b'\n_START_ARTICLE_\nSalijci\n_START_PARAGRAPH_\nSalijci (nem\xc5\xa1ko Salier) so bili dinastija v visokem srednjem veku, ki je dala \xc5\xa1tiri nem\xc5\xa1ke kralje (1024\xe2\x80\x931125), znana tudi kot Frankovska dinastija po dru\xc5\xbeinskem izvoru in vlogi vojvod Frankonije. Vsi njihovi kralji so se okronali tudi za svete rimske cesarje (1027\xe2\x80\x931125). Izraz "Salijci" se v Svetem rimskem cesarstvu v tistem \xc4\x8dasu uporablja tudi v drugem pomenu._NEWLINE_Po smrti zadnjega Sasa iz Otonske dinastije leta 1024 je bil prvi izvoljen nem\xc5\xa1ki kralj, nato pa tri leta pozneje 26. marca 1027 kronan za svetega rimskega cesarja. Tako sta oba naslova zdru\xc5\xbeena v prvem monarhu iz dinastije Salijcev, Konradu II., ki je bil edini sin grofa Henrika iz Speyerja in Adelajde Alza\xc5\xa1ke (obe ozemlji sta bili takrat v Frankoniji)._NEWLINE_\xc5\xa0tirje kralji salijske dinastije: Konrad II., Henrik III., Henrik IV. in Henrik V. so vladali Svetemu rimskemu cesarstvu od leta 1027 do 1125 in utrdili svojo monarhijo kot glavno evropsko silo. Dosegli so razvoj stalnega upravnega sistema, ki je temeljil na vrsti javnih uslu\xc5\xbebencev, odgovornih kroni.\n_START_SECTION_\nIzvor\n_START_PARAGRAPH_\nWerner iz Wormsa in njegov sin vojvoda Konrad Rde\xc4\x8di iz Lorene, ki je umrl leta 955, sta ustanovitelja prednikov dinastije. Konrad Rde\xc4\x8di je bil poro\xc4\x8den z Liutgardo, h\xc4\x8derjo cesarja Otona I., njegov sin Oto I., koro\xc5\xa1ki vojvoda, je vladal Koro\xc5\xa1ki od 978 do 1004._NEWLINE_Vojvoda Oto je imel tri sinove: Bruna, ki je postal pape\xc5\xbe Gregor V., Konrada in Henrika, grofa v Speyerju. Henrik je bil o\xc4\x8de prvega salijskega cesarja Konrada II._NEWLINE_Pape\xc5\xbe Leon IX. (od 1049 do 1054) je imel tudi dru\xc5\xbeinske vezi z dinastijo, saj je bil njegov ded Hugo III. brat Adelajde, babice Henrika III. Verjetno je ime izvorno povezano z Merovingom Klodvikom I. in njegovim zakonom, ki je bil sprejet, Lex Salica (Salijski zakonik). Kmalu so salicus razumeli kot frankovsko. Po kronistu Ottu iz Freisinga so se glavni Franki imenovali Salijci. Vzdevek se je prvi\xc4\x8d pojavil z dinasti\xc4\x8dnim za\xc4\x8detkom v 12. stoletju kot rex salicus ali reges salici v kroniki Ekkeharda iz Aura, v poznem srednjem veku je bila to oznaka za dinastijo. Ime se nana\xc5\xa1a samo na Konrada II. in njegove potomce.\n_START_SECTION_\nVladanje v Svetem rimskem cesarstvu\n_START_PARAGRAPH_\nPo smrti zadnjega sa\xc5\xa1kega cesarja Henrika II. je bil z ve\xc4\x8dino glasov volilnih knezov izvoljen prvi Salijec regent Konrad II. in bil 8. septembra 1024 v Mainzu okronan za nem\xc5\xa1kega kralja. V za\xc4\x8detku leta 1026 je Konrad od\xc5\xa1el v Milano, kjer ga je Ariberto, milanski nad\xc5\xa1kof, okronal za kralja Italije. Ko je Rudolf III., kralj Burgundije, leta 1032 umrl, je Konrad II. zahteval tudi to kraljestvo na podlagi dedovanja Henrika II., ki ga je izsilil leta 1006. Kljub nasprotovanju so se burgundski in provansalski plemi\xc4\x8di poklonili Konradu v Z\xc3\xbcrichu leta 1034. Tako je Burgundija postala znana kot Kraljevina Arles pod Konradovimi nasledniki._NEWLINE_\xc5\xbde leta 1028 je bil izvoljen sin Konrada II. Henrik III. in je postal kralj Nem\xc4\x8dije. Pravica do polo\xc5\xbeaja je pri Henriku povzro\xc4\x8dila pretiravanje prej neznanega verskega vladarja. Stolnica v Speyerju je bila raz\xc5\xa1irjena, da bi postala najve\xc4\x8dja cerkev v zahodnem kr\xc5\xa1\xc4\x8danstvu. Henrikovo pojmovanje zakonite mo\xc4\x8di kraljevskega polo\xc5\xbeaja v vojvodinah je bilo uspe\xc5\xa1no proti vojvodom in s tem je bil zagotovljen kraljevski nadzor. Toda v Loreni je to povzro\xc4\x8dilo ve\xc4\x8dletni spor, a Henrik je zmagal. Tudi v ju\xc5\xbeni Nem\xc4\x8diji je v letih 1052\xe2\x80\x931055 nastala mo\xc4\x8dna opozicijska skupina. Leta 1046 je Henrik kon\xc4\x8dal pape\xc5\xa1ki razkol, pape\xc5\xbe ni bil ve\xc4\x8d odvisen od rimskega plemstva, in utemeljil splo\xc5\xa1no pristojnost. Njegova zgodnja smrt leta 1056 je dolgo \xc4\x8dasa veljala za veliko nesre\xc4\x8do v cesarstvu._NEWLINE_Zgodnji Salijci so bili uspe\xc5\xa1ni v glavnem zaradi povezave s cerkvijo, politike, ki jo je za\xc4\x8del Oto I., ki jim je dala materialno pomo\xc4\x8d, potrebno za pokoritev upornih vojvod. S\xc4\x8dasoma je cerkev to ob\xc5\xbealovala. Leta 1075 se je zavezni\xc5\xa1tvo pretrgalo, kar je znano kot investiturni boj (ali investiturno tekmovanje). Pape\xc5\xbe Gregor VII. je zahteval, da se Henrik IV. sveti rimski cesar odpove svoji pravici do Cerkve v Nem\xc4\x8diji. Pape\xc5\xbe je napadel tudi zasnovo monarhije in bo\xc5\xbeanske pravice, podprlo ga je nem\xc5\xa1ko plemstvo, saj mu je bilo v\xc5\xa1e\xc4\x8d omejevanje cesarskega absolutizma. Pomembnej\xc5\xa1e je, da je pape\xc5\xbe z gro\xc5\xbenjo izob\xc4\x8denja cerkvenim uradnikom prepovedal pomo\xc4\x8d Henriku, kot je bilo prej. Leta 1077 je Henrik IV. odpotoval v Canosso v severno Italijo zaradi pokore in da bi prejel odvezo pape\xc5\xbea. Toda lai\xc4\x8dna investitura (verske uradnike je imenovala civilna oblast) se je nadaljevala in leta 1080 je bil izvoljen protipape\xc5\xbe Klemen III._NEWLINE_Monarhov spor s pape\xc5\xbeem je povzro\xc4\x8dil vojno, ki je pusto\xc5\xa1ila po Svetem rimskem cesarstvu od leta 1077 do konkordata v Wormsu leta 1122. Vladavina zadnjega vladarja Salijcev, Henrika V., se ujema z zadnjo stopnjo velikega investiturnega boja, ki je povzro\xc4\x8dil razdor med pape\xc5\xbeem in cesarjem. S konkordatom v Wormsu se je Henrik V. vdal zahtevam druge generacije gregorijanskih reformatorjev. Ta sporazum je dolo\xc4\x8dal, da bo pape\xc5\xbe imenoval visoke cerkvene uradnike, vendar pa je imel nem\xc5\xa1ki kralj pravico do veta. Cesarjev nadzor v Italiji se je za nekaj \xc4\x8dasa izgubil in cesarska krona je postala odvisna od politi\xc4\x8dne podpore konkuren\xc4\x8dnih aristokratskih skupin. Mo\xc4\x8dni lokalni voditelji, ki so pridobili obse\xc5\xbena ozemlja in imeli veliko voja\xc5\xa1ko spremstvo, so prevzeli upravo na svojem ozemlju in jo organizirali v veliko gradovih. Najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i lokalni vladarji so se imenovali knezi namesto vojvode._NEWLINE_V skladu z zakoni fevdalnega sistema Svetega rimskega cesarstva kralj ni imel pravice do terjatev vazalov drugih knezov, ampak le za tiste, ki so \xc5\xbeiveli na ozemlju njegove dru\xc5\xbeine. Pomanjkanje podpore nekdanjih neodvisnih vazalov in nara\xc5\xa1\xc4\x8dajo\xc4\x8da sovra\xc5\xbenost Cerkve je monarhijo oslabila in je zato izgubila svojo premo\xc4\x8d. Investiturni boj je okrepil lokalno oblast v Svetem rimskem cesarstvu, nasprotno kot v Franciji in Angliji, kjer se je centralizirana kraljeva mo\xc4\x8d pove\xc4\x8dala. Investiturni boj je imel \xc5\xa1e dodaten u\xc4\x8dinek. Dolg boj med cesarjem in pape\xc5\xbeem je vplival na intelektualno \xc5\xbeivljenje, ki je bilo v tem obdobju omejeno na samostane, saj imperij ni ve\xc4\x8d vodil ali celo dohajal razvoja dogodkov v Franciji in Italiji. V Svetem rimskem cesarstvu do 14. stoletja ni bila ustanovljena nobena univerza._NEWLINE_Prvi staufovski kralj Konrad III. je bil vnuk Salijca Henrika IV., svetega rimskega cesarja. (Agneza, h\xc4\x8di Henrika IV. in sestra Henrika V., je bila dedinja zemlji\xc5\xa1\xc4\x8d Salijcev: njen prvi zakon je zdru\xc5\xbeil kraljevo in cesarsko dinastijo, njen drugi zakon pa z Babenber\xc5\xbeani iz vojvodine Avstrije, ki so imeli naslov privilegium minus).'