b"\n_START_ARTICLE_\nZgodovina geografije\n_START_SECTION_\nPredanti\xc4\x8dno in anti\xc4\x8dno obdobje\n_START_PARAGRAPH_\nNajpreprostej\xc5\xa1e predstave o svojem \xc5\xa1ir\xc5\xa1em \xc5\xbeivljenjeskem prostoru v geografskem smislu so imele \xc5\xbee najstarej\xc5\xa1e kulture. To znanje pa se je navezovalo zlasti na kulturne in trgovske stike z drugimi kulturami; zaradi la\xc5\xbejega potovanja po morju so bile geografsko bolj razvite pomorske kulture. V splo\xc5\xa1nem pa je prevladovalo prepri\xc4\x8danje, da je Zemlja okrogla plo\xc5\xa1\xc4\x8da, ki jo obdaja reka \xc2\xbbOkeanos\xc2\xab. Sicer se to geografsko obdobje odlikuje po stremljenju h kriti\xc4\x8dnosti in nekaterih naprednih zamislih._NEWLINE_Predanti\xc4\x8dno obdobje so najbolj zaznamovali Feni\xc4\x8dani, ki so s svojim ladjevjem prepluli celotno Sredozemlje, zraven tega pa obale Severnega in Baltskega morja ter Anglije; gr\xc5\xa1ki zgodovinar Herodot je trdil, da so dosegli tudi Gvinejski zaliv, kar pa je danes bolj ali manj nepriznano. Feni\xc4\x8dani so poleg tega morda pri\xc5\xa1li v gospodarski stik tudi z arabskimi, indijskimi in daljnovzhodnimi de\xc5\xbeelami._NEWLINE_Za sodobno geografijo so izrednega pomena starogr\xc5\xa1ki in starorimski zemljeslovni dose\xc5\xbeki. Gr\xc5\xa1ka civilizacija je znanost osnovala okoli 6. stoletja pr. n. \xc5\xa1. s filozofi. Tales iz Mileta je trdil, da je Zemlja na vodi plavajo\xc4\x8da plo\xc5\xa1\xc4\x8da, njegov u\xc4\x8denec Anaksimander pa je sestavil prvi znani zemljevid takrat znanega sveta. Sledil mu je Demokrit iz Abdere, katerega zemljevid je bil splo\xc5\xa1\xc4\x8den, to pa je bila lastnost ve\xc4\x8dine zemljevidov vse do za\xc4\x8detkov uporabe zemljepisne \xc5\xa1irine in dol\xc5\xbeine v kartografiji. Prve omembe planeta Zemlje kot krogle pa prihajajo od Pitagore in Filolaja. V gr\xc5\xa1ki znanosti so bili pomembni tudi popotniki, ki so popisovali pokrajine v logografih; ti so bili naravnani opisno, ne pa v preu\xc4\x8devanje opa\xc5\xbeenih pojavov. Med popotniki je najbolj znan Herodot iz Halikarnasa, ki je opisal Gr\xc4\x8dijo, Malo Azijo, Mezopotamijo in del Perzije ter obale \xc4\x8crnega morja, Trakijo, Palestino in Egipt. Poleg tega je omenjal tudi izvire Nila. Aristotel je v delu Meteorologika zapisal nekatere razprave o te\xc5\xbenosti, geocentri\xc4\x8dnem sistemu, Zemljinem obsegu, temperaturnih pasovih, obljudenosti ter ob\xc5\xbeivaljenosti in obrastlinjenosti sveta._NEWLINE_Doba Aleksandra Velikega je prispevala geografska znanja zaradi \xc5\xa1irjenja imperija na vzhod. Vojskovodja je na svoje dolge pohode jemal tudi zgodovinarje, ki so pisali o smereh pohodov in o zavzetih novih pokrajinah na Bli\xc5\xbenjem in Srednjem vzhodu. Njegovi merilci (bematisti) so merili tudi razdalje, ki jih je napravila vojska. Iz istega \xc4\x8dasa pa izvirajo tudi poro\xc4\x8dila, ki govorijo o zahodnem svetu: Veliki Britaniji, obalah Severnega in Baltskega morja ter de\xc5\xbeeli Thule, za katero je danes domnevati, da je Islandija._NEWLINE_Eden izmed najstarej\xc5\xa1ih matemati\xc4\x8dnih geografov je aleksandrijski knji\xc5\xbeni\xc4\x8dar Eratosten, ki je meril naklone Son\xc4\x8devih \xc5\xbearkov ob poldnevih na razli\xc4\x8dnih krajih ter s tem skoraj popolnoma natan\xc4\x8dno izra\xc4\x8dunal obseg Zemlje. Na podro\xc4\x8dju kartografije je Hiparh zavzel stali\xc5\xa1\xc4\x8de, da je mo\xc4\x8d kakovostne zemljevide sestaviti le na podlagi poznanih to\xc4\x8dk z zemljepisnimi \xc5\xa1irinami in dol\xc5\xbeinami, a takrat \xc5\xa1e ni bilo mogo\xc4\x8de udejanjiti tak\xc5\xa1nega nazora._NEWLINE_Vzpon rimske civilizacije je prinesel nove poglede na prostorske vede. Njeni strokovnjaki so na geografijo gledali manj filozofsko, na drugi strani pa opravljali ve\xc4\x8d meritev, in sicer posebno za voja\xc5\xa1ke namene. Za razvoj nadaljnje geografije je bil pomemben Posidonij, ki je enako kot Eratosten izmeril obseg Zemlje, a je bil ta manj\xc5\xa1i od Eratostenovega ter posledi\xc4\x8dno manj natan\xc4\x8den, vendar zaradi avtorjeve vplivnosti bolj upo\xc5\xa1tevan v trenutnem in prihajajo\xc4\x8dih obdobjih. Prvo ve\xc4\x8dje pisno zemljeslovno delo je Strabonova Geografija, ki jo je sestavljalo 17 knjig. Ohranila se je skorajda celotna, opisuje pa ves Rimski imperij ter okolico, zraven tega pa tudi Indijo, Cejlon, Arabski polotok in Daljni vzhod. Kot matemati\xc4\x8dni geograf se je ravno tako proslavil Marinus iz Tira, ki ga sem in tja ozna\xc4\x8dijo za \xc2\xbbo\xc4\x8deta matemati\xc4\x8dne geografije\xc2\xab. Njegovo znano delo je bila (neohranjena) geografska karta sveta, narejena na podlagi nekaterih znanih zemljepisnih \xc5\xa1irin, dol\xc5\xbeine pa so bile ocenjene s pomo\xc4\x8djo rimskih itinerarjev (potopisi z rimskimi cestami). Tudi ta zemljevid je bil splo\xc5\xa1\xc4\x8den, saj je upo\xc5\xa1teval Posidonijevo oceno poldnevni\xc5\xa1kega loka._NEWLINE_Najbolj znan geograf Antike pa je Ptolemej, katerega dedi\xc5\xa1\xc4\x8dino so dobili Arabci. Njegovo najbolj znano delo je Geografike hifegezis, obse\xc5\xbeen komentar njegovega zemljevida sveta v 8 knjigah. Prilo\xc5\xbeen neohranjeni zemljevid je po predvidevanjih prikazoval ves tedanji svet od \xc5\xa0etlandskih in Kanarskih otokov do izvira Nila in Kaspijskega morja ter Kitajske. Neto\xc4\x8den je zlasti z oddaljevanjem od Sredozemlja. Zaradi vnovi\xc4\x8dne splo\xc5\xa1\xc4\x8denosti zemljevida so se kasneje, pred \xc4\x8dasom velikih odkritij pojavili nazori, da je azijsko celino mo\xc4\x8d zlahka dose\xc4\x8di neposredno s plutjem preko Atlantskega oceana na zahod. Ptolemejevi dobi sledi zaton geografskega razvoja, med drugim se je namre\xc4\x8d spet uveljavila zamisel o ravni Zemlji. Rimska kartografija pa se odlikuje po svojih itinerarjih, ki so shematsko in nenatan\xc4\x8dno, a podrobno prikazovali rimske ceste in njih postaje. Znan itinerar je Tabula Peutingeriana, ki med drugim prikazuje tudi rimske ceste na dana\xc5\xa1njem slovenskem ozemlju.\n_START_SECTION_\nSrednji vek\n_START_PARAGRAPH_\nSrednjeve\xc5\xa1ki svet si je za svoje geografsko raziskovanje vzel le malo osnov iz starega veka, saj je na splo\xc5\xa1no pri\xc5\xa1lo do velikega zatona te znanosti. Splo\xc5\xa1no prepri\xc4\x8danje je Zemljo ozna\xc4\x8devalo za ravno plo\xc5\xa1\xc4\x8do, sicer\xc5\xa1nje raziskovanje, opisovanje in kartografijo pa so krojile mnoge legende. Negativen vpliv je imelo zgodnje kr\xc5\xa1\xc4\x8danstvo, ki se je opiralo na pripovedi Svetega pisma. Zanimiva pa so nekatera poro\xc4\x8dila, ki govorijo o de\xc5\xbeeli Thule ter selitvah Normanov in Vikingov, slednji naj bi namre\xc4\x8d pluli na drugo stran Grenlandije v Vinland, za katerega se danes predpostavlja, da je severni del Severne Amerike._NEWLINE_V tej dobi je bila mnogo bolj razvita cveto\xc4\x8da arabska civilizacija. Temu je botrovalo dejstvo, da se je raz\xc5\xa1irila preko celotne Severne Afrike, Arabije in Palestine, kar je prineslo potrebe po dobrem poznavanju nadzorovanega ozemlja, zraven tega pa tudi kup anti\xc4\x8dne dedi\xc5\xa1\xc4\x8dine. Pospe\xc5\xa1en razvoj zemljepisa se je za\xc4\x8del pod kalifom Al Mamunom med letoma 813 in 833, v tem obdobju je bila namre\xc4\x8d prevedena mno\xc5\xbeica anti\xc4\x8dnih del, opravljena so bila merjenja ozemlja kalifata in astronomska preu\xc4\x8devanja. V tem \xc4\x8dasu je bil vodilni zemljeslovec Al-Hvarizmi._NEWLINE_Zatem se je sredi\xc5\xa1\xc4\x8de geografije preselilo v Perzijo, v kateri je med drugim nastal zemljevid zemeljskih pasov. 12. in 13. stoletje pa je prineslo vzpon vede na obmo\xc4\x8dju Magreba in \xc5\xa0panije, med drugim domovanja al-Idrizija. Ta je naredil karto in zraven nje \xc5\xa1e 70 podrobnih zemljevidov, za podlago pa si je vzel Ptolemejevo delo in poro\xc4\x8dila popotnikov. Eden izmed njih je bil Ibn Batuta, ki je popisal Bli\xc5\xbenji in Srednji vzhod, Indijo in Malajo, Vzhodno Afriko in Srednjo Azijo._NEWLINE_Evropska geografija tega \xc4\x8dasa je do\xc5\xbeivljala po\xc4\x8dasen razvoj skozi pohode Normanov in kri\xc5\xbearjev ter stike z Arabci in Mongoli. V tisto smer, do gorovja Karakorum, je po naro\xc4\x8dilu pape\xc5\xbea potoval Piano Carpini leta 1245 in za njim \xc5\xa1e fran\xc4\x8di\xc5\xa1kan Rubruk leta 1253. Najznamenitej\xc5\xa1e delo pa je objavil Marco Polo, ki je z dru\xc5\xbeino okoli leta 1271 od\xc5\xa1el na Kitajsko ter se tam zadr\xc5\xbeal 24 let. Tam je dobil prilo\xc5\xbenost, da spozna celotno obmo\xc4\x8dje Daljnega vzhoda, kar je bilo osnova za njegova poro\xc4\x8dila, ki jih je napisal v genovskem ujetni\xc5\xa1tvu. Za njim so se potovanja v Azijo \xc5\xa1e nadaljevala. \xc5\xbde iz tega \xc4\x8dasa je priznana tudi ruska geografija, ki so jo takrat predstavljala v glavnem poro\xc4\x8dila trgovcev (hod\xc5\xbeenija) in popotnikov o Aziji, Indiji in Perziji. Podroben opis tamkaj\xc5\xa1njih pokrajin je objavil avstrijsko-slovenski diplomat in geograf \xc5\xbdiga Herberstein v delu Rerum moscoviticarum commentarii leta 1549._NEWLINE_Kartografija srednjega veka je bila nerazvita, saj so ve\xc4\x8dino predstavljali nenatan\xc4\x8dni, sila preprosti in z nami\xc5\xa1ljenimi predmeti napolnjeni zemljevidi, imenovani meni\xc5\xa1ke karte. Od tega pa so izstopali pomorski zemljevidi ali portolanski zemljevidi. Bili so pomorski itinerarji z morskimi potmi, oblikami obal in morskih obalnih pasov. Glede na dejstvo, da so bili ustvarjeni brez pomo\xc4\x8di kompasa (v uporabo je pri\xc5\xa1el \xc5\xa1ele v 12. stoletju), so bili natan\xc4\x8dni. 14. stoletje pa je za\xc4\x8delo kartografsko renesanso, ki se je naslonila na Ptolemaja ter poro\xc4\x8dila popotnikov.\n_START_SECTION_\nVelika odkritja\n_START_PARAGRAPH_\nVelika odkritja ozna\xc4\x8dujejo \xc4\x8das od zgodnjega 15. stoletja do 17. stoletja, ko so zaradi razplamtevajo\xc4\x8dega kapitalizma evropske sile dobile zagon po navezovanju novih trgovskih stikov. V 15. stoletju je pri tem prednja\xc4\x8dila Portugalska, saj je bila s svojo lego najbolj odmaknjena od evropskih in sredozemskih trgovskih poti, ki so bile v stiku z Levantom. To trgovino pa je ogrozila tudi rast arabske kulture. Vrh tega je v evropskem kr\xc5\xa1\xc4\x8danskem svetu obstajala legenda, ki je pripovedovala o daljnjevzhodnem kr\xc5\xa1\xc4\x8danskem duhovniku Ivanu in njegovem kraljestvu. S tem se je za\xc4\x8dela epohalna doba, ki je raz\xc5\xa1irila takratni znani svet na skoraj celoten planet.\n_START_SECTION_\nKartografija v \xc4\x8dasu velikih odkritij\n_START_PARAGRAPH_\nEna glavnih pridobitev te dobe je dokon\xc4\x8den zaton zamisli o Zemlji kot ravnini okrogle oblike v 15. stoletju. V kasnej\xc5\xa1ih desetletjih, zlasti pa v 16. stoletju, so se za\xc4\x8dela mo\xc4\x8dna stremljenja po \xc4\x8dim bolj matemati\xc4\x8dno natan\xc4\x8dni kartografiji in merjenju Zemlje. Zemljepisno \xc5\xa1irino je bilo namre\xc4\x8d \xc5\xbee mo\xc4\x8d izmeriti s pomo\xc4\x8djo astronomskih efemerid. Prav tako je bila merjena zemljepisna dol\xc5\xbeina, a na za\xc4\x8detku povr\xc5\xa1no s pomo\xc4\x8djo mrkov Jupitrovih satelitov ter daljnogleda, \xc5\xa1ele z izumom kronometra Johna Harrisona leta 1735 pa tudi natan\xc4\x8dno. V za\xc4\x8detku 17. stoletja je pri\xc5\xa1lo tudi do zamisli o triangulacijskem merjenju, a je to pre\xc5\xa1lo v prakti\xc4\x8dno uporabo \xc5\xa1ele v naslednjem stoletju._NEWLINE_Velik del razvoja so prispevali nem\xc5\xa1ki kartografi tistega \xc4\x8dasa. Po zapiskih Ameriga Vespuccija je Martin Waldseem\xc3\xbcller osnoval zemljevid Amerike. Poleg njega sta znana \xc5\xa1e Peter Appian in Martin Behaim, slednji je najverjetneje avtor prvega globusa. 18. stoletje pa je v tem pogledu zaznamoval Nemec Johann Baptist Homann, ki je izdelal niz svetovnih zemljevidov in na njih uporabljal sen\xc4\x8denje za prikaz reliefa. V zgodovino kartografije so se takrat vpisali tudi Nizozemci z Gerardusom Mercatorjem, ki je naredil \xc5\xa1iroko uporabljano Mercatorjevo kartografsko projekcijo in zemljevid Evrope v \xc5\xa1estih listih, pa tudi dva atlasa; ter z Abrahamom Orteliusom, avtorjem 87 razli\xc4\x8dnih zemljevidov. Za Slovence je zanimiva italijanska kartografija, ki je upodabljala slovenske kraje. Iz srede 16. stoletja pa je ohranjen \xc5\xa1e ruski zemljevid, prikazujo\xc4\x8d Moskovsko dr\xc5\xbeavo. Francozi so se proslavili z Nicolasom Sansonom, ki je leta 1667 napravil atlas. Na svojih zemljevidih so odpravili kup nepravilnosti srednjeve\xc5\xa1ke kartografije, opustili so perspektivisti\xc4\x8dno metodo in uvedli \xc4\x8drtkanje ter izohipse, slednje v 18. stoletju. Prvi topografski zemljevid je iz\xc5\xa1el tik pred francosko revolucijo leta 1784. Predstavljala je Francijo v merilu 1:86.400. Nekaj let kasneje se je pojavil tudi topografski zemljevid Anglije. Zemljevidi tega \xc4\x8dasa so bili \xc5\xbee zelo natan\xc4\x8dni na obmo\xc4\x8djih doma\xc4\x8dega sveta, a precej bolj popa\xc4\x8deni pri prikazu oddaljenih ozemelj.\n_START_SECTION_\nRazvoj geografske vede\n_START_PARAGRAPH_\nKljub hitremu napredku v spoznavanju sveta je razvoj same geografske vede potekal razmeroma po\xc4\x8dasi. Ta je bila namre\xc4\x8d \xc5\xa1e vedno bolj ali manj omejena na matemati\xc4\x8dno geografijo, pisanje potopisov in opisov pokrajin ter izdelavo zemljevidov. \xc5\xa0tevilna popotovanja pa so pripomogla mnogo k spoznavanju mno\xc5\xbeice naravnih pojavov, kot je vreme, morski tokovi in vetrovi. Edmond Halley je tako izdelal zemljevid magnetnih motenj in vetrov ter postavil teorijo o pasatnih vetrovih. Stekla so tudi prva geolo\xc5\xa1ka raziskovanja, katerih osrednja osebnost je Danec Nicolas Steno, nastala je teorija plimovanja, ki jo je razvil Isaac Newton, izbolj\xc5\xa1an je bil termometer, Nikolaj Kopernik in Johannes Kepler pa sta pri\xc5\xa1la do ve\xc4\x8d pomembnih astronomskih odkritij. Ve\xc4\x8dino geografskih del 16. in 17. stoletja so predstavljale kozmografije, tj. matemati\xc4\x8dnogeografski opisi ali deskriptivni popisi prostora._NEWLINE_Od tega pa je s svojim delom in predstavami odstopal Nizozemec Bernhardus Varenius, ki je napisal znano delo Geographia generalis. Slednja obravnava splo\xc5\xa1no geografijo, sicer pa je bil avtor mnenja, da bi se ta veda morala deliti na splo\xc5\xa1no in specialno (regionalno). Knjiga obravnava polo\xc5\xbeaj in razse\xc5\xbenosti Zemlje, razporeditev kopnega in morja ter ozra\xc4\x8dje, vodovje in gorovja. Opisuje \xc5\xa1e zemljepisno \xc5\xa1irino in dol\xc5\xbeino ter klimatske pasove. Preden je napisal knjigo o regionalni geografiji, je umrl._NEWLINE_Prav tako je imel moderne poglede na geografsko znanost ruski strokovnjak Mihail Vasiljevi\xc4\x8d Lomonosov, ki je bil na prvem mestu narovoslovec. Njegova dela se odlikujejo po dejstvu, da ne le popisujejo pojavov, temve\xc4\x8d jih tudi razlagajo oziroma preu\xc4\x8dujejo. Tako je govora o sedimentih, podnebju, meteorolo\xc5\xa1kih pojavih in drugem. Lomonosov je dal tudi mnoge pobude za ruske raziskovalne odprave po Aziji ter se dotikal tudi ekonomske geografije, tako problemov kmetijstva kot demografskih vpra\xc5\xa1anj in nekaterih drugih podro\xc4\x8dij.\n_START_SECTION_\nSodobna geografija 19. in 20. stoletja\n_START_PARAGRAPH_\n19. stoletje je geografiji prineslo razcvet novih zamisli ter druga\xc4\x8dnih pogledov na samo znanost. Ker je bila razkrita \xc5\xbee ve\xc4\x8dina sveta, so se geografi za\xc4\x8deli nagibati k analizi in razlagi mno\xc5\xbeice nakopi\xc4\x8denih podatkov, z raziskovalnega vidika pa so se odvijale zlasti odprave v notranjosti celin.\n_START_SECTION_\nZgodovina odkritij\n_START_PARAGRAPH_\nKer so velika odkritja 15., 16. in 17. stoletja na svetovnih zemljevidih napravila ve\xc4\x8dinoma le obrise celin, je pri\xc5\xa1lo do razli\xc4\x8dnih interesov po vpogledu v notranjost, pri \xc4\x8demer so prednja\xc4\x8dili gospodarski in politi\xc4\x8dni interesi imperialisti\xc4\x8dnih evropskih dr\xc5\xbeav. Tudi v ta namen so se osnovala geografska dru\xc5\xa1tva, prvo med njimi je bilo Soci\xc3\xa9t\xc3\xa9 de G\xc3\xa9ographie (1821), sledilo pa mu je angle\xc5\xa1ko Royal Geographical Society leta 1831. Rusko Geografi\xc4\x8deskoje ob\xc5\xa1\xc4\x8destvo je bilo ustanovljeno leta 1845._NEWLINE_Izmed vseh celin je bila najmanj poznana Afrika, kar je dalo povod mnogim odpravam. James Bruce je leta 1770 potoval do izvirov Modrega Nila, Mungo Park je prodrl do Gambije in pore\xc4\x8dja Nigra 1795\xe2\x80\x931805, leta 1818 so bili popisani izviri rek Senegal in Gambija, Hugh Clapperton, Dixon Denham in Walter Oudney so dosegli \xc4\x8cadsko kotlino leta 1822, Clapperton pa je vkup z Richardom Landerjem raziskal \xc5\xa1e veletok Niger leta 1825. Leta 1850 je Nemec Heinrich Barth prvi pre\xc4\x8dkal Saharo. Leta 1855 so se raziskovalci lotili Vzhodne Afrike, tako sta raziskovalca Richard Francis Burton in John Hanning Speke od Zanzibarja prodrla do Viktorijinega in Tanganji\xc5\xa1kega jezera, Samuel Baker pa je na\xc5\xa1el Albertovo jezero. Pri raziskovanju Afrike je najve\xc4\x8djo vlogo odigral David Livingstone, ki je organiziral ve\xc4\x8d potovanj v notranjost afri\xc5\xa1ke celine ter tam od malarije tudi umrl. Prvo potovanje leta 1849 ga je vodilo v Kalahari, drugo potovanje 1852 preko Zambezija do Katange in Angole, nato pa do zahodne obale. Umrl je na svoji tretji poti, na kateri je bil odlo\xc4\x8den, da bo do potankosti raziskal obmo\xc4\x8dje, a ga je pri raziskovanju Tanganji\xc5\xa1kega in Nja\xc5\xa1kega jezera dotolkla malarija. Njegovo delo je nadaljeval vel\xc5\xa1ki Ameri\xc4\x8dan Henry Stanley, ki je raziskal vzhodnoafri\xc5\xa1ko vi\xc5\xa1avje in prodrl v kotlino Kongo (1874\xe2\x80\x931877). Drugi del ekvatorialne Afrike sta raziskovala Pierre de Brazza in Hermann Wissmann, Fern\xc3\xa3o Pinto pa Mozambik. V drugi polovici 19. stoletja si je afri\xc5\xa1ka ozemlja podredilo ve\xc4\x8d evropskih dr\xc5\xbeav, zaradi \xc4\x8desar je pri\xc5\xa1lo do sistematskega raziskovanja teh razkosanih ozemelj, ki so jih opravljali dr\xc5\xbeavni raziskovalci._NEWLINE_V azijski regiji je bila predmet raziskovanja kot prva gorata notranjost. S severa so tjakaj prodirali Rusi, z juga pa Angle\xc5\xbei. Slednji so v tistem \xc4\x8dasu opravili tudi dosledne geodetske meritve indijske podceline. V raziskovanju notranjosti so prodrli do tibetanske Lhase. Za razvoj ruske geografije je bila takrat pomembna gradnja transsibirske \xc5\xbeeleznice in raziskave Tian \xc5\xa0ana, Tibeta, Mongolije in severne Kitajske. \xc5\xa0ved Sven Hedin se je podal v pu\xc5\xa1\xc4\x8davo Gobi, na Kitajsko pa Nemec Ferdinand von Richthofen. Kropotkin je preu\xc4\x8deval Vitimsko vi\xc5\xa1avje, Vladimir Obru\xc4\x8dev pa severovzhodno Sibirijo. Navkljub temu pa raziskovanje visokogorske Azije ni kon\xc4\x8dano niti danes, saj Rusi, \xc5\xa0vicarji, Ameri\xc4\x8dani in drugi prirejajo redne raziskovalne ekspedicije v te predele sveta, tj. Pamir, Himalajo, Tian \xc5\xa0an idr._NEWLINE_Obale Avstralije sta dokon\xc4\x8dno raziskala George Bass in Matthew Flinders ob koncu 18. stoletja, ta \xc4\x8das pa je bila celina preimenovana iz Nove Holandije v Avstralijo. Edward Eyre je okoli leta 1839 popisal pore\xc4\x8dji rek Murray in Darling, Charles Sturt in Peter Warburton pa sta se v drugi polovici 19. stoletja podala v notranjost pustinje._NEWLINE_Razkrivanja zemelj Ju\xc5\xbene Amerike je v tem \xc4\x8dasu izvajal Alexander von Humboldt, in sicer na podro\xc4\x8dju Andov med letoma 1789 in 1804. Francoz Alcide d'Orbigny je na svojih potovanjih obiskal jug Brazilije, Urugvaj in sever Argentine, pri\xc5\xa1lo pa je tudi do bolj podrobnih preiskav pore\xc4\x8dja Amazonke in Patagonije, slednje je opravil Argentinec Francisco Moreno._NEWLINE_Na severnih podro\xc4\x8djih je bil dodobra raziskan Davisov preliv in Baffinov zaliv, John Ross pa je pri\xc5\xa1el do magnetnega severnega te\xc4\x8daja na poti med letoma 1829 in 1833. Znan je tudi John Franklin, ki je severna polarna podro\xc4\x8dja raziskoval leta 1845, odprava Adolfa von Nordenski\xc3\xb6lda pa je leta 1879 kot prva objadrala evrazijsko obalo. Avstrijski raziskovalci so pri\xc5\xa1li do De\xc5\xbeele Franca Jo\xc5\xbeefa 1871. leta. Poznej\xc5\xa1a raziskovanja so obdelovala obale Grenlandije, Norve\xc5\xbean Fridtjof Nansen pa je dosegel Novosibirske otoke ter Spitsberge in se povzpel do 86\xc2\xb0 severne zemljepisne \xc5\xa1irine. Raziskovalec Robert Peary je bil prvi \xc4\x8dlovek, ki je obiskal severni te\xc4\x8daj, in sicer leta 1909. Sledilo mu je \xc5\xa1e ve\xc4\x8d odprav, ve\xc4\x8dinoma z letali. Med obema vojnama so najve\xc4\x8d znanja z odpravami pridobili Sovjeti._NEWLINE_Interes za ju\xc5\xbena morja je po raziskovanjih Cooka in odkritju Avstralije bolj ali manj zamrl, prebudil pa se je \xc5\xa1ele leta 1819, ko je nem\xc5\xa1ki raziskovalec z rusko odpravo Fabian von Bellinghausen na svojem plutju okoli sveta odkril Antarktiko. Sledili so mu kapitan kitolovec John Balleny, admiral Jules d'Urville in Charles Wilkes. Leta 1842 je James Ross odkril del Viktorijine de\xc5\xbeele na Antarktiki, Rossovo morje in Veliko ledeno bariero. Na sam ju\xc5\xbeni pol sta se skoraj isto\xc4\x8dasno odpravili odpravi Roalda Amundsena in Angle\xc5\xbea Roberta Falcona Scotta, prva pa je angle\xc5\xa1ko odpravo prehitela skoraj za mesec dni in dosegla pol 14. decembra 1911 ter se varno vrnila v domovino, medtem ko je Scottova odprava kon\xc4\x8dala svojo pot s smrtjo na Rossovi ledeni polici v te\xc5\xbekih vremenskih razmerah. Raziskovanje Antarktike se je nadaljevalo med obema svetovnima vojnama z ve\xc4\x8dinoma ameri\xc5\xa1kimi odpravami in dovr\xc5\xa1eno opremo, med drugim letali._NEWLINE_20. stoletje je zaznamovalo raziskovanje svetovnih oceanov: ladje Challenger, Tuscarora, Fram, Gaselle, Discovery, Meteor, Vitjaz, Discovery II, Smith, Ob idr. so preu\xc4\x8devale podmorske reliefe, biologijo morij in druge zna\xc4\x8dilnosti."