b'\n_START_ARTICLE_\nHenrik IV. Nem\xc5\xa1ki\n_START_SECTION_\nPoreklo\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik IV. se je rodil kot prvi sin (po treh h\xc4\x8derah) kralju in cesarju Henriku III. in njegovi \xc5\xbeeni Agnezi Akvitanski. O\xc4\x8de ga je dal \xc5\xbee novembra 1053 v Treburju knezom izvoliti in 17. julija naslednjega leta v Aachnu kronati za nem\xc5\xa1kega kralja. Petletnemu so dolo\xc4\x8dili nevesto Berto, h\xc4\x8derko savojskega grofa Otona in Adelajde Turinske. \xc5\xbde 5. oktobra 1056 mu je o\xc4\x8de umrl. Tako Henriku ni bilo dano, da bi ob urejeni vzgoji osebnostno dozorel in se pripravil za naloge vladanja, kar je zaznamovalo celotno obdobje njegove vladavine.\n_START_SECTION_\nRegentstvo (1056\xe2\x80\x931065)\n_START_PARAGRAPH_\nPrehod oblasti na \xc5\xa1estletnega Henrika IV. je minil brez pretresov. Nih\xc4\x8de ni nasprotoval materi in skrbnici Agnezi, ko je prevzela tudi regentstvo, zlasti ker ji je ob strani stal pape\xc5\xbe Viktor II., ki je bil isto\xc4\x8dasno \xc5\xa1kof v Eichst\xc3\xa4ttu. Toda Viktor II. je \xc5\xbee leta 1057 umrl in cesarica, ki okrog sebe ni imela trdnega kroga svetovalcev, je vse bolj popu\xc5\xa1\xc4\x8dala razli\xc4\x8dnim knezom, ki so se kazali ustre\xc5\xbeljive, dejansko pa so skrbeli za svoje koristi. Mo\xc4\x8d in ugled kraljestva sta hitro kopnela. Cesarica je za nove ju\xc5\xbenonem\xc5\xa1ke vojvode postavila: na \xc5\xa0vabskem svojega zeta grofa Rudolfa Reinfeldenskega (1057), na Bavarskem sa\xc5\xa1kega grofa Otona Northeimskega (1061) in na Koro\xc5\xa1kem \xc5\xa1vabskega grofa Bertolda I. Z\xc3\xa4hringen\xc5\xa1kega (po gradu Z\xc3\xa4hringen pri Freiburgu, 1061)._NEWLINE_Upad cesarskega vpliva se je pokazal tudi v Italiji. Pape\xc5\xbe Nikolaj II., ki je pontifikat nasledil po Viktorju II. in \xc5\xa0tefanu IX., je v buli In nomine Domini predpisal (1059) nov na\xc4\x8din volitev pape\xc5\xbeev; odtlej naj bi jih volili kardinali-\xc5\xa1kofi brez kakr\xc5\xa1nekoli udele\xc5\xbebe cesarja. Tako je bil septembra 1061 izvoljen Nikolajev naslednik Aleksander II. Cesarica-regentka in me\xc5\xa1\xc4\x8dani Rima na to niso pristali. Na sinodi v Baslu so njim privr\xc5\xbeeni \xc5\xa1kofje, med njimi ni bilo nobenega kardinala, za protipape\xc5\xbea (Honorija II.) izvolili baselskega \xc5\xa1kofa Petra Kadala (oktobra 1061)._NEWLINE_Potek dogodkov ni bil v\xc5\xa1e\xc4\x8d nem\xc5\xa1kim knezom, zlasti ne cerkvenim. Pripravili so zaroto. Ob sre\xc4\x8danju s cesarico, maja 1062 v Kaiserwerthu, je k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof Hanon zvabil enajstletnega Henrika na zanimivo ladjo, ki pa je takoj nato odplula. Ko se je Henrik zavedel, da so ga ugrabili, je sko\xc4\x8dil v Ren in bi utonil, \xc4\x8de ga ne bi re\xc5\xa1il Ekbert, ki je s tem tvegal \xc5\xbeivljenje. Zarotniki so fanta odpeljali na Hanonov k\xc3\xb6lnski dvor. Po dogodku se je mati odpovedala vladanju in se posvetila molitvi. Nova dr\xc5\xbeavna oblast, sprva pod prevladujo\xc4\x8dim vplivom nad\xc5\xa1kofa Hanona, si je prizadevala, da s \xc4\x8dim manj\xc5\xa1o izgubo presti\xc5\xbea odpravi cerkveni razkol. Na sinodah v Augsburgu (oktobra 1062) in Mantovi (binko\xc5\xa1ti 1064) so postopoma priznali pape\xc5\xbea Aleksandra II. Kot dejanski regent je Hanona postopoma spodrinil bremenski nad\xc5\xa1kof Adalbert, ki si je znal pridobiti Henrikovo zaupanje.\n_START_SECTION_\nSamostojno vladanje do za\xc4\x8detka investiturnega boja (1065\xe2\x80\x931076)\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik je po obredu polnoletnosti, 29. marca 1065 v Wormsu, veljal za polnoletnega. Zavladal je samostojno; pri tem mu je svetoval bremenski nad\xc5\xa1kof Adalbert. Takoj je pokazal, da \xc5\xbeeli ponovno vzpostaviti mo\xc4\x8d in polo\xc5\xbeaj o\xc4\x8deta. Nameraval se je odpraviti na kronanje za cesarja v Rim, a so mu to okoli\xc5\xa1\xc4\x8dine dvakrat prepre\xc4\x8dile. _NEWLINE_Nad\xc5\xa1kof Adalbert se je zaradi oholosti in nezmernega kopi\xc4\x8denja bogastva tako mo\xc4\x8dno zameril dr\xc5\xbeavnim knezom, da je bil Henrik prisiljen odsloviti ga z dvora; odtlej je bil \xc5\xa1e bolj odvisen od volje vplivnih knezov. Zgleda, da so ga ti prisilili, da je sprejel na dvor kot kraljico svojo zaro\xc4\x8denko Berto Savojsko, ki ji sprva ni bil naklonjen in je celo razmi\xc5\xa1ljal o lo\xc4\x8ditvi, od \xc4\x8desar pa ga je odvrnil strog pape\xc5\xbeev opomin._NEWLINE_Med dr\xc5\xbeavnimi knezi, ki so se v \xc4\x8dasu regentstva okori\xc5\xa1\xc4\x8dali s Henrikovo nemo\xc4\x8djo, in mladim kraljem, ki se je \xc5\xbeelel opreti na mlaj\xc5\xa1e vrstnike, je vse bolj rasla obojestranska nenaklonjenost. Leta 1070, ko je bil bavarski vojvoda Oton, po rodu Sas, obto\xc5\xbeen veleizdaje, je Henrik izkoristil prilo\xc5\xbenost: odvzel mu je vojvodino in jo dal njegovemu zetu Welfu IV., ki je tako postal Welf I. Bavarski. Za\xc4\x8dasno je pri\xc5\xa1el Henrik navzkri\xc5\xbe tudi s svojim svakom Rudolfom \xc5\xa0vabskim in z Bertoldom II. Koro\xc5\xa1kim. Leta 1073 pa se mu je uprlo sa\xc5\xa1ko plemstvo.\n_START_SECTION_\nVstaja na Sa\xc5\xa1kem\n_START_PARAGRAPH_\nSa\xc5\xa1ko plemstvo je bilo \xc5\xbee v \xc4\x8dasu Henrika III. nezadovoljno s \xc5\xa1irjenjem kraljevih posesti na sa\xc5\xa1kem ozemlju. Sasi so v \xc4\x8dasu regentstva uspeli kraljevi vpliv omejiti, sedaj pa si je sku\xc5\xa1al mladi kralj, zlasti na obmo\xc4\x8dju Harza, na hitro povrniti stare polo\xc5\xbeaje in jih zavarovati z utrjenimi gradovi, v katere je name\xc5\xa1\xc4\x8dal posadke nesa\xc5\xa1kih ministerialov. Sasi so to razumeli kot poseg v njihovo suverenost. Ker se Henrik z njimi ni hotel pogovarjati, so segli po oro\xc5\xbeju. Junija 1073 so obkolili utrjeni grad Hartenberg, kamor se je Henrik umaknil. Henriku je pono\xc4\x8di uspelo izmuzniti se iz gradu. Za pomo\xc4\x8d je zaprosil dr\xc5\xbeavne kneze, ki pa kralju, ki jih ni poslu\xc5\xa1al, tudi niso bili naklonjeni. Henriku ni preostalo drugega, kot da je popustil. Februarja 1074 je v Gerstungenu z uporniki sklenil mirovni sporazum, v katerem je moral pristati na vrnitev prisvojenih ozemelj, na poru\xc5\xa1itev kraljevih gradov na Sa\xc5\xa1kem in v Turingiji in na spo\xc5\xa1tovanje sa\xc5\xa1kega prava._NEWLINE_Polo\xc5\xbeaj pa se je nepri\xc4\x8dakovano obrnil Henriku v prid. Ru\xc5\xa1itelji utrdb (menda so bili kmetje) so v preveliki vnemi poru\xc5\xa1ili tudi cerkev v hartenber\xc5\xa1kem gradu in oskrunili grobove salijske kraljeve rodbine, kar je razpolo\xc5\xbeenje dr\xc5\xbeavnih knezov obrnilo kralju v prid. Henrik je tako naslednje leto z dr\xc5\xbeavno vojsko vdrl v Sa\xc5\xa1ko in 9. junija 1075 pri Homburgu ob reki Unstrut dosegel popolno zmago. Sa\xc5\xa1ki plemi\xc4\x8di so se mu morali podrediti. Na bo\xc5\xbei\xc4\x8dnem praznovanju v Goslarju so priznali nasledstvo Henrikovemu dvoletnemu sinu Konradu.\n_START_SECTION_\nSpor glede imenovanja milanskega \xc5\xa1kofa\n_START_PARAGRAPH_\nSnovalci cerkvene reforme v Clunyju so bili nejevoljni \xc5\xbee, ko je cesar Henrik III. samovoljno postavljal \xc5\xa1kofe po Nem\xc4\x8diji in Italiji. Ob njegovem mladem nasledniku so se upali pose\xc4\x8di vmes in za nad\xc5\xa1kofa v Milanu izvolili italijanskega kardinala Attoneja, ne da bi se ozirali na \xc5\xbeelje kralja. Pape\xc5\xbe Aleksander II. je novega nad\xc5\xa1kofa potrdil. Henriku pa se je zdelo, da ne sme pristati na prekinitev tradicije, ki je bila v veljavi od cesarja Otona I. Velikega. Dosegel je, da so njemu privr\xc5\xbeeni lombardski \xc5\xa1kofje na sinodi v Novari posvetili njegovega kandidata Gotofreda da Castiglioneja. Pape\xc5\xbe se je odzval tako, da je dal neposlu\xc5\xa1ne \xc5\xa1kofe na naslednji sinodi odstaviti. _NEWLINE_Aprila 1073 je Aleksandra II. nasledil pape\xc5\xbe Gregor VII. Henrik, ki je bil med sa\xc5\xa1ko vstajo ravno v najve\xc4\x8dji stiski, je pri novem pape\xc5\xbeu iskal moralno in politi\xc4\x8dno oporo. Pozno poleti je v pismu pape\xc5\xbeu izrazil pripravljenost, da se vpra\xc5\xa1anje milanskega nad\xc5\xa1kofa uredi po pape\xc5\xbeevi \xc5\xbeelji. Pape\xc5\xbe ga je tedaj imel celo za zaveznika v prizadevanju za cerkveno reformo. Preklical je odstavitev \xc5\xa1kofov in poslal naslednje leto v Nem\xc4\x8dijo dva kardinala, ki naj bi tam organizirala velik reformni koncil. A do tega ni pri\xc5\xa1lo, ker so se vznemirjeni odzvali nem\xc5\xa1ki \xc5\xa1kofje z bremenskim nad\xc5\xa1kofom Liemarjem na \xc4\x8delu. Pape\xc5\xbe je nad\xc5\xa1kofa izob\xc4\x8dil, a se je ta potem v Rimu skesano podredil Gregorju VII. in kazalo je, da bo pri\xc5\xa1lo do pomiritve._NEWLINE_Tedaj pa je evforija ob zmagi nad Sa\xc5\xa1ko Henriku zameglila razum. Namesto da bi izkoristil ugodno prilo\xc5\xbenost za kompromis, je deloval vzvi\xc5\xa1eno in nepravi\xc4\x8dno. Ne da bi se oziral na \xc5\xbee imenovana nad\xc5\xa1kofa, je imenoval za novega milanskega \xc5\xa1kofa dvornega kaplana in milanskega pod\xc5\xa1kofa Tebalda (1075). Pape\xc5\xbe, ki se je dotlej v milanskem sporu dr\xc5\xbeal v ozadju, tega nikakor ni mogel sprejeti. V pismu je Henrika strogo o\xc5\xa1tel in mu v svarilo predo\xc4\x8dil usodo od boga zavr\xc5\xbeenega kralja Savla. Henrik je pismo razumel kot bojno napoved. V Wormsu je sklical sre\xc4\x8danje (24. januarja 1076), ki se ga je udele\xc5\xbeilo 26 \xc5\xa1kofov. V jeznem manifestu so \xc2\xbbbrata Hildebranda\xc2\xab\xc2\xa0proglasili za nevrednega pape\xc5\xa1ke \xc4\x8dasti in mu odrekli pokor\xc5\xa1\xc4\x8dino, Henrik pa mu je v vlogi rimskega patricija ukazal, da se umakne s Petrovega prestola. Tako se je za\xc4\x8del investiturni boj, ki se je od vpra\xc5\xa1anja investiture raz\xc5\xa1iril na boj za prevlado med posvetno in cerkveno oblastjo.\n_START_SECTION_\nPape\xc5\xbe izob\xc4\x8di Henrika IV.\n_START_PARAGRAPH_\nNa Henrikov napad se je Gregor odzval tako, da je izob\xc4\x8dil v Wormsu prisotne \xc5\xa1kofe in Henrika, ki ga je odstavil tudi kot vladarja. To je mnoge \xc5\xa1kofe odvrnilo od Henrika. Njihovo sre\xc4\x8danje v Mainzu (29. junija 1076), kjer naj bi izvolili protipape\xc5\xbea, je bilo tako slabo obiskano, da tega niso storili, ampak so samo pape\xc5\xbeu odrekli pokor\xc5\xa1\xc4\x8dino. Otonski koncept vladanja je bil v razsulu. Henriku pa ni grozila glavna nevarnost od cerkvenih ampak od posvetnih knezov. Sa\xc5\xa1ki plemi\xc4\x8di so se ponovno uprli, pridru\xc5\xbeil se jim je Oton Northeimski in tudi ju\xc5\xbenonem\xc5\xa1ki knezi so bili proti kralju sovra\xc5\xbeno razpolo\xc5\xbeeni. Na sre\xc4\x8danju v Treburju (oktobra 1076), katerega so se udele\xc5\xbeili tudi pape\xc5\xa1ki legati, so knezi \xc5\xbee pripravljali izvolitev novega kralja. A Gregor si je o\xc4\x8ditno bolj \xc5\xbeelel podreditev starega kot izvolitve novega kralja. \xc4\x8cim je Henrik, ki je sre\xc4\x8danje opazoval iz bli\xc5\xbenjega Oppenheima, pape\xc5\xbeu ponudil podreditev, so volitve novega kralja odlo\xc5\xbeili. Odlo\xc4\x8ditev naj bi prineslo novo sre\xc4\x8danje v Augsburgu 2. februarja 1077, na katerega je bil povabljen tudi pape\xc5\xbe\n_START_SECTION_\nHenrik IV. prejme v Canossi odvezo. Knezi izvolijo protikralja Rudolfa \xc5\xa0vabskega\n_START_PARAGRAPH_\nDa bi dosegel preklic izob\xc4\x8denja \xc5\xbee pred napovedanim sre\xc4\x8danjem, se je Henrik v hudi zimi odpravil preko Alp in se na gradu Matilde Toskanske v Canossi sre\xc4\x8dal s pape\xc5\xbeem. Potem ko je tri dni v spokorni\xc5\xa1kih obla\xc4\x8dilih \xc4\x8dakal pred gradom, ga je pape\xc5\xbe sprejel. 28. januarja 1077 mu je podelil odvezo, potem ko je Henrik pisno obljubil, da se bo pobotal z nem\xc5\xa1kimi knezi in pape\xc5\xbeu vedno in povsod zagotavljal varnost. S tem politi\xc4\x8dnim uspehom je Henrik knezom odvzel cerkveno-pravno osnovo za volitve novega kralja. Vendar so knezi vztrajali pri svoji sovra\xc5\xbenosti in 15. marca v Forchheimu (ob prisotnosti pape\xc5\xa1kih legatov) izvolili Rudolfa \xc5\xa0vabskega za protikralja._NEWLINE_Henrik je takoj za\xc4\x8del ukrepati. Preko Ogleja in Koro\xc5\xa1ke se je v za\xc4\x8detku maja 1077 vrnil na Bavarsko. Kazalo mu je bolje, kot je lahko upal. Posebno me\xc5\xa1\xc4\x8danstvo, ki je postajalo samozavestnej\xc5\xa1e, se je postavilo na njegovo stran. \xc5\xa0vabska, Alzacija, Porenje, Lotaringija, velik del Bavarske in Frankovske so stopili na njegovo stran, tudi \xc4\x8de so vojvode in veliki knezi podprli Rudolfa. Rudolf je bil kmalu omejen predvsem na Sa\xc5\xa1ko._NEWLINE_Henrik je na Koro\xc5\xa1kem postavil za novega vojvodo doma\xc4\x8dega plemi\xc4\x8da Liutolda Eppensteinskega. Bavarsko je prevzel sam. \xc5\xa0vabsko je leta 1079 prepustil zvestemu Frideriku Br\xc3\xbcnskemu, ki se je zaro\xc4\x8dil s Henrikovo h\xc4\x8derjo Agnezo in je kasneje postal prao\xc4\x8de dinastije \xc5\xa0taufovcev.\n_START_SECTION_\nPape\xc5\xbe Gregor VII. ponovno izob\xc4\x8di Henrika. Smrt Rudolfa \xc5\xa0vabskega\n_START_PARAGRAPH_\nVojna med kraljem in protikraljem se je v naslednjih letih vlekla brez odlo\xc4\x8ditve. Tudi pape\xc5\xbe Gregor je previdno stal ob strani, ne da bi podprl enega ali drugega. \xc5\xa0ele leta 1080, ko se je tehtnica nagibala na Henrikovo stran in so Sasi kritizirali njegovo neaktivnost, je na postni sinodi v marcu 1080 Gregor objavil podrobnosti o cerkvenopravnih volitvah, ponovno izob\xc4\x8dil in odstavil Henrika in priznal Rudolfa za nem\xc5\xa1kega kralja. Henrik, ki je dotlej \xc5\xa1e vedno upal na dogovor s pape\xc5\xbeem, je na slabo obiskani nem\xc5\xa1ko-italijanski sinodi v  Briksnu (25. junija) proglasil Gregorja za odstavljenega in v vlogi rimskega patricija imenoval za protipape\xc5\xbea ravenskega nad\xc5\xa1kofa Guiberta. Mostovi so bili ponovno poru\xc5\xa1eni z obeh strani._NEWLINE_Henrik je mogel boj izbojevati le \xc5\xa1e s silo. Pri tem mu je bila sre\xc4\x8da naklonjena. 15. oktobra 1080 je v Turingiji v bitki ob Belem Elstru (pri Hohenm\xc3\xb6lsnu) Rudolfova vojska sicer zmagala, a Rudolf je bil smrtno ranjen. Mo\xc4\x8d protikraljestva je bila s tem zlomljena. \xc4\x8ceprav \xc5\xa1e ni bilo miru, je Henrik prepustil varovanje svojih interesov v Nem\xc4\x8diji zvestemu Frideriku \xc5\xa0vabskemu, sam pa se je odpravil v Italijo na odlo\xc4\x8dilni spopad z Gregorjem.\n_START_SECTION_\nPohod v Italijo in kronanje za cesarja (1081\xe2\x80\x931084)\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik je brez odpora pri\xc5\xa1el maja 1081 pred Rim, a mesto je ostalo Gregorju zvesto. Po dveh mesecih se je Henrik umaknil, vendar je ostal v Italiji. \xc5\xa0ele ob tretjem prihodu pred Rim, junija 1083, se je njegovim vojakom posre\xc4\x8dilo presenetiti nasprotnika in zasesti z Leonovim obzidjem obdani del mesta (Urbs Leonina). Gregor, \xc5\xa1e vedno trden, se je umaknil v Angelski grad. Henrik je v Leonovem mestu pustil manj\xc5\xa1o posadko in se vrnil v Lombardijo. Ni jasno, zakaj se je obotavljal. \xc5\xa0ele konec leta 1083 je spet pri\xc5\xa1el v Leonovo mesto, kjer je praznoval bo\xc5\xbei\xc4\x8d. Po kraj\xc5\xa1em pohodu proti jugu mu je konec marca 1084 Rim odprl vrata; v oblasti Gregorja in njegovih prista\xc5\xa1ev je ostal le Angelski grad in nekatere utrdbe. Henrik je slavnostno ustoli\xc4\x8dil Guiberta kot protipape\xc5\xbea Klemena III., ta pa je Henrika in njegovo \xc5\xbeeno Berto (31. marca 1083) kronal za cesarja in cesarico Svetega rimskega cesarstva. Prebivalci Rima so Henrika priznali za patricija Rima. Ker je Gregorju prihajal na pomo\xc4\x8d normanski knez Robert Guiscard z veliko ve\xc4\x8djo vojsko od Henrikove, je novi cesar 21. maja zapustil Rim. Normani so mesto oropali in se umaknili proti jugu. Gregorju ni preostalo drugega, kot da je od\xc5\xa1el z njimi. Leto kasneje je v Salernu umrl. Klemen III. se je naselil na Lateranskem gri\xc4\x8du.\n_START_SECTION_\nPonovno gospodar polo\xc5\xbeaja v Nem\xc4\x8diji (1084\xe2\x80\x931087)\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik se je junija 1084 kot zmagovalec vrnil v Nem\xc4\x8dijo. Drugi\xc4\x8d je bil na vrhuncu uspeha. Ve\xc4\x8dina \xc5\xa1kofov je maja 1085 na sinodi v Mainzu priznala protipape\xc5\xbea Klemena III. Henrik je optimisti\xc4\x8dno razglasil \xc2\xbbbo\xc5\xbeji mir\xc2\xab\xc2\xa0za vso Nem\xc4\x8dijo, \xc4\x8deprav je na Sa\xc5\xa1kem \xc5\xa1e tlel upor pod vodstvom (leta 1081 izvoljenega) Rudolfovega naslednika, luksembur\xc5\xa1kega grofa Hermana Salmskega, ki pa ni imel znatne mo\xc4\x8di, saj ga je od mo\xc4\x8dnih knezov podpiral le \xc5\xa1e Welf IV._NEWLINE_Henrik je za svojega naslednika imenoval prvega sina Konrada in ga dal 30. maja 1087 v Aachnu kronati za nem\xc5\xa1kega kralja. S smrtjo protikralja Hermana (septembra 1088) je protikraljestvo ugasnilo. Sasi so s kraljem sklenili mir, niso pa priznali za pape\xc5\xbea Klemena III.\n_START_SECTION_\nSpor s pape\xc5\xbeem Urbanom II. (1087\xe2\x80\x931099)\n_START_PARAGRAPH_\nPo kratkem pontifikatu Viktorja III. (1086-87), ki je kot pape\xc5\xbe nasledil Gregorja VII., je Viktorjev naslednik, pape\xc5\xbe Urban II. z novim elanom nadaljeval Gregorjev boj proti cesarju. Ni posku\xc5\xa1al obnoviti protikraljestva in tudi ni bil nenaklonjen spravi s \xc5\xa1e vedno izob\xc4\x8denim Henrikom, a je postavljal za pogoj, da Henrik neha podpirati protipape\xc5\xbea Klemena III., na kar pa Henrik ni pristal. Tako se je zagrizen boj med \xc5\xbee nekoliko utrujenim cesarjem in sve\xc5\xbeim pape\xc5\xbeem nadaljeval.\n_START_SECTION_\nZ vojsko ponovno v Italiji. Izdajstvo sina Konrada (1090\xe2\x80\x931097)\n_START_PARAGRAPH_\nPape\xc5\xbe Urban II. je bil izku\xc5\xa1en diplomat in poznavalec nem\xc5\xa1kih razmer. \xc5\xbde leta 1089 je z nenavadno poroko med bogato toskansko dedinjo, triin\xc5\xa1tiridesetletno Matildo, in sedemnajstletnim Welfovim sinom, Welfom V., povezal italijansko in ju\xc5\xbenonem\xc5\xa1ko sredi\xc5\xa1\xc4\x8de upora prot cesarju. Marca 1090 je Henrik ponovno z vojsko prekora\xc4\x8dil Alpe, da bi premagal Matildino vojsko. Matilda se je umaknila v Apenine. Henrik je zavzel Rim, pregnal pape\xc5\xbea Urbana II. in postavil svojega protipape\xc5\xbea Klemena III. Ni pa mogel sovra\xc5\xbenika uni\xc4\x8diti. Njegovi nasprotniki so bili vse \xc5\xa1tevilnej\xc5\xa1i, tako v Italiji kot v Nem\xc4\x8diji. Hud udarec mu je prizadejal pred kratkim v kralja povzdignjeni sin Konrad, ki se je spomladi 1093 pridru\xc5\xbeil o\xc4\x8detovim nasprotnikom._NEWLINE_Konradovo izdajstvo je Henriku onemogo\xc4\x8dilo povratek v Nem\xc4\x8dijo, pa tudi Welf mu je zaprl alpske prelaze. Brezdelen se je zadr\xc5\xbeeval v dolini Adi\xc5\xbee, v Veroni in Padovi. Med tem je pape\xc5\xbe Urban II. (1093) dokon\xc4\x8dno izgnal protipape\xc5\xbea iz Rima in pozval h kri\xc5\xbearski vojni ter se s tem, namesto cesarja, postavil na \xc4\x8delo boja proti muslimanskim \xc2\xbbnevernikom\xc2\xab, kar mu je v zahodno-kr\xc5\xa1\xc4\x8danskem svetu izredno dvignilo ugled.\n_START_SECTION_\nVrnitev v Nem\xc4\x8dijo. Ponovno na oblasti (1097\xe2\x80\x931099)\n_START_PARAGRAPH_\nKonflikt med posvetno (regnum) in cerkveno oblastjo (sacerdotium) pa je vendarle postopoma izgubljal na ostrini. Welfi so spoznali, da so orodje pape\xc5\xa1ke politike in da ne morejo ra\xc4\x8dunati na dedovanje bogatega imetja Matilde Toskanske. Pobotali so se s Henrikom. Ta je Welfa IV. leta 1096 ponovno imenoval za bavarskega vojvodo. Henrik se je lahko vrnil preko Alp in binko\xc5\xa1ti leta 1097 \xc5\xbee praznoval v Regensburgu. Stari Henrikovi sovra\xc5\xbeniki so bili ve\xc4\x8dinoma \xc5\xbee mrtvi, prav tako prijatelji, zamenjali so jih njihovi nasledniki. Henrik si je po\xc4\x8dasi spet pridobival kraljevsko avtoriteto. Maja 1098 so knezi na dvornem zboru v Mainzu odstavili Konrada, ki se je v Italiji udinjal kot voja\xc5\xa1ki poveljnik, in za Henrikovega naslednika priznali njegovega drugega sina Henrika V. Potem ko je sin o\xc4\x8detu prisegel, da za \xc4\x8dasa o\xc4\x8detovega \xc5\xbeivljenja ne bo posegel po kraljevem prestolu, so ga 6. januarja 1094 v Aachnu okronali za nem\xc5\xa1kega kralja._NEWLINE_Leta 1099 je v Rimu umrl pape\xc5\xbe Urban II. in nasledil ga je pape\xc5\xbe Pashal II.\n_START_SECTION_\nV sporu s pape\xc5\xbeem Pashalom II. (1100-1106)\n_START_PARAGRAPH_\nSeptembra 1100 se je s smrtjo protipape\xc5\xbea Klemena III. kon\xc4\x8dal cerkveni razkol. Henrik ga ni nameraval nadaljevati. Toda novi pape\xc5\xbe Pashal II. ni bil za razumno spravo. \xc4\x8ceprav je bilo vpra\xc5\xa1anje investiture, zaradi katerega se je spor za\xc4\x8del, v Franciji in Angliji v praksi \xc5\xbee sporazumno re\xc5\xa1eno, je Pashal za preklic izob\xc4\x8denja zahteval Henrikovo popolno podreditev. Henrik je za posredovanje prosil svojega krstnega botra opata Huga iz Clunyja. Pripravil je na\xc4\x8drt za spokorni\xc5\xa1ko kri\xc5\xbearsko vojno. Ni pa bil pripravljen na popolno podreditev pape\xc5\xbeu, \xc5\xa1e zlasti ne, ker se je zdelo, da je politi\xc4\x8dno v sedlu. Januarja 1103 so nekateri najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i knezi skupaj s Henrikom v Mainzu zaprisegli mir za vso dr\xc5\xbeavo. Kr\xc5\xa1ilcem miru so grozile hude telesne kazni. V varovanje miru naj bi se vklju\xc4\x8dili tudi duhov\xc5\xa1\xc4\x8dina, trgovci, judje.\n_START_SECTION_\nUpor sina Henrika V. (1104\xe2\x80\x931106)\n_START_PARAGRAPH_\nKo pa ukrep miru ni bil u\xc4\x8dinkovit, je bilo razo\xc4\x8daranje vsesplo\xc5\xa1no. Knezi, zlasti mlaj\xc5\xa1i, so se ponovno odvra\xc4\x8dali od cesarja, ki zaradi izob\xc4\x8denosti ni imel pravega ugleda. Njegovemu osemnajstletnemu sinu Henriku se je zazdelo, da mora ukrepati, \xc4\x8de \xc5\xbeeli pri knezih zagotoviti nasledstvo Salijcev. Koncem leta 1104 je prelomil prisego o\xc4\x8detu in se je postavil na \xc4\x8delo bavarskih upornikov proti cesarju, da si zgotovi oblast in dose\xc5\xbee pobotanje s pape\xc5\xbeem. Potem ko sta si o\xc4\x8de in sin nekaj \xc4\x8dasa grozila z vojno, naj bi, po posredovanju knezov, za bo\xc5\xbei\xc4\x8d 1105 na dr\xc5\xbeavnem zboru v Mainzu ob prisotnosti obeh tekmecev odlo\xc4\x8dili o sporu glede prestola. Vendar je bila to le past, v katero je sin zvabil o\xc4\x8deta, da ga je lahko zaprl. 31. decembra 1105 ga je pripeljali na dr\xc5\xbeavni zbor v Ingelheimu, kjer se je moral o\xc4\x8de pod velikim pritiskom (formalno pa prostovoljno) odpovedati prestolu._NEWLINE_Toda cesar se je \xc5\xa1e zadnji\xc4\x8d pobral. Iz Ingelheima je u\xc5\xa1el k svojim prista\xc5\xa1em v K\xc3\xb6ln. V strastnih manifestih je opisal sramoto, ki jo je moral trpeti. Z romanjem v Aachen je izpri\xc4\x8dal pripravljenost, da se spokori in dobil v Spodnji Lotaringiji znatno podporo plemstva. Preden pa je pri\xc5\xa1lo do novih bojev, je v Li\xc3\xa8gu 7. avgusta 1106 umrl._NEWLINE_Izob\xc4\x8denje je Henrika zasledovalo tudi po smrti. Truplo so s \xc4\x8dastmi pokopali v lie\xc5\xa1ki stolnici, a ga nato prestavili v neposve\xc4\x8deno kapelo. Po nekaj dneh ga je dal sin prepeljati v rodbinsko grobnico v Speyerju. Tamkaj\xc5\xa1nji fanati\xc4\x8dni \xc5\xa1kof Gebhard je nato izsilil, da so krsto prestavili v neposve\xc4\x8deno stransko kapelo in to dejanje je potrdil tudi pape\xc5\xbe. \xc5\xa0ele 7. avgusta 1111, ob peti obletnici smrti, so Henrikove posmrtne ostanke slavnostno spet prenesli v cesarsko grobnico.\n_START_SECTION_\nOcena osebnosti in dela Henrika IV.\n_START_PARAGRAPH_\nTako kot ob vsaki konfliktni osebnosti so tudi o Henriku IV., mnenja in sodbe zelo razli\xc4\x8dne, nasprotujo\xc4\x8de si, odvisne od nazorske opredeljenosti ocenjevalcev. Vsekakor je v ospredju ves \xc4\x8das njegov spor s pape\xc5\xbei. Malo je bilo njegovih prista\xc5\xa1ev, tako med sodobniki kot kasnej\xc5\xa1imi pisci, ki so opazili njegove dobre lastnosti: naklonjenost ni\xc5\xbejim stanovom, sposobnost plemenitosti, velikodu\xc5\xa1nosti in hvale\xc5\xbenosti, veliko voja\xc5\xa1ko znanje in vite\xc5\xa1tvo ter v kasnej\xc5\xa1em obdobju diplomatsko spretnost. Veliko je bilo nasprotnikov, ki so mu pripisovali vse mo\xc5\xbene najslab\xc5\xa1e lastnosti in jih pogosto podkrepili \xc5\xa1e z najnizkotnej\xc5\xa1imi klevetami. Pape\xc5\xbeu naklonjeni pisci so ga opisovali kot zavr\xc5\xbeenega tirana, sovra\xc5\xbenika cerkve. \xc5\xa0ele v za\xc4\x8detku 17. stoletja so se za\xc4\x8dele pojavljati bolj uravnote\xc5\xbeene ocene. Njihovi avtorji so bili prepri\xc4\x8dani, da je bil spopad med posvetno in cerkveno oblastjo neizbe\xc5\xbeen, potem ko so rimsko-nem\xc5\xa1ki kralji in cesarji \xc5\xbee desetletja opirali svojo oblast na cerkvene kneze in jim s tem dodelili tudi znatno posvetno oblast. Vsekakor je bil \xc5\xa1estindvajsetletni Henrik IV. kriv, ker je svojo pravico imenovanja \xc5\xa1kofa (za katero je menil, da jo je dobil po o\xc4\x8detu) uveljavljal na tako grob, neprimeren in nepravi\xc4\x8den na\xc4\x8din, da se je pape\xc5\xbe Gregor VII. lahko odzval le z izob\xc4\x8denjem. A kasneje je bilo \xc5\xa1e veliko prilo\xc5\xbenosti, ko bi se spor lahko vsaj uti\xc5\xa1al (tako kot se je po smrti Henrika IV. z Wormskim konkordatom), \xc4\x8de bi vsaka stran v svojih stali\xc5\xa1\xc4\x8dih malo popustila. V svojem zrelej\xc5\xa1em obdobju je Henrik poravnavo ves \xc4\x8das iskal, pape\xc5\xbe Pashal II. pa mu ni prisluhnil niti po smrti protipape\xc5\xbea Klemena III., ko ni bilo ve\xc4\x8d cerkvenega razkola. Henriku vsekakor ni mogo\xc4\x8de odrekati dobronamernosti, doslednosti, neverjetne vztrajnosti kljub zaporedju udarcev, ki so ga doleteli v \xc5\xbeivljenju._NEWLINE_Henrikova razgibana \xc5\xbeivljenjska usoda, skok ugrabljenega otroka v dero\xc4\x8do reko, spokorni\xc5\xa1ko \xc4\x8dakanje pred gradom v Canossi, upor dveh sinov, njegovi vzponi in padci, so burili duhove in domi\xc5\xa1ljijo umetnikov. O njem je bilo napisanih veliko literarnih del, ki obravnavajo teme kot so boj proti klerikalizmu, boj \xc4\x8dloveka proti usodi, konflikt dveh generacij. Na mnogih slikah in plastikah so upodobljeni dogodki iz njegovega \xc5\xbeivljenja.'