b'\n_START_ARTICLE_\nApolon Belvederski\n_START_SECTION_\nOpis\n_START_PARAGRAPH_\nGr\xc5\xa1ki bog Apolon je upodobljen kot stoje\xc4\x8di lokostrelec, ki je pravkar ustrelil pu\xc5\xa1\xc4\x8dico. \xc4\x8ceprav ni enotnosti o natan\xc4\x8dni podrobnosti pripovedi, je konvencionalno stali\xc5\xa1\xc4\x8de, da je pravkar ubil ka\xc4\x8do Pitona, htoni\xc4\x8dno ka\xc4\x8do, ki varuje Delfe, tako da je kip Pitijski Apolon. Druga mo\xc5\xbenost je lahko, da ubija velikana Titija, ki je grozil njegovi materi Leto ali epizodi Niobid._NEWLINE_Velik kip iz belega marmorja je visok 2,24 m. Njegov kompleksen kontrapost je bil zelo ob\xc4\x8dudovan, saj je postavljen tako frontalno kot v profilu. Pu\xc5\xa1\xc4\x8dica je pravkar zapustila Apolonov lok in napor, ki ga ka\xc5\xbee njegovo mi\xc5\xa1i\xc4\x8dje, je \xc5\xa1e vedno prisoten. Njegovi lasje, rahlo upognjeni, visijo z obro\xc4\x8dki navzdol po vratu in se elegantno dvignejo na vrhu glave, ki je obkro\xc5\xbeena s strofijem, trakom, ki je simbol bogov in kraljev. Njegov drget je prekinjen na levem ramenu. Je povsem gol, razen sandal in ogrinjala (klamis), ki je ovito preko desne rame, obrnjen na levo roko in vr\xc5\xbeeno nazaj._NEWLINE_Spodnji del desne roke in leva roka sta manjkali, ko je bil odkrit in jo je obnovil Giovanni Angelo Montorsoli (1507\xe2\x80\x931563), kipar in Michelangelov u\xc4\x8denec.\n_START_SECTION_\nRenesansa\n_START_PARAGRAPH_\nPred namestitvijo v Cortile delle Statue v pala\xc4\x8di Belvedere v Vatikanu, je bil Apolon, ki je bil odkrit leta 1489 na sedanjem ozemlju Anzia (takrat obmo\xc4\x8dje Nettuna), ali morda pri Grottaferrati, kjer je bil  Giuliano della Rovere opat po na\xc4\x8delu in commendam  - o\xc4\x8ditno od umetnikov zelo malo obve\xc5\xa1\xc4\x8den . Vendar pa je bil v zadnjem desetletju 15. stoletja dvakrat prikazan v knjigi risb u\xc4\x8denca Domenica Ghirlandaia, zdaj v Escorialu . \xc4\x8ceprav je bilo \xc5\xbee od nekdaj znano, da je pripadal Giulianu della Roveri, preden je postal pape\xc5\xbe Julij II., je bila njegova umestitev nejasna vse do leta 1986 . Kardinal della Rovere je imel titulus San Pietro in Vincoli, med pape\xc5\xbeevanjem Aleksandra VI. (1494\xe2\x80\x931503); v vmesnem \xc4\x8dasu je Apolon stal na njegovem vrtu pri SS. Apostoli, kot je pokazala Deborah Brown in ne v njegovi titularni cerkvi, kot je bilo predpostavljeno._NEWLINE_Ko je bil name\xc5\xa1\xc4\x8den v Cortile, je takoj postala znan v umetni\xc5\xa1kih krogih in pojavila se je zahteva po kopijah. Mantovski kipar Pier Jacopo Alari Bonacolsi, imenovan "L\'Antico", je skrbno naredil vo\xc5\xa1\xc4\x8den model, ki ga je vlil iz brona, fino obdelan in delno pozla\xc4\x8den, da bi se ujemal v zbirko Gonzagov in v nadaljnjih izvodih \xc5\xa1e pe\xc5\xa1\xc4\x8dici drugim. Albrecht D\xc3\xbcrer je obrnil Apolonov polo\xc5\xbeaj za svojega Adama v gravuri Adam in Eva, kar je nakazovalo, da je kip videl v Rimu. Ko sta kip vodela  L\'Antico in D\xc3\xbcrer, je bil Apolon verjetno \xc5\xa1e vedno v osebni zbirki delle Rovere, ki ga je, ko je postal pape\xc5\xbe leta 1511 prenesel na majhno dvori\xc5\xa1\xc4\x8de kipov v Belvedere, palazzeto ali poletno hi\xc5\xa1o. ki je bila povezana z Vatikansko pala\xc4\x8do z Bramantejevo veliko Cortile del Belvedere. Postal je Apolon Cortile del Belvedere, ime pa je ostalo, \xc4\x8deprav je kip \xc5\xbee dolgo v zaprtih prostorih, v muzeju Pio-Clementino v Vatikanskih muzejih v Rimu._NEWLINE_Poleg D\xc3\xbcrerja je ve\xc4\x8d velikih umetnikov v pozni renesansi skiciralo Apolona, vklju\xc4\x8dno z Michelangelom, Bandinellijem in Goltziusom. V 1530-ih ga je graviral Marcantonio Raimondi, katerega natisnjena slika je do\xc5\xbeivela znamenito predstavitev po vsej Evropi.\n_START_SECTION_\n18. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nApolon je postal eno najslavnej\xc5\xa1ih umetni\xc5\xa1kih del na svetu, ko ga je leta 1755 opisal nem\xc5\xa1ki umetnostni zgodovinar in arheolog Johann Joachim Winckelmann (1717\xe2\x80\x931768) kot najbolj\xc5\xa1i primer popolnosti gr\xc5\xa1kega estetskega ideala. Njegova \xc2\xbbplemenita preprostost in tiha veli\xc4\x8dastnost\xc2\xab, kot je opisal, je postala ena od vodilnih lu\xc4\x8di neoklasicizma in ikona razsvetljenstva. Goethe, Schiller in Byron so ga podprli . Apolon je bilo eno od umetni\xc5\xa1kih del, ki jih je v Pariz prinesel Napoleon po pohodu v Italijo leta 1796. Od leta 1798 je bil del zbirke v Louvru v \xc4\x8dasu prvega cesarstva, vendar je bil po letu 1815 vrnjen.\n_START_SECTION_\n19. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nNeoklasiciti\xc4\x8dni kipar Antonio Canova je delo prilagodil svojemu marmornemu kipu Perzej (Vatikanski muzeji) leta 1801._NEWLINE_Romanti\xc4\x8dno gibanje ni bilo tako prijazno do kriti\xc4\x8dnega ugleda Apolona. William Hazlitt (1778\xe2\x80\x931830), eden od velikih kritikov, ni bil navdu\xc5\xa1en in ga je zavrnil kot "pozitivno slabo". Ugledni umetnostni kritik John Ruskin (1819\xe2\x80\x931900) je tudi pisal o svojem razo\xc4\x8daranju. Kon\xc4\x8dno, za\xc4\x8den\xc5\xa1i s trendom med poznej\xc5\xa1imi komentatorji, je umetni\xc5\xa1ki kritik Walter Pater (1839\xe2\x80\x931894) nagovarjal na homoeroti\xc4\x8dno delo, da bi pojasnil, zakaj so ga tako dolgo kovali v zvezde. Kljub temu je delo ohranilo veliko privla\xc4\x8dnost in njegovi odlitki so bili pogosti v evropskih in ameri\xc5\xa1kih javnih prostorih (zlasti v \xc5\xa1olah) v 19. stoletju.'