b'\n_START_ARTICLE_\nLiterarno vrednotenje\n_START_SECTION_\nVrednost\n_START_PARAGRAPH_\nVrednost je sposobnost predmeta zadovoljevati dolo\xc4\x8deno \xc4\x8dlove\xc5\xa1ko potrebo. Po naravi je subjektivna, saj je vedno vrednost za nekoga, hkrati pa ima tudi objektivno plat, saj je odvisna od lastnosti predmeta kot celote, lastnosti njegovih elementov ali odnosov med le-temi. Vrednost potencialno obstaja v predmetu, a se pojavlja oz. aktualizira \xc5\xa1ele pri njegovi uporabi, tj. zadovoljevanju potrebe. Lahko je enovrstna kvaliteta ali iz razli\xc4\x8dnih kvalitet, pri \xc4\x8demer se konkretne kvalitete predmeta lahko prilagajajo dolo\xc4\x8denim kategorijam vrednosti, te pa sferam vrednosti (koli\xc4\x8dina sladkorja \xe2\x80\x93 sladkost \xe2\x80\x93 okus).\n_START_SECTION_\nSfere vrednosti\n_START_PARAGRAPH_\nLiterarnemu delu pripadajo naslednje sfere vrednosti:\n_START_SECTION_\nKonstrukcijske vrednosti\n_START_PARAGRAPH_\nOsrednje na\xc4\x8delo te sfere je na\xc4\x8delo \xe2\x80\x9eenotnosti v raznolikosti\xe2\x80\x9c: maksimalna monolitnost literarnega dela ob njegovi maksimalni raznolikosti. Glavna o\xc4\x8ditka tej sferi sta splo\xc5\xa1na tendenca k absolutiziranju norm razli\xc4\x8dnih zgodovinskih poetik in dejstvo, da kategorije niso specifi\xc4\x8dne za umetni\xc5\xa1ka dela, ampak se uporabljajo tudi za druge \xc4\x8dlove\xc5\xa1ke proizvode, npr. znanstvena dela in stroje.\n_START_SECTION_\nSlikovne vrednosti\n_START_PARAGRAPH_\nSlikovitost kot sposobnost pomenskih celot, da v literarnem delu zbujajo domi\xc5\xa1ljijske predstave, je razumljena kot specifi\xc4\x8dna lastnost literature. Vrednost postane, ko so te domi\xc5\xa1ljijske predstave pogoste, izrazite in kakovostno bogate. Pesni\xc5\xa1ko slikanje (raba tropov) je pogosto nepredstavljivo ali pa pri poskusu predstavljanja postaja estetska pretvorba ali nesmisel, zato je namenjeno le pojmovnemu razumevanju.\n_START_SECTION_\nEmotivne vrednosti\n_START_PARAGRAPH_\nPodlago zanje prav tako ustvarja slikovitost. Tradicionalno se uvr\xc5\xa1\xc4\x8dajo k estetskim kategorijam. Temeljijo na tem, da imajo nekateri liki in situacije tak\xc5\xa1ne lastnosti (tragi\xc4\x8dnost, komi\xc4\x8dnost, vzvi\xc5\xa1enost, grotesknost, grozljivost, demoni\xc4\x8dnost, svetost), ki postanejo objekt posebnih ocenjujo\xc4\x8dih \xc4\x8dustev. Glavna problema te sfere sta pojmovno razlikovanje med emotivnimi vrednostmi realnih pojavov in pojavov, predstavljenih v literarnem delu, pri \xc4\x8demer se lahko sklicujemo na fiktivni zna\xc4\x8daj slednjih in dejstvo, da je teh kvalitet lahko zelo veliko, saj si lahko znova in znova izmi\xc5\xa1ljujemo nove.\n_START_SECTION_\nSpoznavno-ocenjevalne in postulativne vrednosti\n_START_PARAGRAPH_\nTo je odnos literature do znanosti in do ideje ali pogledov. Literarna dela te funkcije izpolnjujejo, a nekateri esteti jih postavljajo pod vpra\xc5\xa1aj. Osborne tako zanje pravi, da niso posebne vrednosti literature, ampak so zunajliterarne, iste kot v znanosti, filozofiji in publicistiki, in da so predmet vrednotenja, vendar ne literarnega. A Osborne se moti, kajti spoznavno-ocenjevalna in postulativna vrednost literature ni enaka kot na neliterarnih podro\xc4\x8djih: (1) glede na fiktivnost je oslabljena, a hkrati pove\xc4\x8dana, ker glede na ve\xc4\x8dpomenskost sugerira posplo\xc5\xa1itve; (2) ve\xc4\x8dinoma se nana\xc5\xa1a na podro\xc4\x8dja, ki v celoti niso objekt znanstvenega preu\xc4\x8devanja (zna\xc4\x8daj posameznika, opis notranjih do\xc5\xbeivetij); (3) v\xc4\x8dasih temelji na pomembnosti in plodovitosti postavljenih problemov, \xc4\x8deprav tudi brez re\xc5\xa1itve ali z nepravilnimi re\xc5\xa1itvami; (4) literarno delo pojmuje predmete individualno in konkretno. Spoznavno-ocenjevalna in postulativna vrednost torej je posebna literarna vrednost in njeno vrednotenje je integralni del literarnega vrednotenja. Spoznavne vrednosti so pravzaprav najva\xc5\xbenej\xc5\xa1e, saj so, kadar se nahajajo zunaj sfere znanstvene verifikacije oz. resni\xc4\x8dnosti, nenadomestljive. Takrat je sprejemalec posplo\xc5\xa1itve, s katerimi se ne strinja, pripravljen sprejeti kot upravi\xc4\x8dene hipoteze. Priznanje teh vrednosti pa je arbitrarni akt, za katerega manjka objektivnih pojasnitev. Mnogi esteti namre\xc4\x8d menijo, da te vrednosti za celovito oceno literarnega dela niso pomembne. V resnici pa so za velik del literature osnovna vrednost. Enako velja za postulativne vrednosti, kriterij katerih je dru\xc5\xbebena praksa. Ta praksa se vrednoti razli\xc4\x8dno, odvisno od ideolo\xc5\xa1ke pozicije sprejemalca, ki pa je odvisna od njegovega razrednega polo\xc5\xbeaja. Individualno relativnost, ki vlada v sferi konstrukcijskih in slikovnih vrednosti, tu nadome\xc5\xa1\xc4\x8da dru\xc5\xbebeno determinirana relativnost: kriteriji na tem podro\xc4\x8dju so bolj precizni in jih je mogo\xc4\x8de v mejah dolo\xc4\x8denih sistemov vsaj delno dokazati.\n_START_SECTION_\nVloga originalnosti\n_START_PARAGRAPH_\nOriginalnost ni vrednota sama po sebi; njen minimum je pogoj za konstituiranje vrednosti, njena visoka stopnja pa te vrednosti zvi\xc5\xa1uje. Vzrok za to je v otopeli ob\xc4\x8dutljivosti sprejemalca ob vedno enakih dra\xc5\xbeljajih in zanimanju za nove dra\xc5\xbeljaje.\n_START_SECTION_\nProblemi estetske vrednote\n_START_PARAGRAPH_\nVrednota je odnos med posameznikom in vrednotenim delom, ki ga uravnava kolektivna zavest, dru\xc5\xbeba, del katere \xc4\x8dlan je. Kolektivna zavest je tudi mesto, kjer nastajajo vrednote. Znotraj teh vrednot vlada neka hierarhija, ki se stalno spreminja. Posamezne vrednote (ljubezen, znanje, prijateljstvo, dru\xc5\xbeina itd.) se med sabo razlikujejo po cilju, zaradi \xc4\x8desar nekaj vrednotimo._NEWLINE_Vrednota je nasproti vrednostne sodbe nekaj objektivnega, trajnega, kar presega posameznika. Je del dru\xc5\xbebe in se tam tudi razvija ter prena\xc5\xa1a iz generacije v generacijo. Vrednostna sodba pa je nekaj subjektivnega. Posameznik namre\xc4\x8d vrednoti svobodno, kot se njemu zdi prav (primer: Ta roman je dober.), vendar pri tem lahko ob\xc4\x8duti zadrego kot simptom odgovornosti za svojo odlo\xc4\x8ditev. Vsako vrednoteno delo je namre\xc4\x8d lahko s strani kolektiva \xc5\xbee uzakonjeno, kanonizirano. Tudi \xc4\x8de ocenjujemo novo, \xc5\xa1e nikoli prej s strani dru\xc5\xbebe ali javne kritike vrednoteno delo, ta odgovornost ostaja. Obstajajo namre\xc4\x8d pravila, na podlagi katerih vrednotimo cele skupine, podro\xc4\x8dja produktov._NEWLINE_Norma je skupek pravil, ki uravnava razli\xc4\x8dne vrste vrednot. Norme, ki uravnavajo podro\xc4\x8dje esteti\xc4\x8dnosti, sestavljajo kanon/okus (estetska norma). Obstaja cela hierarhija okusov, ki pa se stalno giba, spreminja, zato Jan Muka\xc5\x99ovsky govori o kro\xc5\xbenem gibanju estetskih norm. Pri tem ne gre za napredek, ampak le za razvoj posameznih okusov. Tako bo okus, ki se nam danes zdi najbolj\xc5\xa1i, s \xc4\x8dasom za\xc4\x8del drseti po lestvici navzdol. Ko bo dosegel dno, se bo ponovno povzpel na njen vrh. V dru\xc5\xbebi, dru\xc5\xbeini in celo pri posamezniku je lahko prisotnih ve\xc4\x8d okusov hkrati. Na to vplivajo razli\xc4\x8dni dejavniki: dru\xc5\xbebeni sloj, spol, starost itd._NEWLINE_Muka\xc5\x99ovsky pravi, da umetnostne kritike ne moremo definirati kot estetsko vrednotenje, saj si lahko v skrajnih primerih zastavi neestetska merila ali pa \xc5\xbee vnaprej naka\xc5\xbee nezanimanje za estetsko vrednotenje. Kljub temu pa je estetsko ocenjevanje vedno v ozadju vsake kriti\xc4\x8dne sodbe, \xc4\x8detudi to ni neposredno priznano. Kritika je namre\xc4\x8d posrednik med umetnostjo in dru\xc5\xbebo \xe2\x80\x93 tako za umetnika oblikuje zahteve ob\xc4\x8dinstva, za ob\xc4\x8dinstvo pa zahteve, ki jih njegovemu dojemanju postavlja dru\xc5\xbeba.'