b'\n_START_ARTICLE_\nKraljevina Dveh Sicilij\n_START_SECTION_\nFerdinand I.\n_START_PARAGRAPH_\nKralj Ferdinand je bil v Siciliji Ferdinand III., v Neaplju pa Ferdinand IV., saj so Borbonci vladali na obeh ozemljih \xc5\xa1e od leta 1734, v Neaplju kot absolutisti\xc4\x8dni vladarji, na Siciliji pa kot predstavniki plemstva v parlamentu. Zdru\xc5\xbeenje obeh posesti v eno dr\xc5\xbeavo je bilo prete\xc5\xbeno politi\xc4\x8dno izkazovanje oblasti, \xc4\x8deprav zgodovinsko ni bilo novost. \xc5\xbde leta 1443 je Alfons V. Aragonski ustanovil Regnum Utriusque Siciliae (= Kraljestvo Obeh Sicilij) in se oklical za kralja , vendar je zdru\xc5\xbeeno kraljestvo trajalo le do njegove smrti._NEWLINE_Prva doba Kraljevine Dveh Sicilij je bila, kot pri vsakem zdru\xc5\xbeenju, politi\xc4\x8dno in organizacijsko zahtevna. Neapelj je komaj prestal deset let Napoleonove oblasti z Muratovim kraljevanjem in v tem obdobju je bil odpravljen fevdalizem. To je sicer poenostavilo zakonodajo, a ni odpravilo fevdalne miselnosti aristokracije. Na Siciliji je, predvsem med aristokracijo, prevladovalo nasprotovanje zedinjenju, saj je to pomenilo ukinitev 600 let trajajo\xc4\x8de samostojnosti . Med predstavniki monarhije, aristokracijo in navadnim ljudstvom ni bilo mo\xc5\xbeno ne razumevanje ne sodelovanje._NEWLINE_V teh okoli\xc5\xa1\xc4\x8dinah so naglo rasle tajne dru\xc5\xbebe in bratov\xc5\xa1\xc4\x8dine, med katerimi je bila najpomembnej\xc5\xa1a karbonerija, ki je zahtevala obnovo dr\xc5\xbeave in predvsem formalno ustavo. Leta 1820 je pri\xc5\xa1lo do dr\xc5\xbeavnega udara pod vodstvom nekaterih pripadnikov vojske in karbonarjev, kar je prisililo Ferdinanda I. Dveh Sicilij, da je odobril ustavo, a po \xc5\xa1panskem zgledu. Sicilsko ljudstvo se je temu uprlo in zahtevalo secesijo, vendar je bil upor zadu\xc5\xa1en. Te dogodke so v Avstriji razumeli samo kot nasprotovanje ustavi, zato je Metternich \xe2\x80\x93 kljub ugovarjanju drugih dr\xc5\xbeav \xe2\x80\x93 napadel Kraljestvo Dveh Sicilij in zavzel Neapelj (1821).\n_START_SECTION_\nFranc I.\n_START_PARAGRAPH_\nPo Ferdinandovi smrti (1825) je zasedel prestol njegov sin Francesco, ki je zaslu\xc5\xbeen za napredek dr\xc5\xbeavnega gospodarstva; \xc4\x8deprav je vedno sledil avstrijskim smernicam in diktatom, je dosegel, da so se umaknili iz kraljevine po \xc5\xa1estletni okupaciji. Njegovo strogo in katoli\xc5\xa1ko usmerjeno upravljanje dr\xc5\xbeave ni prepre\xc4\x8dilo nastanka opozicije, ki so jo vodili biv\xc5\xa1i pripadniki vstaje iz leta 1820 in ki so zahtevali ustavo po francoskem modelu, vendar je bilo njihovo gibanje zatrto z vojsko.\n_START_SECTION_\nFerdinand II.\n_START_PARAGRAPH_\nPo Francescovi smrti (1830) je nastopil Ferdinand II. Dveh Sicilij. Od vseh Borboncev se odlikuje, ker je najve\xc4\x8d prispeval k napredku kraljevine, saj je v mladih letih izdal veliko politi\xc4\x8dnih in tehnolo\xc5\xa1kih reform, vse do leta 1848. Tega leta so evropski nemiri namre\xc4\x8d dosegli tudi italijanski jug. Na Siciliji so ljudski uporniki zahtevali neodvisnost in Ferdinand je izdal ustavo Kraljevine Dveh Sicilij, ki pa ni nikoli stopila v veljavo. Sicilijanci so enostransko proglasili neodvisnost, ki je bila po nekaj mesecih zadu\xc5\xa1ena v krvi. Ferdinand II. se je po letu 1848 opredelil za strogo absolutisti\xc4\x8dno politiko, ki je dr\xc5\xbeavo popolnoma ohromila. Njegovo ostro nasprotovanje vsaki spremembi je bilo glavni vzrok splo\xc5\xa1nega nezadovoljstva in uporov po vsej dr\xc5\xbeavi, kar je omogo\xc4\x8dilo uspeh Garibaldijevega pohoda tiso\xc4\x8dih.\n_START_SECTION_\nFranc II.\n_START_PARAGRAPH_\nNasledil ga je triindvajsetletni sin Francesco, ki je vladal samo malo ve\xc4\x8d kot eno leto, vendar je v tem kratkem \xc4\x8dasu izdal veliko reform za izbolj\xc5\xa1anje \xc5\xbeivljenjske ravni prebivalstva. Sprva je bil nasproten zdru\xc5\xbeenju s Sardinijo, a po izgubi Sicilije in Kalabrije, ki ju je bil zavzel Garibaldi, se je izognil nadaljnemu prelivanju krvi z odhodom iz Neaplja in tako dovolil predajo ljudstva. Zatekel se je v Gaeto, verjetno v upanju, da mu bo dovoljeno bivanje v tamkaj\xc5\xa1nji trdnjavi, a po tromese\xc4\x8dnem obleganju ga je sardinska vojska premagala. Od\xc5\xa1el je v izgnanstvo v Rim in po nekaj letih v Pariz. Umrl je leta 1894. Z njim se zaklju\xc4\x8di vrsta kraljev Dveh Sicilij, pa tudi glavna nasledstvena veja Savojcev, saj je bil vnuk Viktorja Emanuela I.'