b'\n_START_ARTICLE_\nCeli\xc4\x8dna kultura\n_START_SECTION_\nCeli\xc4\x8dne kulture\n_START_PARAGRAPH_\nRastlinske in \xc5\xbeivalske celice, ki jih pridobimo iz tkiv, se \xc5\xa1e naprej razmno\xc5\xbeujejo, \xc4\x8de jim zagotovimo primerna hranila in pogoje. Ko jih v laboratoriju gojimo izven organizma, proces imenujemo celi\xc4\x8dna kultura. Temu pojavu re\xc4\x8demo in vitro (izven \xc5\xbeivega organizma) kot nasprotje pojavu in vivo (v \xc5\xbeivem organizmu). Proces kultiviranja omogo\xc4\x8da posamezni celici \xc5\xbeiveti kot neodvisni enoti, podobno kot mikroorganizmu, npr. bakteriji ali glivi. Celice so se zmo\xc5\xbene deliti, rasti in v serijski kulturi razmno\xc5\xbeevati, dokler tega ne prekine kak\xc5\xa1en pomemben dejavnik, ki se tekom kultivacije porablja oz. spreminja (npr. hranila).[3]_NEWLINE_Celice za kulturo so lahko pridobljene neposredno iz tkiv in nato disociirane s pomo\xc4\x8djo encimskih ali mehanskih metod pred kultivacijo, ali pa izhajajo iz \xc5\xbee vzgojene celi\xc4\x8dne linije.[1] Kulture po navadi vsebujejo celice enega tipa, \xc4\x8deprav so me\xc5\xa1ane kulture (predvsem bakterijske) pogoste v \xc5\xbeivilstvu in \xc5\xa1tudijah odpadnih voda. Celice v kulturah so lahko gensko identi\xc4\x8dne (homogena populacija) ali pa ka\xc5\xbeejo genske variacije (heterogena populacija). Homogeni populaciji, ki izhaja iz ene same mati\xc4\x8dne celice, re\xc4\x8demo klon. Vse celice take populacije so gensko identi\xc4\x8dne.[3]_NEWLINE_Priprava \xc5\xbeivalskih celi\xc4\x8dnih kultur je postala vsakdanja laboratorijska tehnika v sredini 20. stoletja, ideja o ohranjanju \xc5\xbeivih celic, lo\xc4\x8denih od njihovega naravnega okolja, pa je bila odkrita \xc5\xbee konec 19. stoletja.\n_START_SECTION_\nVrste celi\xc4\x8dnih kultur\n_START_PARAGRAPH_\nKjub temu da v kulturah gojimo celi\xc4\x8dne linije razli\xc4\x8dnih izvorov in z razli\xc4\x8dnimi biolo\xc5\xa1kimi zna\xc4\x8dilnostmi, jih te\xc5\xbeko lo\xc4\x8dimo le na podlagi morfolo\xc5\xa1kih zna\xc4\x8dilnosti. Na zunaj namre\xc4\x8d ve\xc4\x8dina kultur izgleda morfolo\xc5\xa1ko identi\xc4\x8dno. Prav tako pa je za celi\xc4\x8dne kulture zna\xc4\x8dilno, da se tekom \xc4\x8dasa lahko mo\xc4\x8dno spremenijo. Primer take spremembe so nekatere primarne celi\xc4\x8dne kulture, ki so sprva heterogene, s\xc4\x8dasoma pa v njih za\xc4\x8dne prevladovati ena vrsta celic.[2]\n_START_SECTION_\nPrimarne in trajne celi\xc4\x8dne kulture\n_START_PARAGRAPH_\nPrimarne kulture sestavljajo celice v goji\xc5\xa1\xc4\x8dih, ki so izolirane neposredno iz tkiv in se pod optimalnimi pogoji razmno\xc5\xbeujejo vse dokler ne dose\xc5\xbeejo najve\xc4\x8dje gostote (konfluentnosti) na goji\xc5\xa1\xc4\x8du. Preden pride do tega pojava, je treba celice subkultivirati \xe2\x80\x93 prenesti na novo goji\xc5\xa1\xc4\x8de s sve\xc5\xbeim goji\xc5\xa1\xc4\x8dem, ki jim zagotavlja hrano in prostor za kontinuirano rast.[1] Nekatere celi\xc4\x8dne linije izkazujejo kontaktno inhibicijo in se prenehajo deliti, ko dose\xc5\xbeejo maksimalno gostoto; celice tumorjev kontaktne inhibicije po navadi nimajo in se ne prenehajo deliti tudi, ko ustvarijo monosloj.[2]_NEWLINE_Primarne celi\xc4\x8dne kulture po navadi sestavljajo heterogene celice, ki dobro predstavljajo star\xc5\xa1evske celice, prav tako pa izra\xc5\xbeajo specifi\xc4\x8dne lastnosti tkiva (ohranijo diferenciacijske zna\xc4\x8dilnosti celic in vivo).[3] Po dolo\xc4\x8denem \xc5\xa1tevilu subkultivacij celi\xc4\x8dne linije propadejo (kon\xc4\x8dne linije) ali pa postanejo nesmrtne s procesom transformacije. Do tega lahko pride spontano, lahko pa s kemi\xc4\x8dno indukcijo ali z indukcijo virusnimi onkogeni. Ko kon\xc4\x8dne celi\xc4\x8dne linije podvr\xc5\xbeemo transformacijam, ki jim dajo mo\xc5\xbenost neskon\xc4\x8dnega \xc5\xa1tevila delitev (transformiramo jih v tumorske celice), dobimo trajne celi\xc4\x8dne linije.[1] Te linije se precej razlikujejo od primarnih kultur \xe2\x80\x93 v morfologiji v kromosomskih in drugih spremembah.[3]\n_START_SECTION_\nCitotoksi\xc4\x8dnost\n_START_PARAGRAPH_\nCitotoksi\xc4\x8dnost pomeni strupenost za celice. Izpostavljanje celic citotoksi\xc4\x8dnim snovem lahko privede do razli\xc4\x8dnih pojavov: nekroze (celica izgubi membransko integriteto \xe2\x80\x93 pride do lize in celica propade), zmanj\xc5\xa1ane celi\xc4\x8dne viabilnosti (celica neha aktivno rasti in se razmno\xc5\xbeevati) ali pa programirane celi\xc4\x8dne smrti \xe2\x80\x93 apoptoze._NEWLINE_Nekroti\xc4\x8dne celice prepoznamo po hitrem nabrekanju, izgubi membranske integritete, zmanj\xc5\xa1ani presnovi in izpustu vsebine celice v okolje. Celice, ki do\xc5\xbeivijo hitro nekrozo v in vitro razmerah, nimajo zadostne energije za aktivacijo apoptoti\xc4\x8dnega mehanizma in ne izra\xc5\xbeajo apoptotskih ozna\xc4\x8devalcev. Za apoptozo so zna\xc4\x8dilni dobro definirani celi\xc4\x8dni in molekularni dogodki, kot so sprememba v refrakcijskem koli\xc4\x8dniku celice, kr\xc4\x8denje citoplazme, kondenzacija jedra in cepitev DNK v dolo\xc4\x8deno velike fragmente. Celice v kulturi, ki do\xc5\xbeivljajo apoptozo, s\xc4\x8dasoma preidejo v sekundarno nekrozo. Ustavijo presnovo, izgubijo membransko integriteto in lizirajo.\n_START_SECTION_\nPreskusi citotoksi\xc4\x8dnosti\n_START_PARAGRAPH_\nPreskusi citotoksi\xc4\x8dnosti so pogosto v uporabi predvsem v farmacevtski industriji, kjer z njimi preverijo citotoksi\xc4\x8dnost snovi. Raziskovalci lahko i\xc5\xa1\xc4\x8dejo citotoksi\xc4\x8dne substance, \xc4\x8de \xc5\xbeelijo npr. razviti zdravilo, ki naj bi u\xc4\x8dinkovalo na hitro dele\xc4\x8de se rakave celice, lahko pa pred za\xc4\x8detkom razvoja proizvodnje preverijo mo\xc5\xbene ne\xc5\xbeelene citotoksi\xc4\x8dne u\xc4\x8dinke substance, preden investirajo v njihov razvoj kot farmacevtske u\xc4\x8dinkovine. In vitro kultivirane celice so najpogosteje heterogene populacije. Ko so izpostavljene testiranim komponentam, se vse ne odzovejo isto\xc4\x8dasno. Izpostavljene toksinom lahko reagirajo v \xc4\x8dasu nekaj ur ali nekaj dni, kar je odvisno od mnogih dejavnikov, med drugim mehanizma celi\xc4\x8dne smrti, koncentracije toksina in \xc4\x8dasa izpostavljenosti toksinu. Kot rezultat poskusov na heterogenih populacijah ve\xc4\x8dine testov dobimo povpre\xc4\x8dje celotne celi\xc4\x8dne populacije.[4] Poznamo razli\xc4\x8dne teste, ki nam omogo\xc4\x8dajo dolo\xc4\x8diti citotoksi\xc4\x8dne spremembe v celici; test viabilnosti, ki se nana\xc5\xa1a na takoj\xc5\xa1ni odziv (npr. sprememba v permeabilnosti celi\xc4\x8dne membrane), test pre\xc5\xbeivetja \xe2\x80\x93 dolgotrajna ohranitev celi\xc4\x8dne kulture (5 do 10 generacij ali ve\xc4\x8d), metabolni test, ki dolo\xc4\x8da spremembe v presnovi, in inflamatorni test.[2]\n_START_SECTION_\nTesti viabilnosti\n_START_PARAGRAPH_\nOcenjevanje integritete celi\xc4\x8dne membrane je eden najpogostej\xc5\xa1ih na\xc4\x8dinov merjenja celi\xc4\x8dne viabilnosti in citotoksi\xc4\x8dnih u\xc4\x8dinkov. Spojine, ki imajo citotoksi\xc4\x8dni u\xc4\x8dinek, pogosto spremenijo integriteto membrane. Nekatera barvila (tripan modro, propilijev jodid, eritrozin, nigrozin, naftalen \xc4\x8drno ...) po navadi ne morejo vstopiti v zdravo celico, po izgubi membranske integritete pa lahko prosto vstopajo preko membrane in obarvajo znotrajceli\xc4\x8dno vsebino. Poleg tega lahko membransko integriteto ocenjujemo s sprostitvijo snovi, ki se obi\xc4\x8dajno nahajajo v notranjosti celic (npr. laktat dehidrogenaza).'