b'\n_START_ARTICLE_\nOton I. Veliki\n_START_SECTION_\nMladost\n_START_PARAGRAPH_\nOton je bil sin sa\xc5\xa1kega vojvode in vzhodnofrankovskega kralja Henrika I. Pti\xc4\x8darja in njegove druge \xc5\xbeene Matilde, h\xc4\x8derke odli\xc4\x8dnega sa\xc5\xa1kega plemi\xc4\x8da. Imel je starej\xc5\xa1o sestro Hedviko, mlaj\xc5\xa1i od njega pa so bili sestra Geberga in dva brata, Henrik in Bruno. Henrik je bil materin ljubljenec. Najmlaj\xc5\xa1i Bruno je bil dolo\xc4\x8den za cerkveno kariero. Imeli pa so tudi polbrata Tankmarja, sina iz o\xc4\x8detovega prvega zakona; tega zakona Cerkev ni priznavala. O\xc4\x8de Tankmarja ni priznaval za svojega dedi\xc4\x8da._NEWLINE_Oton si je svoje prve voja\xc5\xa1ke izku\xc5\xa1nje najverjetneje pridobil v bojih proti slovanskim plemenom na vzhodni meji kraljestva. V tem \xc4\x8dasu (929) se je rodil Otonov najstarej\xc5\xa1i sin Viljem, ki je bil nezakonski, verjetno sin slovanske plemi\xc5\xa1ke ujetnice._NEWLINE_Zdi se (ni pisnih dokumentov), da se je o\xc4\x8de Henrik \xc5\xbee leta 929, ko je pridobil oblast nad vsem vzhodnofrankovskim kraljestvom, odlo\xc4\x8dil, da bo v nasprotju s frankovsko tradicijo kraljestvo zapustil enemu samemu sinu, Otonu, in s tem vzhodnofrankovskemu kraljestvu zagotovil nedeljivost. Zato je Otonu izbral nevesto visokega rodu, princeso Eadgyth, h\xc4\x8derko angle\xc5\xa1kega kralja Edvarda, ki je tudi bil sa\xc5\xa1kega rodu. S tem je \xc5\xa1e poudaril Otonov povzdignjeni polo\xc5\xbeaj napram polbratu in bratoma. Poroka je bila leta 930. Malo pred o\xc4\x8detovo smrtjo so v Erfurtu Otonovo nasledstvo potrdili tudi zbrani sa\xc5\xa1ki in frankovski veljaki.\n_START_SECTION_\nKronanje in novi slog vladanja\n_START_PARAGRAPH_\nOb o\xc4\x8detovi smrti je bil Oton star 23 let. Podedoval je polo\xc5\xbeaj sa\xc5\xa1kega vojvode in vzhodnofrankovskega kralja. Kronati se je dal 7. avgusta 936 v Aachnu._NEWLINE_\xc5\xbde ob kronanju je Oton pokazal, da razume polo\xc5\xbeaj vladarja povsem druga\xc4\x8de kot njegov o\xc4\x8de. Medtem ko je Henrik ponujeno mu kronanje in maziljenje odklonil (kar je narod sprejel z odobravanjem, Cerkev pa z nenaklonjenostjo), je Oton prevzel frankovski ceremonial kronanja, se obdal z vladarskimi simboli in se pustil maziliti od majn\xc5\xa1kega nad\xc5\xa1kofa Hildeberta. Podrejenost so mu izkazali vojvode \xc5\xa1tirih vojvodin, ki so, poleg Sa\xc5\xa1ke, sestavljale vzhodnofrankovsko kraljestvo: Giselbert Lotarin\xc5\xa1ki, Herman \xc5\xa0vabski, Eberhard Frankovski in Arnulf Bavarski._NEWLINE_Tudi prve Otonove vladarske poteze so bile druga\xc4\x8dne od o\xc4\x8detovih. Medtem, ko je sku\xc5\xa1al o\xc4\x8de Henrik vladati kot prvi med enakimi in se je o svojih ukrepih posvetoval s plemenskimi voditelji, se Oton od vsega za\xc4\x8detka ni oziral na njihove \xc5\xbeelje in zahteve. Pri dodeljevanju visokih slu\xc5\xbeb ni upo\xc5\xa1teval dotlej veljavnih pravil dedovanja, temve\xc4\x8d jih je delil po svojem preudarku in tudi ni\xc5\xbejemu plemstvu. Visoki plemi\xc4\x8di, ki so bili z o\xc4\x8detom Henrikom v prijateljskih ali sorodstvenih odnosih, so Otonovo ravnanje sprejemali kot poni\xc5\xbeanje. Bili so prepri\xc4\x8dani, da se smejo kralju upreti tudi z oro\xc5\xbejem, \xc4\x8de se ta ne dr\xc5\xbei ustaljenih navad vladanja. Iskali in na\xc5\xa1li so povezavo z Otonovim polbratom Tankmarjem in bratom Henrikom, ki sta tudi bila nezadovoljna, ker sta bila odrinjena od oblasti. Tako je med leti 937 in 941 pri\xc5\xa1lo do \xc5\xa1tevilnih uporov, ki so ogro\xc5\xbeali Otonovo vladavino.\n_START_SECTION_\nUpori plemstva in sorodnikov (937-941)\n_START_PARAGRAPH_\nOton je kaj kmalu dobil prilo\xc5\xbenost, da v praksi preizkusi svoj avtoritativni na\xc4\x8din vladanja._NEWLINE_Leta 937 je vazal frankovskega vojvode Eberharda, Bruning, po rodu Sas, svojemu vojvodi odrekel fevdalno pokor\xc5\xa1\xc4\x8dino, \xc4\x8de\xc5\xa1 da priznava le sa\xc5\xa1ko nadoblast. Eberhard je vzel pravico v svoje roke in po\xc5\xbegal enega od Bruningovih gradov v bli\xc5\xbeini frankovsko-sa\xc5\xa1ke meje. Oton je oba poklical v Magdeburg na kraljevo sodi\xc5\xa1\xc4\x8de in razsodil v prid Sasa. Ni se zadovoljil le z globo za Eberharda, temve\xc4\x8d je tudi njegovim poveljnikom nalo\xc5\xbeil kazen no\xc5\xa1enja mrtvih psov, ki je veljala za izredno sramotno. Obsodba je Eberharda Frankovskega vzpodbudila k uporu proti kralju._NEWLINE_Julija istega leta je umrl bavarski vojvoda Arnulf. Njegov sin Eberhard Bavarski Otonu ni hotel priznati vseh pravic, ki so izhajale iz sporazuma med njunima o\xc4\x8detoma (\xc5\xa1lo je predvsem za pravico upravljanja kraljeve lastnine in nastavljanja \xc5\xa1kofov na bavarskem ozemlju). Ni se mu hotel podrediti, tudi za ceno oboro\xc5\xbeenega spopada. A prvi Otonov napad na Bavarsko ni bil uspe\xc5\xa1en._NEWLINE_Podobno se je zgodilo na Sa\xc5\xa1kem, kjer je v istem \xc4\x8dasu kot Arnulf umrl sa\xc5\xa1ki grof Siegfried von Merseburg, ki sta mu o\xc4\x8de Henrik in Oton zelo zaupala in mu je Oton prepu\xc5\xa1\xc4\x8dal tudi namestni\xc5\xa1tvo na Sa\xc5\xa1kem. Njegov polo\xc5\xbeaj je \xc5\xbeelel naslediti Otonov polbrat Tankmar, vendar ga je Oton zaupal Siegfridovemu bratu, grofu Geru. Oton se je o sa\xc5\xa1kih problemih sku\xc5\xa1al pogovoriti na sre\xc4\x8danju sa\xc5\xa1kega plemena v bli\xc5\xbeini Essna, a se ga uporni sa\xc5\xa1ki plemi\xc4\x8di niso udele\xc5\xbeili. Nasprotno, za\xc4\x8deli so se povezovati z nezadovoljne\xc5\xbei na Frankovskem in Bavarskem. Tankmar je zavzel grad Belecke pri Warsteinu, kjer je bil skrit mladoletni Henrik, in Henrika izro\xc4\x8dil Eberhardu Frankovskemu. Zavzel je mesto Eresburg (danes del Marsberga) in plenil okolico. Ko se je mestu pribli\xc5\xbeala Otonova vojska, so ji me\xc5\xa1\xc4\x8dani odprli vrata. Tankmar se je sku\xc5\xa1al skriti v cerkvi, a so mu vojaki sledili in ga prav pred oltarjem ubili._NEWLINE_S Tankmarjevo smrtjo se je upor hitro polegel. Eberhard je svojega ujetnika Henrika prosil odpu\xc5\xa1\xc4\x8danja in ga hotel nagovoriti, da bi zanj zastavil besedo pri bratu. A ga je Henrik presenetil z izjavo, da se bo pridru\xc5\xbeil upornikom, \xc4\x8de mu bodo ti pomagali do bratovega prestola. Po posredovanju majn\xc5\xa1kega nad\xc5\xa1kofa Friderika je Oton, po kratkem pregnanstvu v Hildesheimu, Eberhardu Frankovskemu odpustil in mu vrnil vse prej\xc5\xa1nje \xc4\x8dasti._NEWLINE_Oton je jeseni 938 \xc5\xbee drugi\xc4\x8d poslal vojsko na Bavarsko in to pot Eberharda Bavarskega premagal, ga izgnal in mu odvzel vojvodski naslov. Na njegovo mesto je postavil njegovega strica Bertolda, grofa v Karantaniji, ki je Otonu priznal pravico, da nastavlja \xc5\xa1kofe in upravlja kraljevo lastnino znotraj vojvodine._NEWLINE_Vodja vseh dejavnosti, naperjenih proti Otonu, je bil odtlej njegov brat Henrik. Okrog Saalfeda je zbral svoje \xc4\x8dete in z njimi odhitel v Lotaringijo, da bi se zdru\xc5\xbeil z vojsko svaka Giselberta Lotarin\xc5\xa1kega, ki se je tudi pridru\xc5\xbeil upornikom. Oton mu je z vojsko sledil v spodnje Porenje. Ko je pri Britnu (danes del Xantna) \xc5\xa1ele del Otonove vojske prekora\xc4\x8dil Ren, je Henrik napadel, a je bila njegova vojska kljub \xc5\xa1tevil\xc4\x8dni premo\xc4\x8di hudo pora\xc5\xbeena (939). Henrik se je iz boja uspel re\xc5\xa1iti. Zatekel se je v Merseburg. Ko Otonova vojska v dveh mesecih obleganje mesta ni mogla zavzeti, so se dogovorili za predajo pod pogojem, da se obleganci lahko iz mesta svobodno umaknejo. Henrik se je zatekel k francoskemu kralju Ludviku IV., ki je ponudil pomo\xc4\x8d (zanimal se je za Lotaringijo) in za kraj\xc5\xa1i \xc4\x8das s svojo vojsko celo vdrl v Alzacijo._NEWLINE_Med tem se je uporu ponovno pridru\xc5\xbeil Eberhard Frankovski, ki je dal zavzeti Breisach in svojo vojsko zdru\xc5\xbeil z Giselbertovo. Ko je Otonova vojska prispela do Breisacha in ga za\xc4\x8dela oblegati, se je Ludvik IV. \xc5\xbee umaknil. Nad\xc5\xa1kof Mainza Friderik je sku\xc5\xa1al posredovati med nasprotniki. Ko pa Oton ni sprejel njegovih predlogov, se je tudi sam priklju\xc4\x8dil upornikom. Med tem sta vojski Eberharda in Giselberta ropali na vzhodni strani Rena. Polo\xc5\xbeaj je bil za Otona \xc5\xbee zelo kriti\xc4\x8den. Potem pa je pri\xc5\xa1lo do nenadnega preobrata: ko sta Eberhard in Giselbert pri Andernachu \xc5\xbee poslala glavnino svoje vojske s plenom na zahodni breg Rena, ju je presenetila majhna enota Otonovih zaveznikov. Eberhard je padel v boju, Giselbert pa je na begu utonil v Renu (2. oktobra 939). Z njuno smrtjo se je kon\xc4\x8dala prva velika vojna med sorodniki._NEWLINE_Neobi\xc4\x8dajno sre\xc4\x8den zasuk dogodkov v Otonovo korist so sodobniki sprejeli kot bo\xc5\xbejo voljo, ki je potrdila legitimnost Otonove oblasti. Henrik je na\xc5\xa1el zato\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8de pri francoskem kralju Ludviku IV., a se je \xc5\xa1e pred koncem leta prostovoljno podredil bratu. Po kraj\xc5\xa1em priporu mu je Oton lahkomiselnost odpustil; da bi pote\xc5\xa1il njegovo \xc5\xbeeljo po vladanju, ga je imenoval na (z Giselbetovo smrtjo) izpraznjeno mesto vojvode Lotaringije. Oton je Frankovsko, ki je z Eberhardovo smrtjo tudi izgubila svojega vojvodo, zadr\xc5\xbeal pod neposredno kraljevo oblastjo in jo razdelil na \xc5\xa1tevilne majhne grofije. Frankovska in Sa\xc5\xa1ka sta odtlej tvorili jedro Otonove dr\xc5\xbeave._NEWLINE_Henrik se v Lotaringiji napram lokalnim plemi\xc4\x8dem, ki so te\xc5\xbeili proti Franciji, ni mogel uveljaviti; uprli so se mu in ga pregnali. Oton je upravljanje Lotaringije prepustil lokalnemu grofu Otonu Verdunskemu. Henrik se je, zagrenjen, ponovno odvrnil od brata. Povezal se z nezadovoljne\xc5\xbei v sa\xc5\xa1ki Vzhodni marki in za\xc4\x8del kovati zaroto. Za Veliko no\xc4\x8d leta 941 naj bi Otona ubili v kraljevi pala\xc4\x8di v Quedligburgu. Oton je bil na zaroto pravo\xc4\x8dasno opozorjen. Henrika je zaprl v kraljevi grad v Ingelheimu, od koder pa je ta u\xc5\xa1el, a je \xc5\xbee ob bo\xc5\xbei\xc4\x8du v frankfurtski stolnici brata na kolenih prosil odpu\xc5\xa1\xc4\x8danja. Oton mu je ponovno odpustil, ni pa mu (za\xc4\x8dasno) dal nobenega vplivnega polo\xc5\xbeaja.\n_START_SECTION_\nSpremembe na vojvodskih polo\xc5\xbeajih\n_START_PARAGRAPH_\nNa za\xc4\x8detku leta 944 je umrl Oton Verdunski in Oton je za lotarin\xc5\xa1kega vojvodo imenoval svojega najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1ega frankovskega prista\xc5\xa1a Salijca Konrada Rde\xc4\x8dega. Ta se je leta 947 ali 948 poro\xc4\x8dil z Otonovo h\xc4\x8derko Liutgardo. Novembra 947 je umrl Bertold Bavarski. Oton je na materino prigovarjanje vojvodino podelil v fevd bratu Henriku, ki se je pred tem poro\xc4\x8dil z Judito, h\xc4\x8derko nekdanjega bavarskega vojvode Arnulfa. Decembra 949 je umrl \xc5\xa1e Herman \xc5\xa0vabski; zapustil je h\xc4\x8der Ido, ki je bila od leta 930 poro\xc4\x8dena z Otonovim sinom Liudolfom, ki je postal \xc5\xa1vabski vojvoda. Od \xc5\xa1tirih vojvodin, ki so poleg Otonove doma\xc4\x8de Sa\xc5\xa1ke tvoril kraljevino, so leta 950 v treh vladali Otonov brat, Otonov sin in Otonov zet, v \xc4\x8detrti, Frankovski, pa je Oton vladal neposredno sam. Zgledalo je, da je Oton kon\xc4\x8dno dobil oblast v svoje roke._NEWLINE_Leta 946 je umrla Otonova \xc5\xbeena Edgitha in Oton je takoj za tem imenoval njunega sina Liudolfa za svojega naslednika; plemstvo je Liudolfu obljubilo pokor\xc5\xa1\xc4\x8dino. Postopoma se je izbolj\xc5\xa1alo tudi Otonovo razmerje do brata Henrika in postalo s\xc4\x8dasoma celo prijateljsko. Nasprotno se je odnos med Liudofom in Henrikom, ki sta oba tekmovala za Otonovo naklonjenost, razvil v bolestno ljubosumje.\n_START_SECTION_\n\xc5\xa0irjenje dr\xc5\xbeave proti vzhodu in vpliva proti zahodu\n_START_PARAGRAPH_\nNa \xc4\x8ce\xc5\xa1kem je ob koncu vladanja Henrika Pti\xc4\x8darja vojvodo Vaclava, ki se je pri vladanju mo\xc4\x8dno opiral na nem\xc5\xa1ko Cerkev, ubil njegov brat Boleslav in prevzel oblast (septembra 935). Ko je v Nem\xc4\x8diji zavladal Oton, se je Boleslav za\xc4\x8del boriti proti nem\xc5\xa1kemu vplivu. Isto\xc4\x8dasno so se uprla tudi slovanska plemena ob Labi, ki jih je bil Henrik Pti\xc4\x8dar prisilil v pla\xc4\x8devanje davka. \xc5\xa0irjenje nem\xc5\xa1kega vpliva na slovansko obmo\xc4\x8dje ob Labi, ki je bilo pogosto zelo kruto, je Oton prepustil dvema sa\xc5\xa1kima grofoma, ki jim je \xc5\xa1e posebej zaupal: grofu Hermanu Billungu in grofu Geru. Grof Gero je nekako do leta 940 zavzel slovanska ozemlje vse do Odre in tam ustanovil Sa\xc5\xa1ko Vzhodno marko (kasneje Brandenburg). Leta 950 je Oton z voja\xc5\xa1ko zmago prisilil Boleslava, da se je po \xc5\xa1tirinajstih letih podredil nem\xc5\xa1ki nadoblasti._NEWLINE_Osebno se je Oton ve\xc4\x8d posve\xc4\x8dal ozemljem zahodno od njegove dr\xc5\xbeave, kjer sta se za oblast potegovali \xc5\xa1ibki francoski (zahodnofrankovski) kralj Ludvik IV. in njegov najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i vazal, pari\xc5\xa1ki grof Hugo Veliki. Odkar se je Ludvik IV. poro\xc4\x8dil z Otonovo mlaj\xc5\xa1o sestro Gebergo (939), vdovo po vojvodi Giselbertu, sta oba bila Otonova svaka (Hugo je bil poro\xc4\x8den z Otonovo starej\xc5\xa1o sestro Hedviko). Oba sta se na Otona obra\xc4\x8dala s pro\xc5\xa1njami za posredovanje. Dokler so bile njune mo\xc4\x8di v ravnote\xc5\xbeju, je bil Oton kar zadovoljen. Ko pa so julija 945 Normani s prevaro ujeli Ludvika IV. in ga izro\xc4\x8dili Hugu, ki je tako pri\xc5\xa1el v superioren polo\xc5\xbeaj, in je sestra Geberga Otona prosila za posredovanje, se je Oton odlo\xc4\x8dil za voja\xc5\xa1ko intervencijo, ki je trajala tri mesece. Oton je Huga prisilil k predaji Reimsa, a je neuspe\xc5\xa1no oblegal Pariz. Tudi plenjenje ob Loari in prodor proti Rouenu niso prisilili Ludvikovih nasprotnikov k popu\xc5\xa1\xc4\x8danju. Poleti 948 je Konrad Rde\xc4\x8di po Otonovem naro\xc4\x8dilu izvedel \xc5\xa1e en brezuspe\xc5\xa1en voja\xc5\xa1ki pohod v Francijo. Francoski spor sta obravnavali tudi sinodi v Ingelheimu (pod vodstvom pape\xc5\xa1kega legata in ob prisotnosti Otona in Ludvika IV.) in v Trierju (junija in septembra 948) Pomembnej\xc5\xa1a od izob\xc4\x8denja Huga Velikega pa je bila tedaj ustanovitev misijonskih \xc5\xa1kofij v Brandenburgu, Havelbergu in v danskih Ribeu, Schleswigu in Aarhusu, ki je nakazala bodo\xc4\x8de Otonove na\xc4\x8drta na vzhodu. Z dolgotrajno vztrajno podporo Ludviku IV. je Otonu leta 950 vendarle uspelo dose\xc4\x8di mir; na sre\xc4\x8danju s francoskim kraljem je ob prisotnosti Konrada Rde\xc4\x8dega Hugo Veliki pristal na izro\xc4\x8ditev trdnjave Laon._NEWLINE_Oton je imel prijateljske odnose z burgundskim kraljem Konradom I. (III.). Po smrti njegovega o\xc4\x8deta Rudolfa II. (937) mu je na svojem dvoru nudil zavetje in ga tako za\xc5\xa1\xc4\x8ditil pred njegovim nasprotnikom, Hugom Italijanskim.\n_START_SECTION_\nOtonov prvi pohod v Italijo (951-952)\n_START_PARAGRAPH_\nNovembra 950 je umrl severno-italijanski kralj Lotar II. Njegovo mesto je samovoljno zasedel njegov tekmec Berengar II. in za sovladarja proglasil svojega sina Adalberta. Ker Berengar ni dobil \xc5\xa1iroke podpore plemstva, je posku\xc5\xa1al prisiliti Lotarjevo vdovo Adelajdo, ki je bila h\xc4\x8derka burgudskega kralja Rudolfa II., v poroko z Adalbertom. Adelajda je poroko zavrnila, zato jo je Berengar aprila 951 zaprl v grad ob Gardskem jezeru. Grof Adalberto Atto di Canossa ji je avgusta pomagal pobegniti v Canosso, kjer jo je oblegala Berengarjeva vojska._NEWLINE_Ker je bil italijanski kralj formalno vazal nem\xc5\xa1kega kralja, se je Oton \xc4\x8dutil upravi\xc4\x8denega, da posreduje. Morda (ni dokazano) ga je Adelajda (ali njeni privr\xc5\xbeenci) celo prosila za pomo\xc4\x8d, saj je bil Oton leta 937 \xc5\xbee vzel v za\xc5\xa1\xc4\x8dito njenega brata Konrada, kralja Burgundije, ko ga je ogro\xc5\xbeal takratni italijanski kralj. Vsekakor je morala biti za Otona, vdovca, priznano lepa in bogata \xc5\xa1estindvajsetletna vdova, ki bi mu prinesla tudi italijansko krono, nadvse zanimiva. Odlo\xc4\x8dil se je za pot v Italijo._NEWLINE_Otonova odlo\xc4\x8ditev pa je povzro\xc4\x8dila nova sumni\xc4\x8denja znotraj Otonove rodbine. Kako bo nova \xc5\xbeena vplivala na kraljeve odlo\xc4\x8ditve\xc2\xa0? Tako Henrik kot Liudolf sta si \xc5\xbeelela zagotoviti prednost in sta \xc5\xbee v \xc4\x8dasu Otonovih potovalnih priprav vsak zase na svojo roko vdrla v Italijo: Henrik je zavzel rezidenco oglejskega patriarha, Liudolf pa z majhno voja\xc5\xa1ko enoto ni pri\xc5\xa1el dale\xc4\x8d, ker ga italijansko plemstvo ni podprlo, tako kot je pri\xc4\x8dakoval._NEWLINE_Na za\xc4\x8detku jeseni 951 je Oton z veliko vojsko prispel preko Alp v Italijo. Spremljala sta ga Henrik in Konrad, priklju\xc4\x8dil se mu je tudi Liudolf. Otonova vojska ni naletela na nikakr\xc5\xa1en odpor in je 23. septembra pri\xc5\xa1la do Pavije; mesto je Otonu odprlo vrata. Posvetno in cerkveno plemstvo se mu je poklonilo (Berengar se je dan pred tem umaknil). Oktobra si je Oton nadel naslov lombardskega kralja. Preko odposlancev je zaprosil Adelajdo za roko, in ko je ta snubitev sprejela, ji je poslal nasproti brata Henrika, ki jo je slavnostno pripeljal v Pavijo; \xc5\xa1e pred koncem leta sta se poro\xc4\x8dila._NEWLINE_Oton je imel v na\xc4\x8drtu tudi kronanje za cesarja. K pape\xc5\xbeu je poslal majn\xc5\xa1kega nad\xc5\xa1kofa Friderika in \xc5\xa1kofa Chura, da se dogovorita o kronanju v Rimu. Vendar pape\xc5\xbe Agapit II. ni bil pripravljen Otona sprejeti. Neuspeh poslanstva je \xc5\xa1e poglobil hladen odnos med kraljem in majn\xc5\xa1kim nad\xc5\xa1kofom._NEWLINE_Liudolfa pa je jezilo medsebojno razumevanje in enotnost interesov med Henrikom in Adelajdo tako mo\xc4\x8dno, da je brez pristanka o\xc4\x8deta skupaj z majn\xc5\xa1kim nad\xc5\xa1kofom zapustil Italijo. Za bo\xc5\xbei\xc4\x8d je v Saalfeldu organiziral sre\xc4\x8danje somi\xc5\xa1ljenikov. Najverjetneje so govorice o novi zaroti proti kralju pospe\xc5\xa1ile tudi Otonov povratek iz Italije (februarja 952). V Italiji je pustil le manj\xc5\xa1i del vojske pod poveljstvom Konrada Rde\xc4\x8dega, katerega je imenoval za svojega namestnika.\n_START_SECTION_\nPonoven razdor v rodbini (952-953)\n_START_PARAGRAPH_\nKonrad se je z Berengarjem dogovoril o pogojih njegove podreditve kralju. Skupaj sta se odpravila h kralju, ki naj bi dogovor potrdil. V Magdeburgu pa je Oton z njima postopal poni\xc5\xbeujo\xc4\x8de. Ko ju je po treh dneh \xc4\x8dakanja sprejel, je sicer sprejel Berengarjevo opravi\xc4\x8dilo in mu dovolil vrniti se v Italijo, ni pa bil zadovoljen z osnutkom sporazuma. Podrobnosti o bodo\xc4\x8dem statusu Berengerja je odlo\xc5\xbeil do seje dr\xc5\xbeavnega zbora._NEWLINE_Na zboru v Augsburgu, avgusta 952, sta Berengar in njegov sin Adalbert dala kralju vazalsko prisego in dobila v fevd kraljevo Italijo, zmanj\xc5\xa1ano za mejne grofije Verona, Oglej, Istra in obmo\xc4\x8dje Trenta; to ozemlje je Oton priklju\xc4\x8dil vojvodini Bavarski, dal ga je torej v fevd bratu Henriku._NEWLINE_Vse ve\xc4\x8dja veljava Henrika v Otonovih o\xc4\x8deh in njegovo povezovanje z Adelajdo je po rojstvu prvega Adelajdinega sina (pozimi 951/952) za\xc4\x8delo skrbeti tudi druge sa\xc5\xa1ke, frankovske in bavarske kneze. Njihov srd je bil naperjen v prvi vrsti proti Henriku, proti Otonu le v toliko, ker je Henrika podpiral. Liudolf in Konrad, ki Otonu ni mogel odpustiti \xc5\xbealjenja v Magdeburgu, sta na\xc4\x8drtovala, da bosta na sre\xc4\x8danju knezov, ki ga je Oton na veliko no\xc4\x8d 953 sklical v Ingelheimu, zajela Henrika. A Henrika na sre\xc4\x8danje ni bilo in tudi Oton je, ko je zvedel za zaroto, s spremstvom zavil na varno v utrjeni Mainz. Tam ga je sprejel nad\xc5\xa1kof Friderik, ki pa je bil \xc5\xbee povezan z zarotniki. Pri\xc5\xa1la sta tudi Liudolf in Konrad in Otona so prisilili, da je podpisal sporazum, katerega vsebina ni znana, gotovo pa je, da je bil sestavljen v korist upornikov in v \xc5\xa1kodo Henrika._NEWLINE_Ko se je Oton vrnil na Sa\xc5\xa1ko in se sre\xc4\x8dal z materjo, Henrikom in Adelajdo, je sporazum proglasil za neveljaven, pod gro\xc5\xbenjo izob\xc4\x8denja zahteval od Liudolfa in Konrada, da se mu podredita, in poklical uporne kneze na zagovor na dr\xc5\xbeavnem zboru v Fritzlarju. Vojvodi se zbora nista udele\xc5\xbeila, za obsodbo nad\xc5\xa1kofa pa zbor ni bil pristojen.\n_START_SECTION_\nVojna med sorodniki (953-955)\n_START_PARAGRAPH_\nPonovno je izbruhnila dr\xc5\xbeavljanska vojna po vsej dr\xc5\xbeavi, ki je trajala dve leti. \xc5\xa0vabska je bila na Liudolfovi strani. Liudolf je imel veliko prista\xc5\xa1ev tudi na Sa\xc5\xa1kem. Na Frankovskem je bil mo\xc4\x8dan Konrad. Za Lotaringijo je bilo pomembno, da je julija 953, ko je umrl k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof, Oton postavil na njegovo mesto svojega zvestega najmlaj\xc5\xa1ega brata Bruna._NEWLINE_Julija 953 sta Otonova in Henrikova vojska za\xc4\x8deli oblegati Mainz, kamor sta se zatekla Luidolf in Konrad. Ko po ve\xc4\x8dmese\xc4\x8dnem obleganju nista mogli zavzeti mesta in se je upor v ju\xc5\xbeni Nem\xc4\x8diji okrepil, so pod Brunovim vodstvom stekla pogajanja, ki pa so predvsem po Henrikovi krivdi, ki si ni \xc5\xbeelel miru, propadla. Liudolf in Konrad sta pogajanja zapustila, razjarjeni Oton pa jima je vzel vojvodini. Za lotarin\xc5\xa1kega vojvodo je imenoval Bruna in ga zadol\xc5\xbeil za obrambo vojvodine._NEWLINE_Tedaj pa je Henrikova bavarska vojska zapustila obleganje in se pod Liudolfovim vodstvom odpravila na Bavarsko. Na Bavarskem se je zdru\xc5\xbeila z bavarskimi uporniki pod vodstvom palatinskega grofa Arnulfa II. (kateremu je Henrik v svoji odsotnosti prepustil namestni\xc5\xa1tvo). Oton je z vojsko sledil Liudolfu, ki se je utaboril v Regensburgu. Mesto je oblegal do konca leta, a tudi tega ni mogel zavzeti in se je decembra umaknil na Sa\xc5\xa1ko._NEWLINE_V za\xc4\x8detku leta 954 so bili uporniki v prednosti: \xc5\xa0vabska in Bavarska sta bili v celoti v njihovih rokah, Lotaringija in Frankovska pa deloma. Spremembo je prinesel vdor Ogrov z vzhoda. Njihovo pusto\xc5\xa1enje po de\xc5\xbeeli in paktiranje upornikov z njimi, je zaobrnilo ve\xc4\x8dinsko javno mnenje v korist kralja. Na Konrada je vplivala tudi smrt njegove \xc5\xbeene, Otonove h\xc4\x8derke, da se je za\xc4\x8del pogajati o miru. Pogajanjem sta se pridru\xc5\xbeila tudi Liudolf in majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof. Razgla\xc5\xa1eno je bilo premirje in Oton je za 15. julij sklical sestanek dr\xc5\xbeavnega zbora v Langenzennu. Na sestanku pa je Henrik ponovno obdol\xc5\xbeil Liudolfa sodelovanja z Ogri. Luidolf je zapustil sestanek, odlo\xc4\x8den, da bo nadaljeval vojno._NEWLINE_Liudolfova in Otonova vojska sta se pri N\xc3\xbcrnbergu spopadli v krvavi bitki, ki pa ni pripeljala do odlo\xc4\x8ditve. Liudolf se je umaknil v Regensburg. Otonova vojska je mesto ponovno oblegala. \xc4\x8ceprav ni mogla prebiti mestnega obzidja, je Liudolf po dveh mesecih zaradi lakote zaprosil za mirovna pogajanja. Kralj je zahteval brezpogojno predajo, \xc4\x8desar pa Liudolf ni sprejel. Ko je Arnulf II. v boju padel, je Liudolf pobegnil na svoje ozemlje na \xc5\xa0vabskem. Otonova vojska mu je sledila. Nasprotnika sta se sre\xc4\x8dala pri Illertissnuu blizu \xc5\xa1vabsko bavarske meje in se za\xc4\x8dela pogajati. Razglasila sta premirje do sklica dr\xc5\xbeavnega zbora. Toda \xc5\xbee preden se je zbor sestal, je Oton sinu odpustil vse prestopke, ta pa je bil pripravljen sprejeti vsako kazen, ki se bi o\xc4\x8detu zdela primerna. _NEWLINE_Z Liudolfovo predajo se je upor nehal po vsej Nem\xc4\x8diji, razen na Bavarskem. Decembra 954 je Oton v Arnstadtu sklical dr\xc5\xbeavni zbor. Pred zbranimi plemi\xc4\x8di kraljestva sta Liudolf in Konrad prisegla zvestobo Otonu in ponudila nadzor nad vsemi ozemlji, ki sta jih njuni vojski \xc5\xa1e zasedali. \xc4\x8ceprav jima Oton ni vrnil vojvodskih naslovov, jima je dovolil, da sta obdr\xc5\xbeala privatne posesti. Lotaringijo je pustil v upravljanju brata Bruna. Za vojvodo \xc5\xa0vabske je imenoval grofa Burcharda III, ki se je poro\xc4\x8dil s Hedviko, Henrikovo h\xc4\x8derko. Oktobra 954 je umrl majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof in Oton je na njegov mesto postavil svojega nezakonskega sina Viljema._NEWLINE_Kraljevi ukrepi v decembru 954 so kon\xc4\x8dali dvoletno dr\xc5\xbeavljansko vojno, ki je prehodno oslabila Otonov polo\xc5\xbeaj, nazadnje pa ga je okrepila kot absolutnega vladarja Nem\xc4\x8dije. Leta 955 se je bil, po \xc5\xbee tretjem obleganju, zaradi lakote prisiljen predati tudi Regensburg. Henrik se je upornikom grozovito ma\xc5\xa1\xc4\x8deval. Kmalu za tem je zbolel.\n_START_SECTION_\nZmagi nad Ogri in Slovani (955-956)\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 955 so na Bavarsko ponovno vdrli Ogri in oblegali Augsburg, kjer je obrambo vodil \xc5\xa1kof Ulrich. Iz Sa\xc5\xa1ke mu je pri\xc5\xa1el na pomo\xc4\x8d Oton z zdru\xc5\xbeeno vojsko nem\xc5\xa1kih knezov. Vojski sta se spopadli 10. avgusta 955 na Le\xc5\xa1kem polju ju\xc5\xbeno od mesta. V spopadu in naslednji dan ob zasledovanju je bila uni\xc4\x8dena skoraj vsa ogrska vojska. Z Otonovo zmago so se za vedno kon\xc4\x8dali ogrski vpadi v zahodno Evropo. V spopadu je padel Konrad Rde\xc4\x8di, ki se je hrabro boril na \xc4\x8delu frankovskih enot. Bolni Henrik v spopadu ni sodeloval; 1. novembra 955 je umrl. Nasledil ga je \xc5\xa1tiriletni sin Henrik II. pod regentstvom matere._NEWLINE_Istega leta so se v veliko vstajo dvignila slovanska plemena med Labo in Odro, povezana z Otonovimi sa\xc5\xa1kimi nasprotniki, kar je Otona spodbudilo, da se je tudi tu osebno vklju\xc4\x8dil v boj. 16. oktobra 955 je v bitki ob meklenbur\xc5\xa1ki re\xc4\x8dici Recknitz odlo\xc4\x8dilno premagal tudi slovanske kneze. Manj\xc5\xa1i upori Slovanov so se nadaljevali tudi \xc5\xa1e v 960-tih letih, a nikdar ve\xc4\x8d v tolik\xc5\xa1ni razse\xc5\xbenosti._NEWLINE_Leta 956 je Oton poslal sina Liudolfa z vojsko v Italijo, kjer je tudi Berengar II. izkoristil medsebojne rodbinske boje in ponovno zavzel del Furlanije. Liudolf je pognal Berengarja in Adalberta v beg in ponovno zavzel ve\xc4\x8dji del severne Italije. Na povratku je ob jezeru Maggiore dobil vro\xc4\x8dino in 6. septembra umrl. Tako so umrli vsi mo\xc5\xbeje, ki so sodelovali v rodbinskih sporih. Nastopilo je novo obdobje Otonovega vladanja.\n_START_SECTION_\nStruktura Otonove oblasti. Navezava na Cerkev\n_START_PARAGRAPH_\nOtonov na\xc4\x8drt, da bi na \xc4\x8delo vseh vojvodin kraljestva postavil svoje sorodnike se ni uresni\xc4\x8dil. Sa\xc5\xa1ki rod je ostal le \xc5\xa1e na \xc4\x8delu Bavarske, a tudi tam je vse bolj sledil interesom Bavarcev in v naslednji generaciji postal kroni celo nevaren. Na \xc5\xa0vabskem je ponovno zavladala doma\xc4\x8da dinastija. Polo\xc5\xbeaj zvestega brata Bruna, ki kot duhovnik ni imel naslednikov, v Lotaringiji ni bil dolgoro\xc4\x8den in Oton mu je ob bok postavil dve doma\xc4\x8di dinastiji in s tem pripravil delitev de\xc5\xbeele na Zgornjo in Spodnjo Lotaringijo. Na Sa\xc5\xa1kem je za svojega namestnika postavil grofa Hermana Billunga in mu dopustil, da je vladal kot samostojen vojvoda (brez vojvodskega naslova)._NEWLINE_Vendar pa oblasti vojvod ni bilo mogo\xc4\x8de ve\xc4\x8d primerjati z oblastjo, ki so jo imeli ob Otonovem za\xc4\x8detku vladanja; vse bolj so postajali le kraljevi uradniki. Ob njih so dobili veliko posvetne oblasti tudi \xc5\xa1tevilni (od vojvod bolj ali manj neodvisni) mejni grofje in na novo vpeljani (razen v Frankovski) palatinski grofje, ki so vsi bili kraljevi prista\xc5\xa1i._NEWLINE_Poleg tega je Oton svojo oblast vse bolj opiral na Cerkev. Na samem za\xc4\x8detku vladanja si je vzel pravico nastavljanja \xc5\xa1kofov in je postavljal na \xc4\x8delo \xc5\xa1kofij duhovnike, ki so bili vzgojeni na dvoru, v dvorni pisarni ali dvorni kapeli (obe je dolgo \xc4\x8dasa vodil brat Bruno). Te ljudi je Oton nagrajeval s posestmi in jim poverjal vse ve\xc4\x8d upravnih in gospodarskih nalog. Napravil jih je neodvisne od posvetnih oblasti (imunitetni privilegiji) in jim dodeljeval vse ve\xc4\x8d pravic do carin, kovanja denarja, prirejanja sejmov in druge regalije. Ker niso imeli naslednikov, je po njihovi smrti spet lahko svobodno razpolagal z njihovimi slu\xc5\xbebami. Vzdr\xc5\xbeevanju duhov\xc5\xa1\xc4\x8dine je namenil tudi cerkveno desetino.\n_START_SECTION_\nPokristjanjevanje Slovanov\n_START_PARAGRAPH_\nSlovansko ozemlje med Labo, Odro in Baltskim morjem je bilo upravno razdeljeno v dve mejni grofiji; marko ob Baltskem morju, je upravljal sa\xc5\xa1ki grof Herman Billung; spadala je pod vojvodino Sa\xc5\xa1ko; veliko ve\xc4\x8djo marko ju\xc5\xbeno od nje je upravljal mejni grof Gero in ni bila vklju\xc4\x8dena v nobeno vojvodino; po Gerovi smrti (965) je bila razdeljena na \xc5\xa1est manj\xc5\xa1ih mejnih grofij, podrejenih neposredno kralju. _NEWLINE_Od zmage nad Slovani (955) si je Oton prizadeval, da bi cerkveno organizacijo na tem obmo\xc4\x8dju priredil potrebam intenzivnega pokristjanjevanja, \xc4\x8demur pa sta se dolgo upirala majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof Viljem in halberstadtski \xc5\xa1kof Bernhard, ker sta se bala izgube svojega vpliva. \xc5\xa0ele leta 968, ko sta oba \xc5\xa1kofa umrla, je Otonu uspelo, da je \xc5\xa1kofijama Brandenburg in Havelberg (ustanovljenima \xc5\xbee leta 948) dodal \xc5\xa1e \xc5\xa1kofije Merseburg, Zeitz in Meissen ter vseh pet \xc5\xa1kofij podrediti na novo ustanovljeni nad\xc5\xa1kofiji Magdeburg (leta 948 na sinodi v Ingelheimu ustanovljene danske \xc5\xa1kofije Schleswig, Ripe in Aarchus so spadale pod nad\xc5\xa1kofijo Bremen). Prvi nad\xc5\xa1kof v Magdeburgu je bil Adalbert (\xe2\x80\xa0981), prej zgodovinar in opat v Weissenburgu. Oton je zadnjih letih vladanja ustanovil \xc5\xa1e \xc5\xa1kofijo Oldenburg.\n_START_SECTION_\nDrugi pohod v Italijo. Kronanje za cesarja (961-965)\n_START_PARAGRAPH_\nBolj kot vzhod pa je Otona zanimala bogata Italija. Prilo\xc5\xbenost za popravek neuspelega poskusa kronanja iz leta 951 mu je prinesel kar razvoj dogodkov v Italiji._NEWLINE_Naslednik pape\xc5\xbea Agapita II., Janez XII. (od decembra 955) se je sprl z Berengarjem II. Ko je Berengarjev sin Adalbert vdrl na pape\xc5\xbeevo ozemlje je ta poklical na pomo\xc4\x8d Otona. Enako so storili nekateri posvetni in cerkveni lombardski knezi, ki jim je Berengar po Ludolfovem odhodu iz Italije grozil z ma\xc5\xa1\xc4\x8devanjem. Oton se je na klic odzval. Maja 961 je dal svojega mladoletnega sina Otona II. v Aachnu kronati za nem\xc5\xa1kega kralja, prepustil upravljanje kraljestva bratu Brunu in sinu Viljemu in se avgusta 961 preko Brennerja z vojsko napotil v Italijo. Kot pred desetimi leti se je italijansko plemstvo odvrnilo od Berengarja, ta pa se je umaknil v zveste mu utrdbe. Bo\xc5\xbei\xc4\x8d je Oton praznoval v Paviji, konec januarja je pri\xc5\xa1el v Rim. 2. februarja 962 ga je pape\xc5\xbe Janez XII. kronal za cesarja. S tem je Oton nasledil karolin\xc5\xa1ko cesarstvo; postal je cesar na velikem obmo\xc4\x8dju osrednje Evrope, ki je segalo od srednje Italije do Baltskega morja in je kasneje dobilo ime Sveto rimsko cesarstvo._NEWLINE_Oton in pape\xc5\xbe sta si izmenjala obljube: Oton je izdal listino Privilegium Otonianum, s katerim je potrdil suverenost in \xc5\xa1e raz\xc5\xa1iril obseg cerkvene dr\xc5\xbeave, ki so jo pape\xc5\xbeem priznali \xc5\xbee karolin\xc5\xa1ki vladarji. Potrdil je pravico rimske duhov\xc5\xa1\xc4\x8dine, da voli pape\xc5\xbea, ki pa mora pred imenovanjem prise\xc4\x8di zvestobo cesarju. Pape\xc5\xbe je izrecno poudaril pravico cesarja, da vlada mnogim narodom in da \xc5\xa1iri kr\xc5\xa1\xc4\x8danstvo med pogane; odobril je ustanovitev nad\xc5\xa1kofije Magdeburg._NEWLINE_Oton je zapustil Rim in se z vojsko vrnil v severno Italijo, da zavzame Berengarjeve trdnjave. Julija 962 je zavzel otok San Giulio na jezeru Orta, kjer se je skrivala Berengarjeva \xc5\xbeena; za\xc4\x8detkom leta 963 je za\xc4\x8del oblegati grad na pe\xc4\x8dini San Leo v Umbriji, kjer se je skrival Berengar. Tedaj je zvedel, da je pape\xc5\xbe, ki se je zbal za svojo pape\xc5\xa1ko neodvisnost, prekr\xc5\xa1il njun dogovor in dovoli Adalbertu, da je z gr\xc5\xa1kimi in saracenskimi \xc4\x8detami vkorakal v Rim. Cesarju zvesti del plemstva se je utaboril v rimskem okro\xc5\xbeju San Paolo in Otona poklical na pomo\xc4\x8d. _NEWLINE_Novembra 963 se je Oton vrnil v Rim. Me\xc5\xa1\xc4\x8dani so se mu podredili. Na hitro je sklical sinodo, ki je Janeza XII., ki je zbe\xc5\xbeal iz Rima, obdol\xc5\xbeila vrste grehov, ga odstavila in za novega pape\xc5\xbea izvolila Leona VIII., laika, ki je bil prej protoscriniarius (nadzornik rimskih \xc5\xa1ol za pisarje na pape\xc5\xa1kem dvoru). Vstajo prista\xc5\xa1ev pape\xc5\xbea Janeza je Otonova vojska krvavo zadu\xc5\xa1ila (3. januarja 964). Med tem je padla trdnjava San Leo in Oton je Berengarja in \xc5\xbeeno poslal v pregnanstvo v Nem\xc4\x8dijo. Koncem leta je Otonova vojska zavzela \xc5\xa1e zadnjo Berengarjevo utrdbo na jezeru Como. Janez XII. se je \xc5\xa1e enkrat vrnil v Rim, pregnal Leona iz mesta, a je \xc5\xbee 14. maja 964 umrl. Njegova rimska stranka je za naslednika izvolila Benedikta V. Oton se je ponovno vrnil z vojsko in po te\xc5\xbekem obleganju mesto 23. junija prisilil k predaji. Na pape\xc5\xa1ko mesto je vrnil Leona in pregnal Benedikta. Ko se je na za\xc4\x8detku leta 965 vra\xc4\x8dal v Nem\xc4\x8dijo, je zgledalo, da sta mu severna in srednja Italija pokorni.\n_START_SECTION_\nTretji pohod v Italijo (966-972)\n_START_PARAGRAPH_\nSpomladi 965 je v severni Italiji ponovno izbruhnil upor, ki ga je vodil Adalbert osebno. Oton je poslal v Italijo vojvodo Burcharda III. \xc5\xa0vabskega, da ga je zadu\xc5\xa1il. Marca 965 je umrl Leon VIII. in na njegovo mesto je bil sporazumno s cesarjem izvoljen Janez XIII. A ker je sku\xc5\xa1al s trdo roko v Rimu uvesti mir, so ga me\xc5\xa1\xc4\x8dani zaprli. V Lombardiji je Adalbert \xc5\xa1e naprej rovaril._NEWLINE_Tako je Oton septembra 966 ponovno z vojsko pri\xc5\xa1el v Italijo. Tudi to pot ga pri tem ni nih\xc4\x8de oviral. V Rimu je med tem Janez XIII. po enajstih mesecih \xc5\xbee pri\xc5\xa1el na prostost. Oton je kaznoval udele\xc5\xbeence zadnje vstaje v Lombardiji in v Rimu. Jeseni 967 je poklical sina Otona II. v Rim in ga dal za bo\xc5\xbei\xc4\x8d kronati za cesarja._NEWLINE_Oton pa je moral urediti \xc5\xa1e razmerje do Bizantinskega cesarstva, kajti bizantinski cesar se je imel za edinega legitimnega dedi\xc4\x8da starorimskih cesarjev in je vsem drugim vladarjem oporekal cesarski naslov. Bil je \xc5\xa1e vedno vladar Apulije in Kalabrije, \xc5\xa1tevilne manj\xc5\xa1e kne\xc5\xbeevine, med njimi Capua, Benevento in Salerno, ki so imele neopredeljen status, pa so te\xc5\xbeile k zahodu._NEWLINE_Oton je \xc5\xbeelel problem re\xc5\xa1iti z dinasti\xc4\x8dno povezavo med cesarskima rodbinama; v imenu svojega sina je zaprosil za roko h\xc4\x8derke prej\xc5\xa1njega bizantinskega cesarja Romana II. Toda prve pogajalske misije so propadle, ker Oton ni \xc5\xbeelel imeti le bizantinske princese, ampak tudi ju\xc5\xbeno Italijo. Z vojsko je vdrl v Apulijo in neuspe\xc5\xa1no oblegal Bari. Tudi misija kremonskega \xc5\xa1kofa Liutpranda je propadla; sovra\xc5\xbenosti so se nadaljevale v leto 969. Oton je vdrl v Kalabrijo, Bizantinci pa so oropali Kapuo in Benveneto. \xc5\xa0ele po zamenjavi na bizantinskem prestolu (decembra 969 je Ivan I. Cimisk ubil Nikiforja II. Fokasa in zasedel njegovo mesto) je novi cesar, potem ko je Oton spomladi 970 ponovno vkorakal v Apulijo, poslal odposlanstvo s ponudbo, da v zameno za umik iz Apulije in Kalabrije ponudi Otonovemu sinu roko svoje ne\xc4\x8dakinje. \xc4\x8ceprav princesa ni bila tista, ki jo je Oton \xc5\xbeelel, je dal prednost politi\xc4\x8dnim razlogom in se zadovoljil z lepo in prijazno Teofano. Poroka je bila v Petrovi cerkvi v Rimu na veliko no\xc4\x8d 972. Ozemeljski spor so re\xc5\xa1ili tako, da se je Oton umaknil iz Apulije in Kalabrije, Kapua, Benevento in Salerno pa so pri\xc5\xa1li v Otonovo cesarstvo.\n_START_SECTION_\nSpet v Nem\xc4\x8diji (972-973)\n_START_PARAGRAPH_\nOton se je avgusta 972 z dru\xc5\xbeino vrnil v Nem\xc4\x8dijo. Ustavil se je na sinodi v Ingelheimu. \xc5\xa0ele spomladi 973 je pri\xc5\xa1el na Sa\xc5\xa1ko. Cvetno nedeljo je praznoval v Magdeburgu. Praznovanje velike no\xc4\x8di v Quedlinburgu je bila demonstracija njegove veli\xc4\x8dine. Po poro\xc4\x8danju Thietmarja iz Merseburga so se ga udele\xc5\xbeili \xc5\xa1tevilni pomembni mo\xc5\xbeje Evrope, med njimi poljski kralj Mje\xc5\xa1ko I., \xc4\x8de\xc5\xa1kij vojvoda Boleslav, odposlanci iz Rusije, Bizanca, Beneveneta, Ogri, Bolgari, Danci. Odposlanci iz Anglije, muslimanske \xc5\xa0panije in celo iz Afrike so prispeli pozneje istega leta. Nesporno je bil Oton tedaj najvplivnej\xc5\xa1i mo\xc5\xbe v Evropi._NEWLINE_Po slavju v Quedlingburgu je Oton odpotoval na svoj dvor v Memlebnu, v pala\xc4\x8do, kjer je pred 37 leti umrl njegov o\xc4\x8de. Med bivanjem tam je na hitro resno zbolel in 7. maja 973 tudi on tam umrl pri starosti 60 let._NEWLINE_8. maja 973 so nem\xc5\xa1ki knezi brez zapletov potrdili Otonovega sina Otona II. za svojega novega vladarja. Oton II. je pripravil veli\xc4\x8dastne, trideset dni trajajo\xc4\x8de pogrebne sve\xc4\x8danosti. Otona so pokopali v magdebur\xc5\xa1ki katedrali ob njegovi prvi \xc5\xbeeni Eadgyth.\n_START_SECTION_\nOtonova osebnost\n_START_PARAGRAPH_\nOtonovo osebnost je opisal sa\xc5\xa1ki zgodovinar, Otonov sodobnik Widukind von Corvey. Otona opisuje kot postavnega mo\xc5\xbea z zgodaj posivelimi, na kratko pristri\xc5\xbeenimi redkimi lasmi, dolgo valovito brado in gosto pora\xc5\xa1\xc4\x8denimi prsmi, z ro\xc5\xbenatim obraza, s katerega so gledale \xc5\xbeivahne o\xc4\x8di. Bil je bistrega duha, napore je prena\xc5\xa1al vztrajno in z lahkoto, ni veliko spal. Obla\xc4\x8dil se je po sa\xc5\xa1ki modi, govoril sa\xc5\xa1ki jezik, razumel je tudi francosko in slovansko. Latinsko se je nau\xc4\x8dil brati in razumeti \xc5\xa1ele po smrti prve \xc5\xbeene. Sprostitev od naporov in skrbi vladanja je iskal v lovu, igrah na igralni deski in v vite\xc5\xa1kih ve\xc5\xa1\xc4\x8dinah. Bil je globoko pobo\xc5\xbeen, prepri\xc4\x8dan, da bo\xc5\xbeja volja spremlja in vodi njegova dejanja. Bil je dovzeten za tuje vplive, \xc5\xa1e zlasti sorodnikov. Znal se je ujeziti, a v osnovi je bil spravljiv, blag do skesanih nasprotnikov in predvsem nepodkupljivo pravi\xc4\x8den._NEWLINE_Bil je hraber bojevnik, \xc4\x8deprav je kot vojskovodja nastopal le ob klju\xc4\x8dnih trenutkih, kot sta bili leta 955 bitki na Le\xc5\xa1kem polju in pri reki Recknitz. Kot dr\xc5\xbeavnik je znal izkoristiti slabosti nasprotnika in premi\xc5\xa1ljeno a energi\xc4\x8dno uporabiti svoje vire. Od vsega za\xc4\x8detka je skrbel za krepitev svoje monarhi\xc4\x8dne oblasti. Na trdnih temeljih, ki mu jih je zapustil o\xc4\x8de, je zgradil tedaj najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1o dr\xc5\xbeavo zahodnega sveta.'