b'\n_START_ARTICLE_\nJohn Harrison\n_START_SECTION_\nZa\xc4\x8detki\n_START_PARAGRAPH_\nHarrison se je rodil v \xc5\xa1tevilni dru\xc5\xbeini, v kateri so se vsi imenovali John, Henry ali Elizabeth. \xc4\x8ceprav se nam tak\xc5\xa1no pomanjkanje imen danes zdi nekoliko \xc4\x8duda\xc5\xa1ko, pa v tedanji Angliji o\xc4\x8ditno ni bilo. John Harrison je bil tako hkrati sin, vnuk, brat in stric Henryja, Elisabeth pa so bile njegova mati, sestra, obe \xc5\xbeeni, h\xc4\x8di in tri snahe. Zato ni \xc4\x8dudno, da zgodovinarji do danes niso mogli do kraja raz\xc4\x8distiti, kdo izmed Johnov je pravzaprav tisti, ki se ga je kasneje prijelo ime \xc2\xbbZemljepisna dol\xc5\xbeina\xc2\xab. Bil je najstarej\xc5\xa1i sin od petih tesarjevih otrok. Njegova dru\xc5\xbeina se je kmalu po njegovem rojstvu preselila v Barrow v Lincolnshire. Izu\xc4\x8dil se je za mizarja, sam se je nau\xc4\x8dil brati in pisati, igral je na violo, ugla\xc5\xa1eval je zvonove in nekaj \xc4\x8dasa dirigiral cerkvenemu zboru. V prostem \xc4\x8dasu pa je gradil in popravljal ure. Zgodba pravi, da je pri \xc5\xa1estih letih, ko je preboleval koze, za igra\xc4\x8do dobil uro. Ure in ure je poslu\xc5\xa1al njeno bitje in raziskoval njene gibljive dele. Dandanes u\xc4\x8denjaki temu ne verjamejo, ker so bile tedaj stenske in zapestne ure \xc5\xa1e zelo drage, Harrisonova dru\xc5\xbeina pa ni bila preve\xc4\x8d bogata.\n_START_SECTION_\nUrarstvo\n_START_PARAGRAPH_\nKje in kako si je Harrison lahko pridobil urarsko znanje, ostaja skrivnost, saj tedaj dale\xc4\x8d naokoli ni bilo nobenega urarja, ki bi mu bil pri tem lahko pomagal. Bil je zelo spreten in s svojimi spretnostmi je izbolj\xc5\xa1eval ure \xc5\xbee med njihovo izdelavo. Svojo prvo uro je izdelal leta 1713. Njen mehanizem je bil lesen. Nekaj let kasneje je naredil \xc5\xa1e dve. \xc4\x8ceprav so te ure, ki so se ohranile, pravi mojstrski in celo umetni\xc5\xa1ki mizarski izdelki, v urarskem pogledu ne izstopajo. Z njimi pa si je Harrison pridobil sloves spretnega urarja in leta 1720 je dobil naro\xc4\x8dilo za uro v stolpi\xc4\x8du gra\xc5\xa1\xc4\x8dine v Brocklesby Parku. Ta ura je povsem jasno pokazala, kako dober urar je bil Harrison. Kjerkoli se je dalo, se je ognil uporabi jekla, ker bi rjavenje uro pa\xc4\x8d lahko pokvarilo. Ure s kotvo, nadzorne naprave za kora\xc4\x8dno razbremenjevanje njene gonilne mo\xc4\x8di, tudi ni bilo treba mazati, ker so bili vsi njeni drse\xc4\x8di deli skoraj brez trenja narejeni iz tropskega lesa lignum vitae, ki sam izlo\xc4\x8da vso potrebno ma\xc5\xa1\xc4\x8dobo. Ura neprekinjeno te\xc4\x8de \xc5\xbee 270 let in za nekaj \xc4\x8dasa so jo ustavili le med njeno obnovo leta 1884. Vsaka ura na nihalo je ob\xc4\x8dutljiva na spremembo temperature, ker se z njo spreminja dol\xc5\xbeina nihala. Sprememba ni velika. Pri vsakem nihaju (pribli\xc5\xbeno 100.000-krat na dan, \xc5\xa1tevilo je seveda odvisno od dol\xc5\xbeine nihala) pa se k skupni napaki pri\xc5\xa1teje \xc5\xa1e dodatna malenkost. Zato ura lahko v dnevu zaostane za ve\xc4\x8d kot 4 sekunde na vsako stopinjo temperaturne spremembe. Harrison se je leta 1726 napaki izognil z bimetalnim nihalom in izdelal kompenzacijsko nihalo, ki so ga izmeni\xc4\x8dno sestavljale medeninaste in jeklene palice, tako da so se razli\xc4\x8dni temperaturni raztezki in skr\xc4\x8dki obeh kovin med seboj izni\xc4\x8devali. Podobno kompenzacijsko nihalo z \xc5\xbeivim srebrom je leta 1721 skonstruiral tudi George Graham, znameniti londonski urar. Harrisonove ure s temperaturno kompenziranimi nihali in s \xc5\xa1e nekaterimi izbolj\xc5\xa1avami so tekle skoraj neverjetno natan\xc4\x8dno. Odstopale so le kako sekundo na mesec. Dolo\xc4\x8danje natan\xc4\x8dnosti tak\xc5\xa1nih ur ni ravno lahko, saj njihova odstopanja povzro\xc4\x8da  kro\xc5\xbeenje Zemlje okrog Sonca. Povpre\xc4\x8dni \xc4\x8das mehanske ure je s Son\xc4\x8devim \xc4\x8dasom mogo\xc4\x8de uskladiti le s \xc4\x8dasovno ena\xc4\x8dbo. V dana\xc5\xa1njem \xc4\x8dasu elektronskih in atomskih ur se napaka sekunde na mesec morda sli\xc5\xa1i veliko, toda takrat so najbolj\xc5\xa1e ure tekle le minuto na dan natan\xc4\x8dno.\n_START_SECTION_\nKronometer\n_START_PARAGRAPH_\nAngle\xc5\xa1ki parlament je po Newtonovem poro\xc4\x8danju o meritvah zemljepisne dol\xc5\xbeine na morju sprejel Zakon o zemljepisni dol\xc5\xbeini, ki je obljubil velikansko nagrado 20.000 funtov iznajditelju uporabne metode dolo\xc4\x8danja zemljepisne dol\xc5\xbene na \xc2\xbd minute natan\xc4\x8dno, 15 tiso\xc4\x8d funtov za \xe2\x85\x94 stopinje oziroma 10 tiso\xc4\x8d za 1 stopinjo. Razpisana nagrada je povzro\xc4\x8dila pravo poplavo izumov. Urar Jeremija Thacker je predlagal kronometer. Ime za natan\xc4\x8dno navigacijsko uro si je izmislil, ko je neko\xc4\x8d zajedljivo tolma\xc4\x8dil prismuknjene predloge, ki jih je dobivala parlamentarna komisija. Ime se je prijelo, njegov kronometer pa ni in ni hotel te\xc4\x8di dovolj natan\xc4\x8dno, \xc4\x8deprav je bil pred neprijaznim okoljem na ladji zavarovan s steklenim zvonom. _NEWLINE_Izdelave kronometra se je seveda lotil tudi Harrison in leta 1728 je od\xc5\xa1el v London. S seboj je vzel modele svojih izumov v naravnih velikostih in risbe za predlagano pomorsko uro. Z njimi si je sku\xc5\xa1al priboriti nagrado za dolo\xc4\x8devanje zemljepisne dol\xc5\xbeine na morju. Sestal se je z Edmondom Halleyjem, tedanjim  kraljevim astronomom in \xc4\x8dlanom Komisije za dol\xc5\xbeine, ter mu predstavil svoje zamisli. Halley ga je napotil h Grahamu, zelo znanemu urarju in dobremu \xc4\x8dloveku. Njegova stenska ura bi vsekakor zadostila parlamentarnemu Zakonu, \xc4\x8de bi seveda pre\xc5\xbeivela vo\xc5\xbenjo z ladjo. Graham je imel o zamisli tako visoko mnenje, da je osebno dal Harrisonu celo izdatno denarno posojilo, s katerim se je lahko lotil dela. Leta 1735 je tako po petih letih dela naredil prvi prenosni kronometer, ki ga je poimenoval Harrison Number One ali kraj\xc5\xa1e H1. Le-tega ni uravnavalo te\xc5\xbeno nihalo, saj se je namre\xc4\x8d pokazalo, da slednje ni moglo dolgo ohraniti natan\xc4\x8dnega \xc4\x8dasa. Namesto te\xc5\xbenega je tako uporabil su\xc4\x8dno vzmetno nihalo. Masa ure je bila okoli 35 kg, spraviti pa jo je bilo mo\xc4\x8d v kockasto omaro s stranico 1,2 metra. Dostavil je uro Grahamu in ta ga je leta 1737 predstavil Kraljevi dru\xc5\xbebi, ki je Harrisona v njegovem imenu predstavljala pri Komisiji za dol\xc5\xbeine. Komisija po 14 letih neuspehov ni verjela v tak\xc5\xa1no gradnjo in je zahtevala poskus na morju. Da bi jo preizkusili, je ministrstvo vojne mornarice ukazalo kapitanu Proctorju, poveljniku jadrnice Centurion, ki se je ravno odpravljala v Lizbono, naj vzame s seboj uro in njenega konstruktorja. Preskus ni minil brez te\xc5\xbeav, toda ne za kronometer: Harrisona je namre\xc4\x8d ves \xc4\x8das poti dajala huda morska bolezen, Proctor je v Lizboni nepri\xc4\x8dakovano umrl, na poti nazaj pa bi ladja zlahka nasedla prav na tistem mestu, kjer je pred leti potonilo tudi angle\xc5\xa1ko ladjevje admirala Clowdisleya Shovella, \xc4\x8de Harrison kapitana Willsa, ki je zamenjal Proctorja, ne bi opozoril na navigacijsko napako. Na kapitana in navigatorja je natan\xc4\x8dnost ure seveda naredila velikanski vtis in sta jo v svojem poro\xc4\x8dilu zelo pohvalila. Pozneje se je pokazalo, da so njuni lastni izra\xc4\x8duni kazali, da je bila ladja pri povratku v Anglijo 90 milj oddaljena od obale, H1 pa jih je pripeljal natan\xc4\x8dno pred obalo. Vendar pa to ni bila \xc4\x8dezoceanska plovba, kakor je zahtevala Komisija za dol\xc5\xbeine. Harrisona in njegov kronometer H1, je parlamentarna komisija sprejela z naklonjenostjo. Sam izumitelj pa z uro ni bil zadovoljen. Menil je, da je H1 sicer povsem spodoben kronometer, ni pa popoln. \xc4\x8ce bi mu odobrili \xc5\xa1e dodatnih 500 funtov, bi v dosegljivem \xc4\x8dasu izdelal \xc5\xa1e bolj\xc5\xa1ega. H1 je Komisijo vseeno navdu\xc5\xa1il in je podelila Harrisonu 500 funtov za nadaljevanje njegovega dela. Harrison je za\xc4\x8del izdelovati bolj grobo ina\xc4\x8dico H2, ki jo je kon\xc4\x8dal leta 1741 po treh letih izdelave in dveh letih presku\xc5\xa1anja na celini. Tudi z njim ni bil zadovoljen in imel je \xc5\xa1e veliko novih zamisli, kako napravo \xc5\xa1e izbolj\xc5\xa1ati. Tedaj je bila Anglija med Vojno za avstrijsko nasledstvo v vojni s \xc5\xa0panijo in urni mehanizem je bil vreden preve\xc4\x8d, da bi ga pustili pasti v \xc5\xa1panske roke. Svojo obljubo ter pro\xc5\xa1njo za denar je zato pa\xc4\x8d ponovil. \xc5\xa0e enkrat so mu ustregli in mu podelili \xc5\xa1e dodatnih 500 funtov, da je po\xc4\x8dakal na konec vojne in za\xc4\x8del izdelovati H3, toda tokrat je trajalo skoraj 20 let, da ga je dokon\xc4\x8dal. Ni jasno, zakaj je delo trajalo toliko \xc4\x8dasa, saj je bil Harrison delavec, ki ni poznal po\xc4\x8ditka. Za svoj najnovej\xc5\xa1i kronometer je izumil krogli\xc4\x8dne le\xc5\xbeaje in nemirko z bimetalnim obodom, ki je, podobno kot nihala njegovih stenskih ur, neob\xc4\x8dutljiva za temperaturne spremembe. H3 je bil leta 1759 najbolj\xc5\xa1i kronometer dotlej, obenem pa je bil pol manj\xc5\xa1i in skoraj pol la\xc5\xbeji od obeh svojih predhodnikov. Ker Harrison tudi z njim \xc5\xa1e ni bil zadovoljen, se je zgodba z odlogom in posojilom pred komisijo ponovila \xc5\xa1e tretji\xc4\x8d, pet let kasneje pa je opustil izdelavo._NEWLINE_Leta 1749 je Harrison za svoje znanstvene dose\xc5\xbeke prejel Copleyjevo medaljo Kraljeve dru\xc5\xbebe iz Londona.\n_START_SECTION_\nStalne izbolj\xc5\xa1ave in boji\n_START_PARAGRAPH_\nPo tem je predlagal izdelavo dveh novih modelov, H4 in H5. Tokrat je komisiji leta 1760 predstavil uro, za katero je vedel, da je pravi ladijski kronometer. In \xc5\xa1e malo se ni zmotil. Obiskovalce Angle\xc5\xa1kega pomorskega muzeja v Greenwichu, kjer si je mogo\xc4\x8de vse \xc5\xa1tiri kronometre ogledati, pogled na H4 navadno nekoliko zmede, saj je ta urarska mojstrovina videti kot povsem obi\xc4\x8dajna, le nekoliko ve\xc4\x8dja \xc5\xbeepna ura. H4 je postal mojstrsko delo Harrisonovih konstrukcij, ki ga poznamo danes. Vsi prej\xc5\xa1nji instrumenti so bile te\xc5\xbeke naprave za merjenje \xc4\x8dasa v najslab\xc5\xa1ih vremenskih pogojih na morju, H4 pa je bil li\xc4\x8den instrument s premerom 133 mm in maso 1,45 kg. Za izdelavo H4 je Harrison, tedaj 68-leten, potreboval 13 let._NEWLINE_Po tolikih letih \xc4\x8dakanja je v parlamentarni komisiji zanimanje za kronometre nekoliko upadlo. Vse bolj so postajale uporabne tudi Lunine tabele, Flamsteedovo in Newtonovo delo. Za\xc4\x8deli so izdajati povsem uporabne Lunine tabele in mnogi so menili, da je vpra\xc5\xa1anje zemljepisne dol\xc5\xbeine s tem re\xc5\xa1eno. Kljub temu pa so H4 preskusili \xc5\xa1e na morju. Leta 1761 ga je zaupal sinu Williamu, ki je odplul na \xc4\x8dezoceansko plovbo. Na ladjo Deptford, ki ji je poveljeval kapitan Diggers, so vkrcali kronometer in Williama, ker se stari urar glede na svoje slabe izku\xc5\xa1nje s poti v Lizbono preskusa ure ni hotel udele\xc5\xbeiti. \xc5\xbde kmalu po odhodu je na ladji izbruhnila huda kriza. Vse pivo na njej se je pokvarilo in kapitan ga je ukazal zliti v morje. \xc2\xbbLjudje morajo piti vodo,\xc2\xab\xc2\xa0je obupan zapisal v ladijski dnevnik. Toda William ga je lahko potola\xc5\xbeil, \xc4\x8de\xc5\xa1 da je Madeira, kjer bodo vodo lahko nadomestili z vinom, blizu. Ko se je otok naslednjega jutra res prikazal na obzorju, je to na kapitana Diggersa naredilo zelo velik vtis. Williamu se je takoj ponudil kot kupec prvega ladijskega kronometra, ki bi ga z o\xc4\x8detom hotela prodati. Do Jamajke, pot je trajala celih 81 dni, je kronometer zaostal le za 5 sekund, lega ladje pa je odstopala le za 2 milji, ob povratku v Anglijo pa je skupna napaka zna\xc5\xa1ala 2 minuti. Pri vrnitvi ladje je Harrison \xc4\x8dakal na nagrado 20.000 funtov, Komisija pa mu jo je zavrnila, ker ni verjela, da natan\xc4\x8dnost ni bila zgolj sre\xc4\x8dno naklju\xc4\x8dje. Zahtevala je \xc5\xa1e en poskus. Harrisonova sta bila besna in sta zahtevala svojo nagrado. Zadeva je pri\xc5\xa1la pred parlament, ki je za konstrukcijo ponudil 5.000 funtov. Zavrnila sta in na\xc4\x8drtovala novo potovanje na Barbados, da bi uti\xc5\xa1ala nerazumevajo\xc4\x8do Komisijo._NEWLINE_V \xc4\x8dasu poskusa je leta 1753 Tobias Mayer razvil \xc5\xa1e eno metodo za merjenje zemljepisnih dol\xc5\xbein na podlagi Luninih razdalj v tak\xc5\xa1ni meri, da je bila primerna za presku\xc5\xa1anje. Luna se je gibala dovolj hitro, skoraj 15\xc2\xb0 na dan in njeno gibanje so lahko merili zelo preprosto. Kot med Luno in Soncem za poljuben dan so primerjali s kotom Lune nad obzorjem in s tem so lahko izra\xc4\x8dunali \xc2\xbbpravo lego\xc2\xab\xc2\xa0Lune, iz nje pa zemljepisno dol\xc5\xbeino._NEWLINE_Pri Harrisonovemu drugem poskusu modela H4 so poprosili \xc4\x8dastitljivega Nevila Maskelynea, da je spremljal ladjo Tartar in presku\xc5\xa1al metodo z Mayerjevo lunsko uro. \xc5\xa0e enkrat se je H4 izkazal, saj je izmeril lego glavnega mesta Bridgetowna na jugozahodni obali otoka z napako, manj\xc5\xa1o od 10 milj. Tudi Maskelyneove meritve z napako 30 milj niso bile slabe, vendar so potrebovale ve\xc4\x8d dodatnega dela in ra\xc4\x8dunov. Z lunsko uro je bilo mogo\xc4\x8de dolo\xc4\x8diti lego natan\xc4\x8dno na \xc5\xa1tiri lo\xc4\x8dne minute, pri kronometru pa je bila meja samo ena lo\xc4\x8dna minuta. Leta 1765 so na sestanku Komisije predstavili rezultate. Spet niso mogli verjeti, da meritev ni bila le sre\xc4\x8da in zadevo prepustili parlamentu, ki je ponudil 10.000 funtov. Medtem je H4 za\xc4\x8del dolgoro\xc4\x8dno presku\xc5\xa1ati kraljevi astronom._NEWLINE_Na \xc5\xbealost so za kraljevega astronoma pri povratku iz Barbadosa izbrali Maskelynea, ki je predsedoval tudi Komisiji za dol\xc5\xbeine. Zavrnil je poro\xc4\x8dilo o H4 in trdil, da je bila \xc2\xbbnakopi\xc4\x8dena stopnja\xc2\xab\xc2\xa0ure, to je \xc4\x8das, za katerega je ura prehitevala ali zaostajala na dan, v bistvu nenatan\xc4\x8dnost. Ni dovolil njene masovne izdelave in uporabe za merjenje dol\xc5\xbein. S tem H4 ni zadovoljil zahtevam Komisije, \xc4\x8deprav se je v resnici izkazal dvakrat._NEWLINE_Harrison je za\xc4\x8del izdelovati H5 \xc5\xa1e med presku\xc5\xa1anjem H4, ko so kronometer poslali okoli sveta. Po treh letih je imel vsega zadosti. Tokrat se je obrnil za pomo\xc4\x8d celo k samemu kralju Juriju III. Kralj je preskusil H5 osebno v pala\xc4\x8di. Ko je ura v desetih dneh zaostajala samo \xc5\xa1tiri in pol sekunde, je bil besen in je dejal, da bo Harrisona povzdignil v vite\xc5\xa1ki red. Parlamentu je zagrozil, da jih bo grajal osebno, \xc4\x8de ne dodelijo Harrisonu nagrade v celotnem znesku. Tako je Harrison leta 1773 kon\xc4\x8dno le prejel nagrado.\n_START_SECTION_\nUspeh in priznanje\n_START_PARAGRAPH_\nMed prvimi, ki so se navdu\xc5\xa1ili nad Harrisonovim kronometrom, je bil kapitan James Cook. Na svojo drugo pot se je odpravil z uro, ki jo je po Harrisonovem vzorcu leta 1770 izdelal urar Larcum Kendall, da bi se videlo, ali je izdelavo zapletenega mehanizma sploh mogo\xc4\x8de ponoviti. Svoj model je imenoval K1. Kronometer je stal 450 funtov, kar je bilo takrat ve\xc4\x8d, kot bi kak urar lahko zaslu\xc5\xbeil v desetletju. Po Cookovem mnenju je bil izdelek vreden svoje cene. Cook se nad ceno svojega kronometra ni zmrdoval, ker ga je pa\xc4\x8d dobil zastonj od kralja. Drugi kapitani pa tak\xc5\xa1ne sre\xc4\x8de niso imeli in v primerjavi s ceno knjige Luninih tabel in sekstanta, pribli\xc5\xbeno 20 funtov, je bila cena kronometra astronomska. Mayerjevo metodo Luninih razdalj bi lahko uporabljali \xc5\xa1e naslednjih sto let, toda kronometre so kmalu za\xc4\x8deli izdelovati serijsko in \xc5\xbee leta 1780, le eno leto po Cookovi smrti, je bila cena povsem spodobne navigacijske ure samo \xc5\xa1e 65 funtov, slab\xc5\xa1e pa so bile \xc5\xa1e cenej\xc5\xa1e. V primerjavi z Luninimi tabelami so se kronometri v praksi izkazali za bolj\xc5\xa1e, \xc4\x8deprav so tabele uporabljali vse do konca 19. stoletja. Kapitan, ki po navadi ni rad ra\xc4\x8dunal, je obi\xc4\x8dajno s kronometrom lahko dolo\xc4\x8dil zemljepisno dol\xc5\xbeino dvakrat bolj natan\xc4\x8dno kakor z opazovanjem Lune. \xc4\x8ce je bilo na ladji ve\xc4\x8d kronometrov, kar je s padajo\xc4\x8do ceno ur postajalo vse bolj pogosto, pa primerjave sploh ni bilo. Na ladji Beagle, s katero je Charles Darwin leta 1831 odplul na pot okoli sveta, je bilo tako kar 22 kronometrov: 11 jih je priskrbela mornarica, 6 jih je bilo v lasti kapitana FitzRoyja, 5 pa si jih je bil ta sposodil od znancev. FitzRoy je bil ob tem \xc5\xa1e odli\xc4\x8den matematik._NEWLINE_Leta 1920 je nekdanji mornari\xc5\xa1ki poro\xc4\x8dnik Rupert T. Gold na\xc5\xa1el model H1 in 13 let obnavljal Harrisonove ure v njihovo izvirno stanje. Njegovo zgodbo so leta 1999 posneli na filmu Dol\xc5\xbeina (Longitude), Golda je zaigral Jeremy Irons, Harrisona pa Michael Gambon.'