b'\n_START_ARTICLE_\nCarl Auer von Welsbach\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in kariera\n_START_PARAGRAPH_\nCarl Auer se je rodil na Dunaju materi Theresi in Aloisu Auerju. Njegov o\xc4\x8de je bil od leta 1841 direktor Dr\xc5\xbeavne tiskarne na Dunaju. Za svoje zasluge pri razvoju in izbolj\xc5\xa1avi tiskarskih stiskalnic je bil odlikovan z vite\xc5\xa1kim naslovom in nazivom \xe2\x80\x9evon Welsbach". Carl je obiskoval sekundarno \xc5\xa1olo v Mariahilfu in Josefstadtu ter maturiral leta 1877. Po maturi se je pridru\xc5\xbeil Avstro-ogrski vojski kot sekundarni poro\xc4\x8dnik. Leta 1878 je von Welsbach za\xc4\x8del s \xc5\xa1tudijem matematike, splo\xc5\xa1ne kemije, in\xc5\xbeeniringa, fizike in termodinamike na Dunajski Univerzi, leta 1880 pa \xc5\xa1e na Univerzi v Heidelbergu, kjer je nadaljeval \xc5\xa1tudij kemije pod vodstvom Roberta Bunsena. Svoj doktorat je prejel leta 1882 ter se vrnil na Dunaj, kjer je delal kot nepla\xc4\x8dani asistent v laboratoriju pri profesorju Adolfu Liebenu.\n_START_SECTION_\nIznajdbe\n_START_PARAGRAPH_\nV tem laboratoriju se je nau\xc4\x8dil spektralne analize, spoznal pa se je tudi s te\xc5\xbeko prepoznavnimi elementi skupine redkih zemeljskih kovin. Leta 1885 mu je uspela cepitev snovi didimij v dva elementa, ki ju je poimenoval praseodimium ("praseo" - zelen) in neodidimium ("neo" - nov). Slednja danes poznamo pod imenoma prazeodim in neodim._NEWLINE_Istega leta je z impregnacijo bomba\xc5\xbene mre\xc5\xbeice z me\xc5\xa1anico soli redkih zemeljskih kovin izna\xc5\xa1el plinsko \xc5\xbearilno mre\xc5\xbeico. S tem je na vi\xc5\xa1ku konkuren\xc4\x8dnega boja med plinsko in elektri\xc4\x8dno razsvetljavo prispeval pomemben dele\xc5\xbe. Izum je med leti 1890/1891 s kolegom Haittengerjem izbolj\xc5\xa1al z uporabo me\xc5\xa1anice torija in cerija in ga patentiral pod imenom Auerjeva \xc5\xbearilna mre\xc5\xbeica.\n_START_SECTION_\nPodjetni\xc5\xa1tvo\n_START_PARAGRAPH_\nS premo\xc5\xbeenjem, ki ga je zaslu\xc5\xbeil s patenti je kupil veliko posestvo na Koro\xc5\xa1kem in leta 1898 na mestu opu\xc5\xa1\xc4\x8dene \xc5\xbeelezarne Treibach ustanovil raziskovalni in eksperimentalni laboratorij.Tu je svoje raziskovanje osredoto\xc4\x8dil na razvoj \xc5\xbearnic s kovinsko \xc5\xbearilno nitko in tako pri\xc4\x8del tekmovanje s svojimi prej\xc5\xa1njimi izumi.Kot izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de je vzel Edisonovo \xc5\xbearnico z ogleno \xc5\xbearilno nitko in vsemi njenimi pomanjkljivostmi, ki bi jih po njegovem lahko odstranili z uporabo nitke, izdelane iz kovine z zelo visokim tali\xc5\xa1\xc4\x8dem. Kot mo\xc5\xbeno re\xc5\xa1itev je videl element osmij in nemudoma je pokupil vse svetovne zaloge te redke kovine. Da bi iz krhkega osmija lahko izdelal tanko \xc5\xbei\xc4\x8dko je razvil povsem nov postopek s kremo, ki jo je stisnil skozi tanko \xc5\xa1obo. Prvo osmijevo \xc5\xbearnico je predstavil javnosti na svetovni razstavi v Parizu leta 1900. \xc5\xa0e vi\xc5\xa1je tali\xc5\xa1\xc4\x8de od osmija imata tantal in volfram in kmalu je Siemens & Halske na tr\xc5\xbei\xc5\xa1\xc4\x8de poslal tantalovo \xc5\xbearnico. Obe pa je nadomestila volframova \xc5\xbearnica, ki jo je razvil Auerjev sodelavec Anton Lederer. Auer se je po tem zadovoljil s prodajo patentov in po letu 1903 proizvodno \xc5\xbearilnih nitk v Treibachu dokon\xc4\x8dno opustil._NEWLINE_Posvetil se je novemu poslovnemu izzivu: proizvodnji kresilnih kamnov na osnovi zlitin cerija in \xc5\xbeeleza. Surovino je na\xc5\xa1el v brazilskem monazitnem pesku, ki mu je v velikih koli\xc4\x8dinah ostal po pridobivanju torija na posestvu v Treibachu. 60% tega sestavljajo oksidi razli\xc4\x8dnih redkih zemeljskih kovin iz katerih mu je leta 1907 uspelo izdvojiti dva nova elementa, ki ju je poimenoval aldebaranium in cassiopeium. Odkritje teh dveh elementov, ki ju danes poznamo pod imenoma iterbij in lutecij pa si je moral deliti s francoskim kemikom Georgesom Urbainom in ameri\xc5\xa1kim kemikom Charlesom Jamesom, saj sta ga ta dva odkrila neodvisno od Auerja. Leta 1903 je osvojil \xc5\xa1e en patent za prej omenjene kresilne kamne. Welsbachov kresilni kamen je sestavljala zlitina iz 70% cerija in 30% \xc5\xbeeleza, ki je ob udarcu ali praskanju oddajal iskre. Ta kamen je \xc5\xa1e vedno v \xc5\xa1iroki uporabi v v\xc5\xbeigalnikih danes. Leta 1907 je ustanovil Treibacher Chemische Werke za proizvodnjo in tr\xc5\xbeenje teh v\xc5\xbeigalnikov._NEWLINE_S prispevki pri razvoju plinske svetilke, elektri\xc4\x8dne \xc5\xbearnice, v\xc5\xbeigalnega kamna in odkritjem ve\xc4\x8d kemijskih elementov sodi Auer med najpomembnej\xc5\xa1e znanstvenike ob koncu 19. in za\xc4\x8detku 20. stoletja.\n_START_SECTION_\nZadnja leta\n_START_PARAGRAPH_\nV preostanku svojega \xc5\xbeivljenja se je ponovno obrnil na "\xc4\x8disto" kemijo in objavil ve\xc4\x8d \xc4\x8dlankov o kemi\xc4\x8dnem lo\xc4\x8devanju in spektroskopiji. Predstavil je pomemben dokument o svojem delu pri lo\xc4\x8ditvi radioaktivnih elementov med letoma 1922 in 1929. Umrl je 4. avgusta 1929, v starosti 70 let.'