b'\n_START_ARTICLE_\nOton II.\n_START_SECTION_\nSpori v rodbini pred rojstvom Otona II.\n_START_PARAGRAPH_\nOton II. je bil sin sa\xc5\xa1kega vojvode in vzhodnofrankovskega kralja Otona I. Velikega in njegove druge \xc5\xbeene Adelajde._NEWLINE_Poroka vdovelega Otona I. z mlado in lepo vdovo, italijansko kraljico Adelajdo, je vnesla nemir med \xc4\x8dlane Otonove rodbine. Takoj se je pokazalo, da se njeni interesi ujemajo z interesi osovra\xc5\xbeenega Otonovega brata Henrika. Rodbina se je razdelila na dva tabora. V enem sta bila Otonov sin iz prvega zakona Liudolf, kateremu je bil Oton vpri\xc4\x8do nem\xc5\xa1kega plemstva \xc5\xbee zagotovil nasledstvo, Otonov zet Konrad Rde\xc4\x8di in nem\xc5\xa1ki plemi\xc4\x8di, ki so se bali, da bo Otonova pozornost odslej usmerjena le v Italijo. V drugem so bili \xc5\xbeena Adelajda in Otonov brat Henrik in ob njem tudi Henrikova in Otonova mati Matilda. Ko sta Liudolf in Konrad posku\xc5\xa1ala Henrika ujeti, se je Oton postavil na Henrikovo stran. Pri\xc5\xa1lo je do prave dr\xc5\xbeavljanske vojne (953-954). \xc5\xa0ele ropanje Ogrov po nem\xc5\xa1kih de\xc5\xbeelah je upornike spametovalo. Liudolf in Konrad sta se kralju podredila, Oton pa jima je odpustil. Spravljeni med seboj so skupaj leta 955 dosegli zgodovinsko zmago nad Ogri, ki odtlej niso ve\xc4\x8d vdirali na evropska ozemlja. To je bilo tudi rojstno leto Otona II.\n_START_SECTION_\nMladost v \xc4\x8dasu vladanja Otona I.\n_START_PARAGRAPH_\nOton II. je bil \xc5\xbee tretji sin Otona I. in Adelajde a prvi, ki je kot otrok ostal pri \xc5\xbeivljenju. Ker je leta 957 v Italiji umrl prvotno dolo\xc4\x8deni dedi\xc4\x8d Liudolf \xc5\xa0vabski, so Otona od vsega za\xc4\x8detka vzgajali za vladarja. Njegov prvi u\xc4\x8ditelj Volcold, kasnej\xc5\xa1i \xc5\xa1kof v Mei\xce\xb2nu, mu je poleg elementov literarno-duhovne \xc5\xa1olske izobrazbe vcepil tudi izredno zanimanje za umetnost in znanost (iz njega je napravil pravega rex literatus-a). Grof Odo ga je vpeljal v voja\xc5\xa1ke in pravne ve\xc5\xa1\xc4\x8dine._NEWLINE_Da bi rodbini zagotovil nasledstvo, je dal o\xc4\x8de maja 961, pred svojim drugim odhodom v Italijo, na dvornem zboru v Wormsu sina izvoliti za kralja in za binko\xc5\xa1ti v Aachnu kronati. Med svojo odsotnostjo ga je zaupal svojemu bratu Brunu, k\xc3\xb6lnskemu nad\xc5\xa1kofu, in svojemu najstarej\xc5\xa1emu (nezakonskemu) sinu Viljemu, majn\xc5\xa1kemu nad\xc5\xa1kofu. Njima je prepustil tudi upravljanje kraljestva._NEWLINE_Ob svojem tretjem odhodu v Italijo (966) je o\xc4\x8de prepustil sina in upravljanje kraljestva majn\xc5\xa1kemu nad\xc5\xa1kofu Viljemu (Bruno je leta 965 umrl). Na prvem dvornem zboru, ki ga je dvanajstletni Oton II. vodil v Wormsu junija 967, je pokazal \xc5\xbee veliko politi\xc4\x8dne zrelosti in poznavanja dr\xc5\xbeavnih poslov.  Jeseni ga je nad\xc5\xa1kof Viljem pospremil v Rim, kjer ga je 25. decembra 967, na obletnico kronanja Karla Velikega, pape\xc5\xbe Janez XIII. kronal za o\xc4\x8detovega socesarja. Oton I. je \xc5\xbeelel sina poro\xc4\x8di z bizantinsko princeso in s tem dati svojemu cesarstvu legitimnost tudi v o\xc4\x8deh bizantinskega cesarja. A ta se je zvezi dolgo izogibal, tudi zaradi kri\xc5\xbeanja interesov v Ju\xc5\xbeni Italiji. \xc5\xa0ele novi bizantinski cesar Ivan I. Cimisk je bil pripravljen ozemeljski sporazum v ju\xc5\xbeni Italiji zape\xc4\x8datiti s poroko med Otonom II. in svojo ne\xc4\x8dakinjo Teofano. 14. aprila 972 je bila v Rimu poroka; pape\xc5\xbe je Teofano kronal za cesarico. V \xc4\x8dasu bivanja v Italiji je Oton II. stal ostarelemu o\xc4\x8detu ob strani in ga spremljal tudi na bojnih pohodih. Poleti 972 sta se vrnila v Nem\xc4\x8dijo, kjer je Oton I. maja 973 umrl. Prehod oblasti na Otona II. je bil brez zapletov.\n_START_SECTION_\nVladanje Otona II.\n_START_PARAGRAPH_\nZ nastopom mladega cesarja so mnogi, ki jih je Oton I. s svojimi dejanji prizadel, za\xc4\x8dutili prilo\xc5\xbenost, da uveljavijo svoje zahteve. Tako sta si sku\xc5\xa1ala dedi\xc4\x8da izgnanega in v tujini umrlega lotarin\xc5\xa1kega grofa Reginarja III. s silo povrniti odvzeto jima dedi\xc5\xa1\xc4\x8dino. Danski kralj Harold se je s silo posku\xc5\xa1al znebiti podrejenosti in pla\xc4\x8devanja davka. Za Otonovo kraljestvo pa je bila najnevarnej\xc5\xa1a obnovitev starega razdora v kraljevi rodbini.\n_START_SECTION_\nUpori Henrika II. Bavarskega\n_START_PARAGRAPH_\nKraljica-mati Adelajda, ki je imela precej besede \xc5\xbee pri vladanju Otona-o\xc4\x8deta, je bila naklonjena bavarski veji rodbine. Sin Oton je sku\xc5\xa1al to upo\xc5\xa1tevati. Takoj po nastopu vladanja je svojemu bratrancu Henriku II. Bavarskemu prepustil v upravljanje kraljevi grad Babeburg (zametek Bamberga) in kraj Stegaurach. Vendar je Henrik II. Bavarski, ki je v zgodovini dobil vzdevek Prepirljivec, kmalu pokazal, da ho\xc4\x8de veliko ve\xc4\x8d. Posegel je v kraljevo pristojnost in je v nasprotju z voljo Otona II. postavil na izpraznjeno mesto augsbur\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa svojega kandidata, bratranca po materi, soimenjaka Henrika. Oton II. se je izognil sporu in je imenovanje naknadno potrdil. Ko pa je \xc5\xa1e istega leta (973) brez naslednika umrl \xc5\xa1vabski vojvoda Burchard III., poro\xc4\x8den s sestro Henrika II., Hedviko, in je Henrik II. upravi\xc4\x8deno pri\xc4\x8dakoval, da bo vojvodina pripadla njemu, se je kralj odlo\xc4\x8dil, da bo zaustavil \xc5\xa1irjenje njegove oblasti. Na mesto \xc5\xa1vabskega vojvode je imenoval Otona, sina Ludovika \xc5\xa0vabskega, ki je bil njegov ne\xc4\x8dak a po starosti vrstnik in prijatelj. S tem pa ni le obnovil star rodbinski spor (med o\xc4\x8detoma Liudolfom \xc5\xa0vabskim in Henrikom I. Bavarskim) ampak se je tudi raz\xc5\xa1el z \xc5\xbeeljami svoje matere Adelajde._NEWLINE_Henrik II. je bil tako prizadet, da je za\xc4\x8del skupaj s svojim svetovalcem freisin\xc5\xa1kim \xc5\xa1kofom Abrahamom pripravljati proti Otonu II. zaroto, za katero je pridobil tudi \xc4\x8de\xc5\xa1kega vojvodo Boleslava II. in poljskega kneza Mje\xc5\xa1ka (974). Ni jasno, kaj je \xc5\xbeelel dose\xc4\x8di. Ko je Oton zvedel za zaroto, je zarotnike pod gro\xc5\xbenjo izob\xc4\x8denja pozval na zagovor. Doma\xc4\x8di zarotniki so se zahtevi brez boja podredili. Oton je dal Henrika II. zapreti v kraljevi grad v Ingelheimu, \xc5\xa1kofa Abrahama pa v benediktinsko opatijo Corvey (danes v obmo\xc4\x8dju mesta H\xc3\xb6xter v pokrajini Severno Porenje-Vestfalija)._NEWLINE_Potem ko je leta 974 opravil z danskim kraljem (naslednje poglavje), je Oton II. jeseni 975 popeljal svojo vojsko proti \xc4\x8de\xc5\xa1kemu vojvodi, ki je tudi sodeloval v Henrikovi zaroti in ni priznaval cesarjeve nadoblasti. Otonova vojska je na \xc4\x8ce\xc5\xa1kem povzro\xc4\x8dila veliko opusto\xc5\xa1enje, a se je vrnila domov, ne da bi Boleslava uklonila. Na sovra\xc5\xbenosti, ki so se na meji nadaljevale, pa se cesar ni mogel resneje odzivati, kajti doma so se pojavile nove te\xc5\xbeave._NEWLINE_Leta 976 je Henrik II. pobegnil iz pripora v Ingelheimu in se vrnil na Bavarsko, kjer je imel prista\xc5\xa1e in tudi nasprotnike. Prista\xc5\xa1e je na\xc5\xa1el tudi na Sa\xc5\xa1kem. Ob Donavi in Isarju je vzniknila dr\xc5\xbeavljanska vojna. Velike izgube je utrpel kralju vdani passavski \xc5\xa1kof Pilgrim. Oton II. je moral dvakrat posredovati z vojsko; \xc5\xa1ele v drugo mu je uspelo zavzeti Regensburg. Henrik je pred tem zbe\xc5\xbeal na \xc4\x8ce\xc5\xa1ko k vojvodi Boleslavu._NEWLINE_Oton II. se je tedaj odlo\xc4\x8dil za temeljito reorganizacijo ju\xc5\xbenega dela kraljestva, s katero je vojvodino Bavarsko zmanj\xc5\xa1al skoraj za tretjino. Od Bavarske je lo\xc4\x8dil Koro\xc5\xa1ko, skupaj z mejnimi markami Verono, Furlanijo in Istro, in jo povzdignil v samostojno vojvodino, ki jo je podelil Liutpoldincu Henriku, sinu Bertolda Bavarskega. Bavarski Vzhodni marki je dal veliko posebnih pravic in jo podelil v fevd Henrikovemu izpri\xc4\x8danemu sovra\xc5\xbeniku Luitpodu Babenber\xc5\xa1kemu (marka je bila formalno \xc5\xa1e vedno v sklopu Bavarske). Preostalo Bavarsko je dal v fevd Otonu I. \xc5\xa0vabskemu. Henriku II. je odvzel vojvodski naslov. Spodbudil je tudi spremembo v cerkveni organizaciji; ustanovljena je bila \xc5\xa1kofija v Pragi, ki je bila podrejena nad\xc5\xa1kofiji v Mainzu; s tem je bilo \xc4\x8de\xc5\xa1ko obmo\xc4\x8dje odtegnjeno vplivu regensbur\xc5\xa1ke nad\xc5\xa1kofije._NEWLINE_Avgusta 977, potem ko je na novo uredil tudi upravljanje Lotaringije (drugo naslednje poglavje), je Oton II. preko Turingije vdrl na \xc4\x8ce\xc5\xa1ko, zavzel del de\xc5\xbeele, a vojvode Boleslava sprva spet ni mogel pokoriti. Tudi se ni uspel zdru\xc5\xbeiti z vojsko Otona \xc5\xa0vabskega, ki je s \xc5\xa1vabskimi in bavarskimi \xc4\x8detami prekora\xc4\x8dil \xc4\x8ce\xc5\xa1ki gozd, a bil pri Plznu pora\xc5\xbeen. Med tem so se proti Otonu \xc5\xa0vabskemu na Bavarskem uprli Henrikovi prista\xc5\xa1i, med njimi tudi koro\xc5\xa1ki vojvoda Henrik in augsbur\xc5\xa1ki \xc5\xa1kof Henrik. \xc5\xa0kof Henrik je zavzel Neuburg na Donavi, koro\xc5\xa1ki Henrik Passau. Na Bavarsko je s \xc4\x8de\xc5\xa1kim odredom pri\xc5\xa1el tudi bavarski Henrik. Oton \xc5\xa0vabski se je vrnil s \xc4\x8ce\xc5\xa1kega in za\xc4\x8del oblegati Passau, a ga ni mogel zavzeti. _NEWLINE_Boleslavova ponudba miru in podreditev je Otonu II. omogo\xc4\x8dila, da je z vojsko preko \xc4\x8ce\xc5\xa1kega gozda pri\xc5\xa1el na Bavarsko in po dolgem obleganju Passaua, ki ga je skoraj povsem razru\xc5\xa1il, nasprotnike prisilil k podreditvi. Za veliko no\xc4\x8d 978 so trije Henriki v Quedlinburgu cesarju izrekli pokor\xc5\xa1\xc4\x8dino, medtem ko je cesar Boleslava sprejel s \xc4\x8dastmi in ga obdaril. Magdebur\xc5\xa1ko sodi\xc5\xa1\xc4\x8de je Henrika II. Bavarskega izgnalo in ga zaupalo v varstvo utrechtskemu \xc5\xa1kofu Focmarju, kjer je ostal do Otonove smrti; augsbur\xc5\xa1ki \xc5\xa1kof Henrika je bil dan pod nadzor opata Werdna, od koder pa se je \xc5\xbee po \xc5\xa1tirih mesecih lahko vrnil v svojo \xc5\xa1kofijo. Tudi koro\xc5\xa1ki Henrik je bil dan pod nadzor. Vojvodino Koro\xc5\xa1ko je skupaj z mejnimi markami (Verona, Furlanija, Istra) dobil Otonov salijski ne\xc4\x8dak, wormski grof Oton, sin Konrada Rde\xc4\x8dega. Zaradi teh posegov se je Oton za nekaj \xc4\x8dasa popolnoma raz\xc5\xa1el z materjo, ki se je odselila k bratu, burgundskemu kralju Konradu. Ve\xc4\x8dji vpliv pri Otonu pa je dobila \xc5\xbeena Teofana.\n_START_SECTION_\nVdor danskega kralja\n_START_PARAGRAPH_\nPoleti 974 je s severa v cesarstvo vdrl danski kralj Harold Modrozobi. Harold, ki je Otonu I. pla\xc4\x8deval davek in ki je leta 970 postal tudi norve\xc5\xa1ki kralj, ni bil pripravljen sprejeti nadoblasti mladega nem\xc5\xa1kega kralja. Skupaj z norve\xc5\xa1kimi \xc4\x8detami Jarla Hakona je prodrl vse do Labe. V prvem protiudarcu ga je Oton potisnil nazaj do meje, jeseni v drugem, ko se je Jarl Hakon \xc5\xbee vrnil na Norve\xc5\xa1ko, pa zavzel Jutland, obnovil pla\xc4\x8devanje davka in dobil tudi veliko odkupnino ter za talca danskega princa.\n_START_SECTION_\nBojevanje za ohranitev Lotaringije\n_START_PARAGRAPH_\nSinova in naslednika lotarin\xc5\xa1kega grofa Raginarja III., Raginar IV. in Lambert I., sta si sku\xc5\xa1ala, takoj po poklonitvi novemu cesarju, z vdorom v Lotaringijo nazaj priboriti dedi\xc5\xa1\xc4\x8dino po o\xc4\x8detu. Oton II. ju je na za\xc4\x8detku leta 974 z vojsko prisilil, da sta se vrnila v Francijo._NEWLINE_Vendar nista mirovala. Za svoje na\xc4\x8drte sta pridobila \xc5\xa1e druge francoske plemi\xc4\x8de (med njimi kraljevega brata Karla) in posku\xc5\xa1ala znova. Kljub porazu proti lotarin\xc5\xa1ki vojski, ki sta ga pred veliko no\xc4\x8djo leta 1976 utrpela pri Monsu, nista odnehala. Upanje na uspeh jima je ohranjal tudi bavarski spor znotraj kraljeve rodbine. Zahodnofrankovski (francoski) kralj Lotar se v dogajanje sprva ni vme\xc5\xa1aval, saj je bil poro\xc4\x8den z Adelajdino h\xc4\x8derko iz prvega zakona, Emo. Ko pa se je Oton II. z materjo raz\xc5\xa1el, je tudi Lotarja za\xc4\x8dela zanimata Lotaringija, ki je v preteklosti pripadala zahodnofrankovskemu kraljestvu._NEWLINE_Potem ko je Oton II. leta 976 na novo organiziral jug kraljestva in mislil, da je opravil s prepirljivim bratrancem Henrikom, je sku\xc5\xa1al odpraviti konfliktne razmere tudi v Lotaringiji. Maja 977 je na dvornem zboru v mestu Thionville bratoma Raginarju IV. in Lambertu vrnil ve\xc4\x8dji del o\xc4\x8detovih posesti. Holandskega grofa Egberta (od 976 dr\xc5\xbeavnega kanclerja) je imenoval za nad\xc5\xa1kofa v Trierju. V svoj prid pa je hotel izkoristiti tudi spor med Lotarjem in njegovim mlaj\xc5\xa1im bratom Karlom in je slednjemu podelil v fevd Spodnjo Lotaringijo._NEWLINE_Junija 978, ko se je cesarska dru\xc5\xbeina mudila na aachenskem kraljevem gradu (pfalci), je Lotar nenadoma z veliko vojsko, v kateri so sodelovale tudi \xc4\x8dete njegovega bratranca Huga Carpeta, vdrl v Lotaringijo in zavzel Aachen. Cesar se je z dru\xc5\xbeino komaj izognil zajetju. Po treh dneh ropanja Aachna in pfalce se je zahodnofrankovski kralj z vojsko obrnil domov._NEWLINE_Na Otonov poziv k ma\xc5\xa1\xc4\x8devanju sramote, ki je bila prizadejana njemu in dr\xc5\xbeavi, se je zbrala vojska, velika kot \xc5\xbee dolgo ne, in 1. oktobra krenila na pot proti Parizu. Napredovala je brez odpora, sproti uni\xc4\x8devala kraljeve posesti (pfalce Attigny, Soissons, Compi\xc3\xa8gne), ne pa tudi cerkva. Lotar se je z vojsko umaknil preko Siene, Hugo Carpet pa je zbral svoje \xc4\x8dete v Parizu. Otonova vojska se je utaborila na desnem bregu Siene pri Montmartru in za\xc4\x8dela mesto oblegati, a brez uspeha. Bli\xc5\xbeanje zime in bolezen v vojski so prisilil Otona, da je dal sredi novembra tabor podreti. Pred tem je na \xc4\x8duden na\xc4\x8din praznoval zmago: vsi duhovniki skupaj so na Montmartru zapeli alelujo, da se je sli\xc5\xa1alo v Pariz. Vojska je na povratku hitro pri\xc5\xa1la do reke Aisne. Ko pa so konjeniki \xc5\xbee pre\xc5\xa1li reko, ne pa \xc5\xa1e prate\xc5\xbe s spremstvom, je Lotar spet zahrbtno napadel in Otonovi vojski prizadejal veliko izgubo. Bojevanje na meji med Francijo in Lotaringijo je \xc5\xa1e dolgo trajalo. Cesar je prepustil obrambo Lotaringije vojvodi Karlu in doma\xc4\x8dim plemi\xc4\x8dem._NEWLINE_Jeseni 979 se je Oton II. odpravil z vojsko na Poljsko proti knezu Mje\xc5\xa1ku, ki je tudi sodeloval v Henrikovi zaroti in ki je leta 972 premagal Otonovega mejnega grofa Oda in nehal pla\xc4\x8devati davek. Toda Mje\xc5\xa1ko je \xc5\xa1e pred spopadom pristal na pla\xc4\x8devanje davka. Za Otona je bilo pomembno, da je tudi Lotar pokazal pripravljenost za spravo; Otonu se je opravi\xc4\x8dil za sovra\xc5\xbenosti in mu ponudil obrambno zvezo. Oton je ponudbo sprejel. Maja 980 sta se sre\xc4\x8dala v kraju Margut-sur-Chiers in potrdila obstoje\xc4\x8de ozemeljsko stanje. Lotar se je odrekel vseh zahtev do Lotaringije ter sebe in sina Ludvika priporo\xc4\x8dil cesarjevemu varstvu._NEWLINE_Oton II. je v te\xc5\xbekih razmerah s hrabrostjo in energijo ohranil celovitost kraljestva Otona I., Velikega. Leta 980 se mu je rodil \xc5\xa1e naslednik, sin Oton III.\n_START_SECTION_\nSodelovanje s cerkvijo\n_START_PARAGRAPH_\nOton II. je nadaljeval o\xc4\x8detovo politiko sodelovanja s cerkvijo. Krepil je njeno gospodarsko neodvisnost od posvetnega plemstva in postavljal duhovnike na pomembna uradni\xc5\xa1ka mesta. V Memlebnu je ustanovil benediktinsko opatijo in ji podelil velike posesti. Ustanovil ali soustanovil je samostane na lokacijah Tegernsee, Bergen pri Neuburgu na Donavi in Arneburg. Med cerkvenim plemstvom si je izbiral svetovalce in nekaterim zaupal pomembne politi\xc4\x8dne funkcije. Na mesto nad\xc5\xa1kofa v Mainzu in s tem na vrh nem\xc5\xa1ke cerkve je (nasprotovanjem navkljub) postavil duhovnika ni\xc5\xbejega stanu Viligisa, ki ga je za kanclerja izbral \xc5\xbee njegov o\xc4\x8de, in ki je po smrti Otona II. poskrbel za kontinuiteto oblasti Otonov._NEWLINE_Oton II. je podpiral misijonarstvo na \xc4\x8ce\xc5\xa1kem (\xc5\xa1kofija v Pragi) in na Ogrskem, v njegovem \xc4\x8dasu je bila ustanovljena \xc5\xa1kofija Odense na danskem otoku Fyn. Zato je te\xc5\xbeko razumljivo, da je leta 981, po smrti magdebur\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Adalberta, popustil ambiciji \xc4\x8dastihlepnega in intrigantskega mersebur\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Giselherja in mu obljubil izpraznjeno mesto. Da bi mu omogo\xc4\x8dili prestop, je \xc5\xa1kofovska sinoda na cesarjevo pobudo ukinila \xc5\xa1kofijo Merseburg in njene dele priklju\xc4\x8dila sosednjima \xc5\xa1kofijama Zeitz in Mei\xc3\x9fen ter nad\xc5\xa1kofiji Magdeburg. S tem je bila ukinjena \xc5\xa1kofija, ki jo je daroval Oton I. v zahvalo za zmago nad Ogri (955) in jo s posebno skrbnostjo negoval.\n_START_SECTION_\nPohod v Italijo\n_START_PARAGRAPH_\nSeverni in srednji del Italije je priznaval pripadnost Svetemu rimskemu cesarstvu, medtem ko sta Kalabrija in Apulija v ju\xc5\xbeni Italiji pripadali Bizantinskemu cesarstvu. Cesarski namestnik v Italiji, ki ga je postavil \xc5\xbee Oton I., je bil vojvoda Spoleta in Camerina ter knez Beneventa, Capue in Salerna, Pandulf \xc5\xbdeleznoglavi. Deloval je povezovalno in se boril proti bizantinskemu (gr\xc5\xa1kemu) vplivu, ki je tudi na zahodnih ozemljih iskal svoje prista\xc5\xa1e. Tako je \xc5\xbee junija 974 v Rimu gr\xc5\xa1ka stranka patricija Crescentiusa ubila pape\xc5\xbea Benedikta VI. (Oton I. ga je imenoval dobro leto prej) in na njegovo mesto postavila pape\xc5\xbea Bonifacija VII. Cesarjevi prista\xc5\xa1i so oktobra v soglasju z Otonom II. postavili svojega pape\xc5\xbea Benedikta VII.; Bonifacij je pobegnil v Konstantinopel._NEWLINE_Leta 976 je umrl bizantinski cesar Ivan I. Cimisk. Mladoletna sinova cesarja Romana II., Bazilij II. in Konstantin VIII., ki jima je pripadla oblast, nista bila kos polo\xc5\xbeaju in v Bizantinskem cesarstvu je izbruhnila dr\xc5\xbeavljanska vojna. Razmere je nameraval izkoristiti kairski fatamidski kalif. Sicilijskemu emirju (z imenom Ab\xc5\xab l-Q\xc4\x81sim Al\xc4\xab ibn al-Hasan) je ukazal, da za islam zavzame Italijo. Emir je odtlej vsako leto ropal in pusto\xc5\xa1il po Kalabriji in Apuliji in vdiral v langobardske kne\xc5\xbeevine. Pandulf mu je to sku\xc5\xa1al prepre\xc4\x8devati, a njegove mo\xc4\x8di niso zado\xc5\xa1\xc4\x8dale za vsakoletno odvra\xc4\x8danje napadalcev. Oton II. se je \xc4\x8dutil poklicanega, da za\xc5\xa1\xc4\x8dititi Italijo pred islamom. Leta 980 ga je v Italijo klical tudi pape\xc5\xbe Benedikt VII., ki ga je Bonifcij VII. ponovno pregnal iz Rima._NEWLINE_Oton II. je postavil majn\xc5\xa1kega nad\xc5\xa1kofa Viligisa za svojega namestnika v kraljestvu in novembra 980 z manj\xc5\xa1o vojsko odrinil \xc4\x8dez Alpe. Spremljali so ga \xc5\xbeena s sinom, vdani mu \xc5\xa1kof Metza, Dietrich, prijatelj Oton \xc5\xa0vabski in Bavarski s \xc5\xa1vabskim in bavarskim spremstvom in sa\xc5\xa1ki konjeniki. V Paviji se je sre\xc4\x8dal z materjo in ji kot poznavalki italijanskih razmer ponovno omogo\xc4\x8dil vpliv na dr\xc5\xbeavne posle. Za bo\xc5\xbei\xc4\x8d ga je v Raveni pri\xc4\x8dakal pape\xc5\xbe. Brez odpora je okrog velike no\xc4\x8di pri\xc5\xa1el v Rim in ponovno ustoli\xc4\x8dil Benedikta VII. Naselil se je v pala\xc4\x8di ob Petrovi cerkvi. Za veliko no\xc4\x8d 981 so se tam zbrali \xc4\x8dlani kraljeve rodbine: obe cesarici, sestra Matilda, burgundski kralj Konrad z \xc5\xbeeno Matildo Francosko, prijatelj Oton \xc5\xa0vabski in Bavarski, priklonit pa so se mu pri\xc5\xa1li tudi francoski vojvoda Hugo Carpet ter posvetni in cerkveni uradniki iz Nem\xc4\x8dije in Italije._NEWLINE_Marca 981 je umrl vojvoda Pandulf \xc5\xbdeleznoglavi in z njim je cesar izgubil svojega glavnega vojskovodjo v Italiji. Ker so spomladi Arabci ponovno pri\xc5\xa1li preko Mesinske o\xc5\xbeine v Italijo, je cesar vzel obrambo v svoje roke. Iz Nem\xc4\x8dije je naro\xc4\x8dil voja\xc5\xa1ko okrepitev (2100 konjenikov v oklepih) in \xc5\xbee septembra, samo z italijanskimi \xc4\x8detami, zavzel Lucero in Ascoli v Apuliji. Vendar se je moral vrniti urejat razmere v srednjo Italijo, ker se Pandulfova sinova (Landulf \xcb\x99je podedoval Benevento in Capuo, mladi Pandulf pa Salerno) na novih polo\xc5\xbeajih nista mogla obdr\xc5\xbeati. Med tem so se Bizantinci povezali z Arabci in jih denarno podprli._NEWLINE_Za bo\xc5\xbei\xc4\x8d 981 je iz Nem\xc4\x8dije pri\xc5\xa1la naro\xc4\x8dena vojska. Oton II. je lahko januarja 982, tokrat s svojo vojsko, ponovno vkorakal v Apulijo, zavzel Bari in si podredil ve\xc4\x8dino apulijskih mest. Na veliko no\xc4\x8d 982 se je v Tarantu pripravljal za spopad z Arabci, ki so ropali po Kalabriji. Vojsko je popeljal po stari voja\xc5\xa1ki cesti ob morski obali; pri razvalinah Metaponta je prekora\xc4\x8dil reko Basento. Na sovra\xc5\xbenike je naletel \xc5\xa1ele na kalabrijski meji pri Rossanu. Zavzel je Rossano in pustil tam \xc5\xbeeno z otrokom v varstvu \xc5\xa1kofa Dietricha. Z vojsko je sledil sovra\xc5\xbeniku, ki je zavzel polo\xc5\xbeaje pri kraju Colona nedale\xc4\x8d od dana\xc5\xa1nje Cortone. 13. julija 982 je pri\xc5\xa1lo do spopada, na obeh straneh pod\xc5\xbeganega z verskim fanatizmom. Na arabski strani so se borile tudi gr\xc5\xa1ke pomo\xc5\xbene \xc4\x8dete. Ko je padel arabski poveljnik Ab\xc5\xab l-Q\xc4\x81sim, so se Arabci umaknili. Cesarjeva vojska, prepri\xc4\x8dana da je zmagala, jim je brez voja\xc5\xa1kega reda sledila in padla v arabsko zasedo. Veliko cesarjevih vojakov je padlo pod arabskimi me\xc4\x8di, veliko jih je utonilo v morju. Oton II. se je zatekel v morje; plavajo\xc4\x8dega je re\xc5\xa1ila ladja, ki pa je bila gr\xc5\xa1ka. Nekako mu je uspelo prepri\xc4\x8dati Grke, da so zapluli v Rossano, kjer ga je re\xc5\xa1il \xc5\xa1kof Dietrich. Veliko Otonovih voj\xc5\xa1\xc4\x8dakov, ki so se uspeli re\xc5\xa1iti iz bitke, je na poti skozi Italijo umrlo od \xc5\xbeeje in vro\xc4\x8dine. \xc5\xa0vabsko-bavarski vojvoda Oton je na poti domov umrl v Lucci._NEWLINE_Poraz je zelo omajal Otonov (prej veliki) ugled v Italiji. K sre\xc4\x8di so se med seboj skregali sicilski Arabci, tako da niso ve\xc4\x8d prehajali preko Mesinske o\xc5\xbeine. Apulija in Kalabrija sta postali spet gr\xc5\xa1ki. Nasprotno so cesarjevi prista\xc5\xa1i poraz sprejeli kot gro\xc5\xbenjo za obstoj cesarstva. Sa\xc5\xa1ki in turin\xc5\xa1ki knezi so se sestali in v pismu izrazili cesarju zvestobo. Oton je junija 983 sklical v Veroni dr\xc5\xbeavni zbor, ki so se ga udele\xc5\xbeili nem\xc5\xa1ki in italijanski knezi. Objavil je, da bo boj proti Grkom in Arabcem obnovil, in dosegel, da so njegovega triletnega sina Otona III. izvolili za vzhodnofrankovskega kralja. Za namestnico v Lombardiji je imenoval svojo mater Adelajdo; sede\xc5\xbe je imela v Paviji. S smrtjo Otona \xc5\xa0vabsko-bavarskega spro\xc5\xa1\xc4\x8deni vojvodini je podelil: Bavarsko Liutpoldincu Henriku, ki je tako postal Henrik III. Bavarski, in \xc5\xa0vabsko Konradu iz rodbine Konradinov._NEWLINE_Oton II. se je julija 983, samo z italijanskimi \xc4\x8detami, spet odpravil ob jadranski obali proti Apuliji. Konec avgusta je bil \xc5\xbee v Larinu ob reki Biferno, vendar ni napadel, morda zaradi preslabotne vojske, morda zaradi razmer v Rimu, ki so zahtevale njegovo prisotnost. Oktobra je tam umrl pape\xc5\xbe Benedikt VII. Oton je spodbudil izvolitev predanega mu pavijskega \xc5\xa1kofa, njegovega italijanskega kanclerja Petra, ki si je nadel ime Janez XIV. S severa cesarstva pa so prihajale slabe novice.\n_START_SECTION_\nUpor Dancev in osamosvojitev Slovanov\n_START_PARAGRAPH_\nNa severu so se uprli Danci in Slovani. Danci so poru\xc5\xa1ili obmejne utrdbe in vojvoda Bernhard I. Sa\xc5\xa1ki je komaj obranil pred njimi mejno marko Schleswig . Isto\xc4\x8dasno so se uprli Slovani, ki so se vrnili k poganstvu. Upor se je iz Lu\xc5\xbeice raz\xc5\xa1iril v pore\xc4\x8dje reke Havel in spodnje Odre. 29. junija 983 so slovanski bojevniki zavzeli Havelberg, pobili sa\xc5\xa1ko posadko in poru\xc5\xa1ili \xc5\xa1kofovsko cerkev. \xc4\x8cez tri dni je enako usodo do\xc5\xbeivel Brandenburg. Kmalu so se dvignili tudi Obodriti in se napotili proti Hamburgu; vojvoda Bernhard, ki se je boril proti Dancem, mesta ni mogel zavarovati pred uni\xc4\x8denjem. 30.000 glava slovanska vojska je prekora\xc4\x8dila Labo in prodrla do reke Tanger. \xc5\xa0ele tam jih je sa\xc5\xa1ka vojska zaustavila, tako da so se umaknili nazaj za Labo. Slovani vzhodno od Labe so se s tem uporom za 150 let znebili nem\xc5\xa1kega jarma. Nemci pa so \xc5\xbealovali za uni\xc4\x8deno cerkveno organizacijo Otona I.\n_START_SECTION_\nNagla smrt\n_START_PARAGRAPH_\nZa mladega cesarja, ki se je nahajal v Rimu, so bile te novice velik udarec. Predvsem so ga prizadeli o\xc4\x8ditki (ki jim je morda tudi sam verjel), da je za nesre\xc4\x8do kriva ukinitev \xc5\xa1kofije Merseburg, t. j. neupo\xc5\xa1tevanje o\xc4\x8detove donacije, in da je za\xc5\xa1\xc4\x8ditnik Merseburga, sv. Lavrencij, povzro\xc4\x8dil vse nesre\xc4\x8de zadnjega \xc4\x8dasa. V Rimu se je raz\xc5\xa1irila malarija in vnema takratnih zdravnikov je \xc5\xa1e pospe\xc5\xa1ila Otonovo smrt. Umrl je 7. decembra 983. Pokopali so ga v preddverju Petrove cerkve v Rimu. Ob gradnji nove cerkve so njegove posmrtne ostanke prenesli v vatikansko kripto (t. i. grotte Vaticane), dele sarkofaga in spomenika pa so uporabili v druge namene.'