b'\n_START_ARTICLE_\nBegunci (Vandot)\n_START_PARAGRAPH_\nBegunci (1916) so dalj\xc5\xa1e pripovedno besedilo za odrasle pisatelja Josipa Vandota, izhajali so v \xc4\x8dasniku Edinost, v knji\xc5\xbeni obliki niso bili ponatisnjeni. Delo opisuje tragi\xc4\x8dne \xc5\xbeivljenjske usode Primorcev, ki so morali zaradi bojev na so\xc5\xa1ki fronti zapustiti svoje domove in oditi v begunstvo.\n_START_SECTION_\nLidija\n_START_PARAGRAPH_\nVlaki so na sever pripeljali na tiso\xc4\x8de beguncev, ki so se nato naselili zunaj mesta. Minevala so leta, hrepenenje po domu je ostajalo, upanje na vrnitev v doma\xc4\x8do vas po\xc4\x8dasi izginjalo. Sredi te turobnosti se je pojavila Lidija, ki je dan za dnem sedela v parku, brala Kettejeve Poezije in kramljala z izgnanci. Skupaj s prvoosebnim pripovedovalcem sta dolge dopoldneve sanjarila o doma\xc4\x8dem Krasu, ve\xc4\x8dere pa sta pre\xc5\xbeivljala na gri\xc4\x8du in poslu\xc5\xa1ala godbo. Nekega ve\xc4\x8dera je Lidija na nebu zagledala nekaj belega, okrog nje so se zbrali izgnanci, prepri\xc4\x8dani, da prihaja golob z olj\xc4\x8dno vejico. Vseh se je polotila radost, saj se bodo kon\xc4\x8dno vrnili domov. V pripovedovalcu se je zbudila jeza, zabi\xc4\x8dal jim je, da tega goloba najverjetneje sploh \xc5\xa1e ni na svetu in da je to le utrinek. Iz paradi\xc5\xbea so bili pregnani, ostal jim je le strah, da se morda nikoli ve\xc4\x8d ne vrnejo, da umrejo na tem mrzlem severu. Izgnanci so se razjezili in prestra\xc5\xa1ili, vendar so vedeli, da je povedal le to, kar je globoko v sebi vedel vsak. Od\xc5\xa1li so brez besed, Lidija se jim je objokana pridru\xc5\xbeila. Pripovedovalec je spoznal, da bo od zdaj naprej po trnovih poteh tujine hodil sam.\n_START_SECTION_\nRozalka\n_START_PARAGRAPH_\nPripovedovalec se je neke no\xc4\x8di spomnil na Rozalko in njeno dru\xc5\xbeino. Spominjal se je lepih trenutkov, ki jih je pre\xc5\xbeivel v njeni gostilni. Nato mu je na du\xc5\xa1o leglo nekaj neznosnega, jasno mu je bilo, da jo bo videl \xc5\xa1e to no\xc4\x8d. Prenehal je z delom in \xc4\x8dakal na vlak, ki je vozil begunce. Ko je ta prispel, je sli\xc5\xa1al obupano pesem \xc5\xbeensk, ki so Kristusa prosile za usmiljenje. Nenadoma ga je poklicala Rozalka in se ga kr\xc4\x8devito oklenila ter zajokala na ves glas. Vsa bleda in objokana je pritekla \xc5\xa1e njena najstarej\xc5\xa1a h\xc4\x8di Milica. Rozalki je vojna vzela mo\xc5\xbea in h\xc4\x8deri. S svojo kruto usodo se je sprijaznila, zaveda se tudi trpljenja celotnega naroda. Pripovedovalec ji je pomagal nazaj na vlak, ki je izgnance peljal proti Lipnici. Rozalka ga je prosila, naj pozdravi njihov paradi\xc5\xbe pod \xc4\x8cavnom, saj ve, da ga ne bo videla nikoli ve\xc4\x8d. Vlak je odpeljal v no\xc4\x8d, pripovedovalec pa se je spra\xc5\xa1eval, zakaj sta njegovemu narodu namenjena ve\xc4\x8dno trpljenje in nesre\xc4\x8da.\n_START_SECTION_\nVida\n_START_PARAGRAPH_\nPoglavje se za\xc4\x8dne z zgodbo o bedaku Martinu iz Svetega Kri\xc5\xbea, ki se je odlo\xc4\x8dil, da bo pre\xc5\xa1tel, koliko kapljic ima Adrija. Morje je bilo u\xc5\xbealjeno in je v jezi pogoltnilo bedaka. Ta zgodba je izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de, da se v osebni in kolektivni drami izgnancev pojavi \xc5\xa1e vpra\xc5\xa1anje\xc2\xa0\xc2\xbbna\xc5\xa1e Adrije\xc2\xab._NEWLINE_Pripovedovalec je ves izmu\xc4\x8den hodil po ogrski ravnini. Po ve\xc4\x8d urah je naletel na zapu\xc5\xa1\xc4\x8deno vas. Pri zadnji hi\xc5\xa1i je stalo dekle, ki je popotnika sprejelo. Pri Martiki se je najedel in napil vina, nato se je ponovno podal na brezkon\xc4\x8dno pot sredi nepregledne ravnine. Pri\xc5\xa1el je v vas, kjer so \xc5\xbeiveli izgnanci, ki so ravno delali na njivi. Legel je pod jablano in poslu\xc5\xa1al razigrani deklici. Vida je Jelki pripovedovala zgodbo:\xc2\xa0\xc2\xbbBedak Martin ni \xc5\xa1tel kapljic, ampak je gledal bisere, ki se vsako no\xc4\x8d pojavijo na valovih. Iz morja se je dvignila morska deklica, ki ga je povabila s seboj na morsko dno, kjer domujejo morske deklice, ki cele dneve prepevajo in ne poznajo bridkosti. Martin je od\xc5\xa1el z njo in \xc5\xa1e danes prepeva v morskih globinah.\xc2\xab\xc2\xa0Jelka se je stisnila k sestrici in jo prosila, naj jo pelje k morju, ko se bodo vrnili domov. Vida ji je obljubila, da bosta od\xc5\xa1li do morske deklice, prej pa morata po\xc4\x8dakati na belega galeba, ki bo oznanil, da se lahko vrnejo domov. S solznimi o\xc4\x8dmi sta gledali proti jugu, v pripovedovalcu pa se je ponovno prebudilo gorje, ko je videl trpljenje nedol\xc5\xbenih deklic.\n_START_SECTION_\nDolorosa\n_START_PARAGRAPH_\nIzgnanci so se zgodaj zjutraj zbrali pred cerkvijo in za\xc4\x8dela se je procesija k \xc5\xbdalostni materi bo\xc5\xbeji. Pripovedovalec je hodil ob nejevoljnem patru Pavlinu in ga miril, da kraljica paradi\xc5\xbea hodi z njimi, saj tudi sama nima strehe nad glavo. Pater je za\xc4\x8dutil, da je nad njim \xc5\xa1inilo nekaj lahnega. Nasmejal se je in zaklical na ves glas:\xc2\xa0\xc2\xbbO, ljudje! Svetogorska mati bo\xc5\xbeja je med nami.\xc2\xab\xc2\xa0Ko so prispeli v sveti\xc5\xa1\xc4\x8de, se jih je polastilo razo\xc4\x8daranje, spoznali so, da to ni dom njihove matere bo\xc5\xbeje. Pater je postal omoti\xc4\x8den, jecljal je, da ni na Sveti gori. Pripovedovalec mu je priskrbel posteljo v samostanu._NEWLINE_Romarji so od\xc5\xa1li s pove\xc5\xa1enimi glavami. Tola\xc5\xbebe ni bilo, njihova bole\xc4\x8dina se je le pove\xc4\x8dala. Pripovedovalec se je vrnil k patru Pavlinu, ki je nepremi\xc4\x8dno zrl v son\xc4\x8dne \xc5\xbearke in \xc5\xa1epetal. Pogledal mu je v o\xc4\x8di in vedel je, da je pater v svoji zadnji uri ugledal Sveto goro in Svetogorsko mater bo\xc5\xbejo. Ustnice so se umirile, o\xc4\x8di so ugasnile in \xc5\xa1e naprej strmele v son\xc4\x8dne pramene.\n_START_SECTION_\nZunanja zgradba\n_START_PARAGRAPH_\nPripoved je sestavljena iz osmih poglavij. Vsako poglavje je naslovjeno z imenom glavne \xc5\xbeenske osebe, \xc5\xbertve vojne. \xc5\xbdenski liki so postavljeni v ospredje, v ozadju pa bralca neprestano spremlja trpljenje vseh izgnancev.'