo v Nem\xc4\x8diji, tam so \xc5\xa1e pred koncem 1. SV \xc5\xbee za\xc4\x8deli z izra\xc4\x8duni in s poskusi. Nem\xc5\xa1ki fizik in matematik Ludwig Prandtl je lahko samo \xc5\xa1e v celoti potrdil pravilnost \xc5\xa1tudij Fredericka Williama Lanchestra. Elipti\xc4\x8dno krilo je za Spitfire predlagal mladi kanadski aerodinamik Beverley Strahan Shenstone. Kot je pozneje sam povedal, niti niso toliko posnemali krila Heinkla 70, kot pa njegove nove vgreznjene (za)kovice (flushing rivets), ki so samo \xc5\xa1e dodatno izbolj\xc5\xa1ale \xc5\xbee tako odli\xc4\x8dno aerodinamiko Spitfira. Shenstone je po diplomi na torontski univerzi eno leto delal v Nem\xc4\x8diji pri Junkersu, tam se je verjetno seznanil z nem\xc5\xa1kimi izsledki \xc5\xa1tudij elipti\xc4\x8dnega krila. Leta 1931 ga je pri Supermarinu v slu\xc5\xbebo vzel R. J. Mitchell osebno. On ni bil toliko navdu\xc5\xa1en nad njegovim znanjem gradenj kril, zato pa je bil toliko bolj nad njegovim izrednim poznavanjem aerodinamike. V nova elipti\xc4\x8dna krila bodo\xc4\x8dega Spitfira je Mitchell nato z lahkoto lahko vgradil od ministrstva zahtevanih osem strojnic (Eight-gun Spitfire). Pozorni opazovalci so opazili, da je tudi repni vi\xc5\xa1inski stabilizator s krmili v bistvu le pomanj\xc5\xa1ana in zrcalna oblika prednjega krila - torej elipti\xc4\x8den. Po Mitchellovi smrti je Shenstone leta 1938 zapustil Supermarine._NEWLINE_Preizkusni pilot Jeffrey Quill je pilotiral prav vse izvedenke Spifira._NEWLINE_Vsega skupaj so izdelali 20.351 Spitfirov vseh razli\xc4\x8dic.'