b'\n_START_ARTICLE_\nJohn James Rickard Macleod\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v vasi Cluny blizu kraja Dunkeld v osrednjem \xc5\xa0kotskem kot sin duhovnika Roberta Macleoda. Kmalu po njegovem rojstvu so o\xc4\x8deta premestili v Aberdeen, kjer je John kon\xc4\x8dal gimnazijo in kasneje vpisal \xc5\xa1tudij medicine na tamkaj\xc5\xa1nji univerzi. Naziv doktorja medicine je dosegel leta 1898. \xc5\xa0tipendija mu je omogo\xc4\x8dila enoletno izpopolnjevanje na Univerzi v Leipzigu. Po vrnitvi je dobil mesto demonstratorja medicine v medicinski \xc5\xa1oli Londonske bolni\xc5\xa1nice (danes Kraljeva londonska bolni\xc5\xa1nica), kjer so ga leta 1902 imenovali \xc5\xa1e za predavatelja biokemije. Istega leta je doktoriral na Univerzi v Cambridgeu s podro\xc4\x8dja javnega zdravstva. V tem \xc4\x8dasu je iz\xc5\xa1lo njegovo prvo znanstveno delo, \xc4\x8dlanek o vsebnosti fosforja v mi\xc5\xa1icah._NEWLINE_Leta 1903 je od\xc5\xa1el v Zdru\xc5\xbeene dr\xc5\xbeave Amerike, kjer je postal profesor fiziologije na Univerzi Western Reserve v Clevelandu (danes Univerza Case Western Reserve) in tam deloval nadaljnjih 15 let. Med prvo svetovno vojno je opravljal razli\xc4\x8dne vojne zadol\xc5\xbeitve. Del zimskega semestra 1916 je bil tudi predavatelj fiziologije na McGillovi univerzi v kanadskem Montrealu. Po vojni leta 1918 je od\xc5\xa1el predavat fiziologijo na Univerzo v Torontu. Bil je direktor laboratorija za fiziologijo in pomo\xc4\x8dnik dekana medicinske fakultete. V tem \xc4\x8dasu se je ukvarjal z raznovrstnimi problemi v fiziologiji in biokemiji - kemizmom povzro\xc4\x8ditelja tuberkuloze, vplivom elektro\xc5\xa1okov na organizem, presnovo kreatinina, krvnim obtokom v mo\xc5\xbeganih idr. Leta 1905 sta njegovo pozornost pritegnila presnova ogljikovih hidratov in sladkorna bolezen, o \xc4\x8demer je poleg \xc5\xa1tevilnih znanstvenih \xc4\x8dlankov napisal ve\xc4\x8d monografij. Poleg tega se je aktivno posve\xc4\x8dal izobra\xc5\xbeevanju; bil je priljubljen kot predavatelj, pomembno pa je prispeval tudi k oblikovanju \xc5\xa1estletnega programa \xc5\xa1tudija medicine na Univerzi v Torontu.\n_START_SECTION_\nFrederick Banting in odkritje insulina\n_START_PARAGRAPH_\nKonec leta 1920 je z njim navezal stik mlad kanadski zdravnik Frederick Grant Banting, ki se je domislil, da bi zdravil sladkorno bolezen z ekstraktom odmrle trebu\xc5\xa1ne slinavke. Macleod nad idejo ni bil navdu\xc5\xa1en, saj je za razliko od Bantinga dobro poznal predhodne propadle poskuse v tej smeri in menil, da je pri uravnavanju koncentracije glukoze v krvi pomembnej\xc5\xa1a vloga \xc5\xbeiv\xc4\x8devja. Kljub temu, da Banting ni imel prakti\xc4\x8dno nobenih izku\xc5\xa1enj s fiziologijo, je s\xc4\x8dasoma prepri\xc4\x8dal Macleoda, da mu odstopi prostor v laboratoriju, dokler bo po\xc4\x8ditnikoval na \xc5\xa0kotskem. Macleod mu je dal na voljo laboratorij, poskusne \xc5\xbeivali in svojega \xc5\xa1tudenta, Charlesa Besta, ki je delal v laboratoriju kot demonstrator. Poleg tega je svetoval pri na\xc4\x8drtovanju projekta in uporabi analitskih tehnik ter asistiral pri operaciji prvega poskusnega psa. Med njegovo odsotnostjo je Bantingu in Bestu, ki sta se odli\xc4\x8dno ujela, uspel preboj - izolirala sta notranji izlo\xc4\x8dek trebu\xc5\xa1ne slinavke in z njim uspe\xc5\xa1no zni\xc5\xbeala nivo krvnega sladkorja pri drugem psu s kirur\xc5\xa1ko odstranjeno trebu\xc5\xa1no slinavko._NEWLINE_Macleod je bil po vrnitvi presene\xc4\x8den nad njunim uspehom in je podvomil v rezultate. Impulzivni Banting je to vzel kot napad na svojo integriteto. Resneje so se sprli, vendar je nazadnje sprejel Macleodovo navodilo, da so potrebne dodatne raziskave. Uspelo mu je tudi izboriti izbolj\xc5\xa1anje razmer in pla\xc4\x8de za oba. Tudi nadaljnji poskusi so bili uspe\xc5\xa1ni in trojica je za\xc4\x8dela predstavljati svoje delo na strokovnih sre\xc4\x8danjih. Macleod je bil mnogo bolj\xc5\xa1i in izku\xc5\xa1enej\xc5\xa1i govorec in Banting je dobil vtis, da ho\xc4\x8de prevzeti zasluge. Odkritje je bilo prvi\xc4\x8d v celoti objavljeno februarja 1922 v reviji The Journal of Laboratory and Clinical Medicine. Kot avtorja sta bila podpisana le Banting in Best, Macleod pa je odklonil soavtorstvo. Kljub uspehu je ostala te\xc5\xbeava, kako dobiti dovolj velike koli\xc4\x8dine ekstrakta za nadaljnje poskuse. Skupaj so se domislili ekstrakcije z alkoholom, ki se je izkazala za mnogo u\xc4\x8dinkovitej\xc5\xa1o od prej\xc5\xa1njih metod, kar je prepri\xc4\x8dalo Macleoda, da je preusmeril vso dejavnost laboratorija v raziskave insulina in vklju\xc4\x8dil za pomo\xc4\x8d pri \xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8denju ekstrakta \xc5\xa1e biokemika Jamesa Collipa._NEWLINE_Prvi klini\xc4\x8dni poskus na \xc4\x8dloveku je bil neuspe\xc5\xa1en. Poleg tega se je Banting po\xc4\x8dutil odrinjenega, ker zaradi pomanjkanja kvalifikacij ni mogel sodelovati. Do zime 1922 je bil prepri\xc4\x8dan, da so se vsi Macleodovi sodelavci zarotili proti njemu. Hkrati je zaradi slabih odnosov z odhodom zagrozil \xc5\xa1e Collip in \xc5\xa1ele posredovanje sodelavcev, ki so uvideli potencial raziskav skupine, je pomirilo strasti. Januarja 1923 so izvedli prvi uspe\xc5\xa1ni klini\xc4\x8dni poskus na diabetiku in kmalu \xc5\xa1e druge. Kljub temu, da so bili pod objave podpisani vsi sodelujo\xc4\x8di, se je Banting po\xc4\x8dutil \xc5\xa1e bolj odrinjenega, saj je Macleod prevzel vso organizacijo klini\xc4\x8dnih poskusov in pridobivanja ve\xc4\x8djih koli\xc4\x8din ekstrakta. Macleodovo predstavitev rezultatov na sre\xc4\x8danju Zdru\xc5\xbeenja ameri\xc5\xa1kih zdravnikov 3. maja 1922 v Washingtonu, ki se je Banting in Best protestno nista udele\xc5\xbeila, so pospremile stoje\xc4\x8de ovacije. Hkrati so demonstracije u\xc4\x8dinkovitosti novega zdravljenja pritegnile izjemno pozornost javnosti, saj so bile ozdravitve bolnikov (predvsem otrok), ki so bili do tedaj obsojeni na smrt, v o\xc4\x8deh svojcev skoraj \xc4\x8dude\xc5\xbene. Mno\xc5\xbei\xc4\x8dno proizvodnjo je prevzelo farmacevtsko podjetje Eli Lilly & Co., vendar brez ekskluzivnega patenta, ki so ga Macleod in sodelavci prepisali na britanski Svet za medicinske raziskave, da bi prepre\xc4\x8dili izkori\xc5\xa1\xc4\x8danje._NEWLINE_Poleti 1923 so se Macleod, Collip in Best lotili drugih raziskav. Macleod je od\xc5\xa1el na morsko biolo\xc5\xa1ko postajo v St. Andrews, kjer je raziskoval ribe \xc5\xbearkoplavutarice iz skupine Teleostei, ki imajo lo\xc4\x8deni regiji oto\xc4\x8dastega in acinarnega tkiva v trebu\xc5\xa1ni slinavki. Z lo\xc4\x8denim ekstrahiranjem iz obeh regij je dokazal, da insulin izlo\xc4\x8dajo Langerhansovi oto\xc4\x8dki in ne acinarno tkivo. Banting je medtem ostal v Torontu in po\xc4\x8dasi za\xc4\x8del spreminjati zgodbo v svoj prid. Odnosi so se zaradi nasprotujo\xc4\x8dih si objav v medijih znova zaostrili in nazadnje je Banting za\xc4\x8del trditi, da so vse zasluge njegove, Macleod pa da ga je ves \xc4\x8das samo oviral in je naredil samo to, da mu je pustil klju\xc4\x8de od laboratorija ter od\xc5\xa1el na dopust.\n_START_SECTION_\nKasnej\xc5\xa1a leta\n_START_PARAGRAPH_\nJohn Macleod se je leta 1928 vrnil na \xc5\xa0kotsko in postal profesor fiziologije ter kasneje \xc5\xa1e dekan medicinske fakultete na Univerzi v Aberdeenu. Med letoma 1929 in 1933 je bil tudi \xc4\x8dlan Sveta za medicinske raziskave. Razen pisnega poro\xc4\x8dila o odkritju, ki ga je napisal leta 1922, da bi pojasnil svojo plat zgodbe, se v spor okrog zaslug ni ve\xc4\x8d vpletal. Banting ga je naravnost sovra\xc5\xbeil in do konca nista ve\xc4\x8d spregovorila._NEWLINE_Macleod se z insulinom ni ve\xc4\x8d ukvarjal, ostal pa je aktiven kot raziskovalec, predavatelj in avtor. Njegova zadnja pomembnej\xc5\xa1a raziskava je dokazala, da ima osrednje \xc5\xbeiv\xc4\x8devje kljub vsemu bistveno vlogo pri uravnavanju biokemijskih procesov, udele\xc5\xbeenih pri presnovi glukoze, kot je menil \xc5\xbee od samega za\xc4\x8detka. Teorija o pretvorbi ma\xc5\xa1\xc4\x8dob v ogljikove hidrate pa za \xc4\x8dasa njegovega \xc5\xbeivljenja ni do\xc5\xbeivela epiloga z eksperimentalnim dokazom, \xc4\x8deprav je podal ve\xc4\x8d posrednih dokazov zanjo. V zasebnem \xc5\xbeivljenju se je ukvarjal z golfom, motorizmom in slikanjem. Poro\xc4\x8den je bil z Mary W. McWalter, par ni imel otrok. Umrl je leta 1935 v doma\xc4\x8dem Aberdeenu, po ve\xc4\x8d letih borbe z artritisom. Kljub bole\xc4\x8dinam je ostal vitalen skoraj do smrti - \xc5\xa1e leta 1933 je izvedel turnejo predavanj po ZDA, leta 1934 pa s soavtorji kon\xc4\x8dal 7. izdajo svoje knjige Physiology and Biochemistry in Modern Medicine._NEWLINE_Po Bantingovi smrti v letalski nesre\xc4\x8di leta 1941 je pri\xc4\x8del Best s prijatelji raz\xc5\xa1irjati Bantingovo verzijo zgodbe o odkritju in je v naslednjem desetletju v javnosti na\xc4\x8drtno izni\xc4\x8dil prispevek Macleoda in Collipa. \xc5\xa0ele v 1950. letih je bila objavljena prva neodvisna strokovna revizija vseh plati zgodbe, ki je priznala zasluge vsem \xc5\xa1tirim. Macleodova javna podoba je bila pod vtisom Bantingove zgodbe \xc5\xa1e mnogo kasneje, saj je \xc5\xa1e leta 1973 iz\xc5\xa1el britanski televizijski film Comets Among the Stars, v katerem je bil lik Johna Macleoda izrazito tema\xc4\x8den in odbijajo\xc4\x8d. Druga dramatizacija odkritja, televizijski film Glory Enough for All (1988), ga je prikazala v objektivnej\xc5\xa1i lu\xc4\x8di. Takrat je \xc5\xbee bilo sprejeto, da je Bantingova in Bestova zgodba izkrivljena, saj je pri\xc5\xa1la na dan dokumentacija, ki je omogo\xc4\x8dila natan\xc4\x8dno rekonstrukcijo dogodkov. Do Bestove smrti je namre\xc4\x8d dokumentacijo hranila Univerza v Torontu, katere vodstvo se je \xc5\xbeelelo izogniti pogrevanju spora in je ve\xc4\x8d kot 50 let prepre\xc4\x8devalo dostop raziskovalcem.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xbde pred najpomembnej\xc5\xa1im odkritjem je Macleod kot fiziolog u\xc5\xbeival precej\xc5\xa1en ugled in je bil leta 1919 izvoljen za \xc4\x8dlana Kraljeve dru\xc5\xbebe Kanade, leta 1921 pa za predsednika Ameri\xc5\xa1kega fiziolo\xc5\xa1kega dru\xc5\xa1tva. Po letu 1923 so se priznanja kar vrstila. Med drugim je bil izvoljen za \xc4\x8dlana Kraljeve dru\xc5\xbebe iz Londona, Kraljeve dru\xc5\xbebe iz Edinburgha, dopisnega \xc4\x8dlana Nem\xc5\xa1ke akademije znanosti Leopoldina in \xc4\x8dastnega \xc4\x8dlana Medicinske akademije (Regia Accademia Medica) v Rimu. Njegov ugled v Kanadi pa je bil \xc5\xa1e desetletja pod vplivom Bantingove zgodbe, zato Macleoda tam niso cenili._NEWLINE_Naposled je njegov prispevek znanosti prepoznala tudi \xc5\xa1ir\xc5\xa1a javnost (vklju\xc4\x8dno s kanadsko). Po njem se danes imenujeta avditorij centra za medicinske raziskave Univerze v Torontu in nagrada britanske dobrodelne organizacije Diabetes UK za bolnike, ki pre\xc5\xbeivijo s to boleznijo 70 let. Leta 2011 je bil sprejet v Kanadski medicinski hram slavnih.\n_START_SECTION_\nNobelova nagrada\n_START_PARAGRAPH_\nTakoj po prvih uspehih klini\xc4\x8dnih raziskav se je odzval tudi odbor za podelitev Nobelovih nagrad. Jeseni leta 1923 sta Frederick Banting ter Macleod prejela Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino, \xc4\x8deprav dolgoro\xc4\x8dnega pomena odkritja \xc5\xa1e ni bilo mogo\xc4\x8de predvideti. Nominiral ju je danski fiziolog in nobelovec August Krogh, ki je pred tem obiskal Macleodov laboratorij in odnesel metodo na Dansko (njegova \xc5\xbeena je imela sladkorno bolezen). Komisija je presodila, da so bili njegovo delo pri interpretaciji podatkov in upravljanju klini\xc4\x8dnih preskusov ter visok nivo predstavljanja strokovni javnosti klju\xc4\x8dni za uspeh, zato je nagrado podelila obema. Banting je pobesnel, saj je bil prepri\xc4\x8dan, da jo namesto Macleoda zaslu\xc5\xbei Best in je sprva ni hotel niti sprejeti. Naposled jo je vendarle sprejel, a je polovico svojega dela denarne nagrade odstopil Bestu. Macleod je zasluge priznal tudi Collipu in mu odstopil polovico svojega dela. Leta 1972 je tudi Nobelov sklad v uradnem pregledu zgodovine podelitev priznal, da je bila izpustitev Besta napaka._NEWLINE_Odkritje ekstrakta trebu\xc5\xa1ne slinavke, ki zni\xc5\xbeuje nivo glukoze v krvi, je osem mesecev pred \xc4\x8dlankom Bantinga in Besta objavil romunski fiziolog Nicolae Paulescu. Poimenoval ga je pankrein. V svojem \xc4\x8dlanku sta ga celo citirala, ampak sta napa\xc4\x8dno interpretirala njegove ugotovitve, domnevno zaradi napake v prevodu iz franco\xc5\xa1\xc4\x8dine. \xc5\xa0ele po mnogih letih se je za pomoto opravi\xc4\x8dil Charles Best.'