b'\n_START_ARTICLE_\nGeorge Edward Moore\n_START_SECTION_\nFilozofsko izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de\n_START_PARAGRAPH_\nRojen je bil v Upper Norwoodu, takrat \xc5\xa1e predmestju Londona. Na kolid\xc5\xbeu Trinity Univerze v Cambridgeu, kjer je \xc5\xa1tudiral tudi Russell, je dobil zanimanje za filozofijo. V britanski filozofiji je takrat prete\xc5\xbeno prevladovalo heglijanstvo, ki ga je zastopal predvsem Francis Herbert Bradley. S\xc4\x8dasoma sta britansko heglijanstvo spodrinili mlaj\xc5\xa1i filozofski \xc5\xa1oli, ki sta nasprotovali spekulativnemu heglijanskemu idealizmu. Ti \xc5\xa1oli sta utilitarizem in analiti\xc4\x8dna filozofija. Kljub temu da Moora Skupaj z Russllom uvr\xc5\xa1\xc4\x8damo med glavne protagoniste slednje, analiti\xc4\x8dne \xc5\xa1ole, so pri njem opazni mo\xc4\x8dni vplivi tudi drugih dveh filozofskih \xc5\xa1ol._NEWLINE_Po uspe\xc5\xa1no zaklju\xc4\x8denem \xc5\xa1tudiju mu je dedi\xc5\xa1\xc4\x8dina za nekaj let omogo\xc4\x8dila zaseben \xc5\xa1tudij filozofije. Z deloma\xc2\xa0\xc2\xbbZavrnitev idealizma\xc2\xab\xc2\xa0(The Refutation of Idealism; 1903) in\xc2\xa0\xc2\xbbPrincipia Ethica\xc2\xab\xc2\xa0(1903) je dosegel filozofski preboj in se uveljavil s svojim prepoznavnim analiti\xc4\x8dnim slogom.\n_START_SECTION_\nNaturalisti\xc4\x8dna zmota\n_START_PARAGRAPH_\nV predgovoru k drugi izdaji\xc2\xa0\xc2\xbbPrincipie Ethice\xc2\xab, ki je do sedaj edino Moorovo delo v slovenskem prevodu, opredeli naturalisti\xc4\x8dno zmoto kot napa\xc4\x8dno poistosvetenje ne\xc4\x8desa, kar je dobro, s katerim kolim drugim predikatom. Na primer, kadar nekaj, kar je dobro, poistosvetimo s koristnostjo, kar je o\xc4\x8diten primer utilitaristov, ali pa kadar dobro poistosvetimo s heglijanskim Absolutom. Skozi zgodovino filozofije so se pojavljala razli\xc4\x8dna tolma\xc4\x8denja tistega, kar je ali naj bi veljalo za "dobro" s povsem konkretnimi prijemi, kot je na primer \xc4\x8dutno ugodje, ali pa abstraktnimi metafizi\xc4\x8dnimi spekulacijami, ki "dobro" poistosvetijo z abstraktnim konceptom ali pa metafizi\xc4\x8dno stvarnostjo (npr. Bog, Absolut)._NEWLINE_Moorova novost pri iskanju odgovora na temeljna eti\xc4\x8dna vpra\xc5\xa1anja kot na primer "kaj je dobro" prekinja s tradicijo istosvetenja "dobro" s pomeni, ki se od njega razlikujejo in razhajajo. "Dobro" se po Mooru ne da definirati, kar pomeni, da kot predikat pripada sam sebi, ne pa kateremu drugemu predikatu. Na tem mestu je vredno omeniti o\xc4\x8diten vpliv prvih let sodelovanja z Russllom, od katerega je prevzel model logi\xc4\x8dnega atomizma in ga v modificirani obliki uporabil v etiki. "Dobro" kot tisti atomarno enostaven pojem oziroma lastnost, ki je ne moremo nadaljnje analizirati in vsebinsko opredeliti z definicijo. Kar pomeni, da Moore zavzame do problema eti\xc4\x8dno "dobrega" meta-eti\xc4\x8dno pozicijo, ki bolj razkriva napake in zmotna tolma\xc4\x8denja preteklih eti\xc4\x8dnih tradicij, kot pa da ponavlja ali na novo uvaja vsebinsko polne opredelitve "dobrega". Moore se sicer v Prvem predgovoru opredeli kot intuicionist, kar je potrebno razumeti previdno, saj eti\xc4\x8dni intuicionizem, ki ga zagovarja in ki se v sodobni analiti\xc4\x8dni filozofiji pojavlja pod imenom "eti\xc4\x8dni ne-naturalizem", ne uvaja nobenih intuitivno vsebinsko polnih spoznanj o kon\xc4\x8dnem statusu predikata "dobro".\n_START_SECTION_\n\xc2\xbbTukaj je roka\xc2\xab\n_START_PARAGRAPH_\nV eseju\xc2\xa0\xc2\xbbV obrambo zdravega razuma\xc2\xab\xc2\xa0(A Defence of Common Sense; 1925) je postal znan zaradi argumenta o obstoju zunanjega sveta, s katerim je poudaril zanesljivost spoznanja, ki izhaja iz "zdravega razuma" (ang. common sense), proti skepti\xc4\x8dnim in idealisti\xc4\x8dnim pogledom o obstoju zunanjega sveta. Ta pogled je kasneje nadgradil z esejem\xc2\xa0\xc2\xbbDokaz za obstoj zunanjega sveta\xc2\xab\xc2\xa0(Proof of an External World; 1939), v katerem je pri\xc5\xa1el na izvirno in preprosto idejo, kako zavr\xc5\xbeemo skepticizem o obstoju zunanjega sveta kot neutemeljen. Menil je, da lahko zunanji svet doka\xc5\xbee z dvigom desne roke in izjavo "Tukaj je ena roka", nakar svetuje, da dvignemo \xc5\xa1e levo roko in izjavimo "Tukaj je druga roka". Sklepni zaklju\xc4\x8dek tega ilustrativnega dviganja rok je kon\xc4\x8dni dokaz, da sta v svetu vsaj dva materialna objekta, o katerih ni dvoma in zato mora zunanji svet zagotovo obstajati. Skeptik bo preko sklepanja modus ponens trdil, da ni prepri\xc4\x8dan o obstoju zunanjega sveta. Ker ne, ali svet obstaja ali ne, potem ne more biti prepri\xc4\x8dan, ali obstaja kak\xc5\xa1na stvar v svetu npr. roka, ki jo lahko dvigne._NEWLINE_Moore ne napade tega sklepanja neposredno, pa\xc4\x8d pa ga preoblikuje v sklepanje modus tollens: \xc4\x8de skeptik ni prepri\xc4\x8dan o obstoju zunanjega sveta, potem skeptik ne v\xc3\xa9, ali ima roki, ki ju lahko dvigne. Toda skeptik v\xc3\xa9, da ima roki, ki ju lahko dvigne. Zatorej tudi ne ve, ali je njegov dvom o obstoju zunanjega sveta sploh utemeljen._NEWLINE_\xc4\x8ceprav se Moorov preobrat v sklepanju zdi \xc5\xa1ibek ima pomembno okoli\xc5\xa1\xc4\x8dino: Moore skeptikovo premiso o (ne)obstoju zunanjega sveta ohrani in s spremembo argumenta iz modus ponens v modus tollens zavr\xc5\xbee skeptikovo gotovost v lastno izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de kot nesmiselno.'