b'\n_START_ARTICLE_\nLudovico III. Gonzaga\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nLudovico je bil sin Gianfrancesca I. Gonzage in Paole Malateste._NEWLINE_Ludovico je sledil poti svojega o\xc4\x8deta Gianfrancesca, ki se je \xc5\xbee leta 1432 boril kot kondotjer, ko je bil Gianfrancesco pomo\xc4\x8dnik komandanta vojske Francesca Bussona. Leta 1433 se je poro\xc4\x8dil z Barbaro Brandenbur\xc5\xa1ko, ne\xc4\x8dakinjo cesarja Sigismunda. _NEWLINE_Leta 1436 (morda brez odobritve svojega o\xc4\x8deta) je dobil slu\xc5\xbebo pri dru\xc5\xbeini Visconti v milanski vojvodinji. Posledica je bila, da je Gianfrancesco izgnal Ludovica iz Mantove skupaj z \xc5\xbeeno in za naslednika imenoval Carla Gonzago. Leta 1438 pa je Gianfrancesco najel Viscontijeve in se leta 1441 pomiril z Ludovicom. Ludovico je napredoval in postal markiz Mantove leta 1444 , \xc4\x8deprav je del dru\xc5\xbeinskih fevdov pripadel njegovim bratom Carlu, Gianlucidu in Alessandru. Takrat se je dr\xc5\xbeava Mantova zmanj\xc5\xa1ala in po letih vojne in zaradi velikih stro\xc5\xa1kih tudi oslabela._NEWLINE_Od 1445 do 1450 je bil Ludovico kondotjer za Milano, Firence, Benetke in Neapelj, menjal je svojo zvestobo, da bi zagotovil vi\xc5\xa1jo stopnjo miru za svojo de\xc5\xbeelo. Leta 1448 je sodeloval v bitki pri Caravaggiu in bil prisiljen pobegniti. Leta 1449 je vstopil v slu\xc5\xbebo Benetk, v zvezo s Firencami, proti Milanu. Leta 1450 je dobil dovoljenje za vodenje vojske za kralja Alfonsa Neapeljskega v Lombardiji, da bi dobil nekaj lastnine zase. Francesco I. Sforza, nov vojvoda Milana, mu je obljubil Lonato, Peschiero in Asolo, prej Mantova, ter nato del Benetk. Benetke so prepustile mesto Castiglione delle Stiviere (1452) Ludovicovemu bratu Carlu._NEWLINE_14. junija 1453 je Ludovico preusmeril Carla v Goito, vendar so bene\xc5\xa1ki vojaki, ki jih je vodil Niccol\xc3\xb2 Piccininom, prepre\xc4\x8dili poskus ponovne pridobitve Asole. Mir iz Lodija (1454) je Ludovica zavezal, da vrne vse zasedeno ozemlje in se dokon\xc4\x8dno odre\xc4\x8de svoji zahtevi do treh mest. Toda po smrti brata Carla leta 1456, je dobil vso njegovo zemljo._NEWLINE_Trenutek najve\xc4\x8dje \xc4\x8dasti za Mantovo je bil koncil v mestu od 27. maja 1459 do 19. januarja 1460, ki ga je sklical pape\xc5\xbe Pij II., da je spro\xc5\xbeil kri\xc5\xbearsko vojno proti otokom osmanskih Turkov, ki jih je leta prej osvojil Konstantinopel.  Pape\xc5\xbe ni bil zadovoljen z mestom, ki jih je gostilo, in je zapisal: "Mesto je bilo mo\xc4\x8dvirno in nezdravo, vro\xc4\x8dina je vse po\xc5\xbegala, vino ni bilo dobro, hrana pa je bila neu\xc5\xbeitna." Toda zborovanje se je kon\xc4\x8dalo z noto, ki je dvignila Ludovicov ugled, saj je njegov sin Francesco postal kardinal. _NEWLINE_Od leta 1466 je Ludovico bolj ali manj delala za dru\xc5\xbeino Sforza iz Milana. Umrl je v Goitu leta 1478 zaradi bolezni. Pokopan je bil v stolnici v Mantovi.\n_START_SECTION_\nIzobrazba in kulturna prilagoditev\n_START_PARAGRAPH_\nPo ukazu o\xc4\x8deta je bilo Ludovicovo izobra\xc5\xbeevanje zaupano humanistu Vittorinu iz Feltreja. Vittorino je prevzel "te\xc5\xbeko delo zaradi skupnosti za ... izobra\xc5\xbeevanje dobrega princa bi koristilo ljudem, ki jim je vladal". U\xc4\x8denje je bilo izrazito moralno in religiozno, "skoraj vaja lai\xc4\x8dnega asketizma". Tako to utemeljuje umetnostni u\xc4\x8denjak Franco Borsi. Ni le vera pripomogla k temu, da je Ludovico ustanavljal cerkve in gostil Pija II., ampak tudi skrb za humanisti\xc4\x8dno kulturo, javna dela v mestu, od tlakovanja ulic in gradnje stolpa z uro ter prenove sredi\xc5\xa1\xc4\x8da mesta. Med znanimi humanisti, povabljenimi v mesto, je bil Firen\xc4\x8dan Leon Battista Alberti, ki je zasnoval cerkev svetega Bo\xc5\xa1tjana in cerkev svetega Andreja. Leta 1460 je Andreo Mategno imenoval za dvornega umetnika dru\xc5\xbeine Gonzaga._NEWLINE_Ludovica je v Arhitekturni razpravi iz okoli leta 1465 predstavil florentinski kipar in arhitekt Antonio di Pietro Averlino (okoli 1400\xe2\x80\x93 okoli 1469), bolj znan kot Filarete.  Razprava ima obliko platonskega dialoga z neimenovanim arhitektom (o\xc4\x8ditno sam Filarete), ki gradi novo mesto za kne\xc5\xbejega pokrovitelja (o\xc4\x8ditno Francesco Sforza iz Milana). V dialogu raz\xc5\xa1iri razpravo, ko jih obi\xc5\xa1\xc4\x8de \xc5\xa1e en gospodar, Ludovico: njegova vloga v dialogu je prepri\xc4\x8dati Sforzo, da je bila napaka, da je pokazal naklonjenost "sodobni arhitekturi", s katero je mi\xc5\xa1ljena gotska arhitektura. Potem ko je videl anti\xc4\x8dno arhitekturo v Rimu, pa naj daje prednost taki arhitekturi, tudi Filarete posku\xc5\xa1a prepri\xc4\x8dati svojega pokrovitelja.'