b'\n_START_ARTICLE_\nPavzanias (geograf)\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nPavzanias je bil rojen leta 110 v gr\xc5\xa1ki dru\xc5\xbeini, verjetno v Lidiji. Gotovo je poznal zahodne obale Male Azije, vendar so se njegova potovanja raz\xc5\xa1irila dale\xc4\x8d prek meja Jonije. Pred obiskom Gr\xc4\x8dije je bil v Antiohiji, Jafi, Jeruzalemu in na bregovih reke Jordan. V Egiptu je videl piramide, medtem ko so mu v Amonovem templju pokazali hvalnico, ki jo je temu sveti\xc5\xa1\xc4\x8du poslal Pindar. V Makedoniji se zdi, da je videl domnevno grobnico Orfeja v Libetri. V Italiji je videl nekaj mest v Kampaniji ter \xc4\x8dudesa Rima. Bil je eden prvih, ki je opisal ru\xc5\xa1evine Troje, Aleksandrije v Troadi in Miken.\n_START_SECTION_\nDelo\n_START_PARAGRAPH_\nPavzaniasov Opis Gr\xc4\x8dije sestavlja deset knjig, vsaka je posve\xc4\x8dena nekemu delu Gr\xc4\x8dije. Svojo turnejo za\xc4\x8denja v Atiki, kjer prevladujejo mesto Atene in njene deme. Nadaljnje knjige opisujejo Korint (2. knjiga), Lakonijo (3.), Mesenijo (4.), Elido (5. in 6.), Ahajo (7.), Arkadijo (8.), Beocijo (9.), Fokido in Ozolsko Lokrido (10.). Spustil je klju\xc4\x8dne dele Gr\xc4\x8dije, npr. Kreto. Projekt je ve\xc4\x8d kot topografski, to je kulturna geografija. Pavzanias poleg arhitekturnih in umetni\xc5\xa1kih predmetov opisuje mitolo\xc5\xa1ke in zgodovinske temelje dru\xc5\xbebe, ki jih je ustvarila. Kot gr\xc5\xa1ki pisec pod pokroviteljstvom Rimskega cesarstva se je zna\xc5\xa1el v nerodnem kulturnem prostoru, nad slavo gr\xc5\xa1ke preteklosti, ki jo je navdu\xc5\xa1en opisal, in dejanskim stanjem Gr\xc4\x8dije v Rimskem cesarstvu kot prevladujo\xc4\x8di imperialni sili. Njegovo delo posku\xc5\xa1a najti usmeritev v prostoru in ugotoviti identiteto rimske Gr\xc4\x8dije._NEWLINE_Ni bil naravoslovec, \xc4\x8deprav je ponekod opisoval lastnosti gr\xc5\xa1ke pokrajine. Opazil je borovce na pe\xc5\xa1\xc4\x8deni obali Elide, jelena in divjega pra\xc5\xa1i\xc4\x8da v hrastovih gozdovih Feloje in vrane sredi ogromnih hrastovih dreves Alalkomene. To je predvsem v zadnjem delu, v katerem se Pavzanias dotika narave, divjih jagod Helikona, datljevih palm Avlisa in olj\xc4\x8dnega olja v Titorei, pa tudi \xc5\xbeelv v Arkadiji in "belo-\xc4\x8drne ptice" na gori Kileni._NEWLINE_Pavzanias najraje opisuje religiozno umetnost in arhitekturo Olimpije in Delfov. Tudi v najbolj osamljenih obmo\xc4\x8djih Gr\xc4\x8dije je bil navdu\xc5\xa1en nad vsemi vrstami upodobitev bogov, svetih relikvij in mnogih drugih svetih in skrivnostnih predmetov. V Tebah je videl \xc5\xa1\xc4\x8dite tistih, ki so umrli v bitki pri Levktri, ru\xc5\xa1evine Pindarjeve hi\xc5\xa1e in kipe Hezioda, Ariona, Tamirasa in Orfeja v gaju Muz na Helikonu, portrete Korine pri Tanagri in Polibija v mestih Arkadije._NEWLINE_Pavzanias je imel nagon starinarja, kot je dejal njegov urednik Christian Habicht:_NEWLINE_Na splo\xc5\xa1no je imel raje staro kot novo, sveto kot posvetno; veliko ve\xc4\x8d pi\xc5\xa1e o klasi\xc4\x8dni kot o sodobni gr\xc5\xa1ki umetnosti, ve\xc4\x8d o templjih, oltarjih in podobah bogov kot o javnih stavbah in kipih politikov. Nekatere veli\xc4\x8dastne in prevladujo\xc4\x8de strukture, kot sta stoa kralja Atala v atenski agori (prenovil jo je Homer Thompson) ali eksedra Heroda Atika v Olimpiji, niso niti omenjene. _NEWLINE_Pavzaniasov turizem se v primerjavi z Baedekerjevim vodnikom ustavi za hip ob starodavnem obredu ali smiselnem mitu, na\xc4\x8din, ki je postal spet popularen v zgodnjem 19. stoletju. V topografskem delu Pavzanias nameni pozornost \xc4\x8dudesom v naravi, znakom, ki ka\xc5\xbeejo posledice potresa, plimovanju, ledu na morju na severu in opoldanskemu soncu, ki ob poletnem solsticiju me\xc4\x8de sence pri Sieni (Asuan). Medtem ko nikoli ne dvomi o obstoju bogov in junakov, v\xc4\x8dasih kritizira mite in legende, ki se nana\xc5\xa1ajo nanje. Njegovi opisi spomenikov umetnosti so preprosti in neolep\xc5\xa1ani. Dajejo vtis realnosti, njihova natan\xc4\x8dnost je potrjena iz ohranjenih ostalin. Je popolnoma odkrit v svoji izpovedni nevednosti._NEWLINE_Delo je zapustil blede sledi v znanem gr\xc5\xa1kem korpusu. "Ni bilo brano," pravi Habicht, "ni ene same omemba avtorja, enega samega citata iz nje, niti \xc5\xa1epeta pred Stefanom Bizantinskim v 6. stoletju, le dve ali tri sklicevanji na to v celotnem srednjem veku."  V resnici je grozilo, da bo delo izgubljeno v celoti: le trije izvodi Pavzaniasovih rokopisov so iz 15. stoletja, polni napak in pomanjkljivosti, odvisni smo od enega samega rokopisa, ki se je ohranil do kopiranja. Niccol\xc3\xb2 Niccoli je imel ta arhetip v Firencah leta 1418; ob njegovi smrti leta 1437 naj bi ga shranili v knji\xc5\xbenici San Marco v Firencah, po letu 1500 pa je izginil.  V 20. stoletju so arheologi ugotovili, da je bil Pavzanias zanesljiv vodnik po mestih, v katerih so izkopavali.  V 19. in zgodnjem 20. stoletju so ga klasicisti odklanjali, sledili so avtoritativnemu Wilamowitzu, ki mu je odvzel ves ugled, \xc4\x8de\xc5\xa1 da ni obiskal ve\xc4\x8dine mest, ki jih je opisal. Habicht leta 1985 opisuje, kako je Wilamowitz posku\xc5\xa1al izpodbijati Pavzaniasa pred popotniki leta 1873. Arheologi pa so v celoti oprali \xc4\x8dast Pavzaniasa.'