b'\n_START_ARTICLE_\nOswald Ducrot\n_START_SECTION_\nVloga jezika in subjekta\n_START_PARAGRAPH_\nDucrot ovr\xc5\xbee dva tradicionalna pojma lingvistike:_NEWLINE_a)\xc2\xa0\xc2\xa0Jezik po Ducrotu ni orodje za opis sveta, ne slu\xc5\xbei podajanju njegove podobe, ampak je\xc2\xa0\xc2\xbbkraj\xc2\xab\xc2\xa0soo\xc4\x8danja z drugimi, argumentativno torej prevladuje nad informativno vrednostjo jezika. Iz te ideje razvije teorijo argumentacije._NEWLINE_b)\xc2\xa0\xc2\xa0Ducrot nastopa proti dogmi tradicionalne lingvistike in filozofije jezika o enotnosti subjekta (unicit\xc3\xa9 du sujet); subjekt izjave ni enak subjektu izjavljanja. Na tej osnovi razvije teorijo polifonije.\n_START_SECTION_\nDeskriptivna semantika\n_START_PARAGRAPH_\nPo Ducrotu jezik ne slu\xc5\xbei samo podajanju podobe sveta \xe2\x80\x93 njegova vloga je ve\xc4\x8d kot samo informativna. Jezik je\xc2\xa0\xc2\xbbkraj\xc2\xab\xc2\xa0soo\xc4\x8danja z drugimi, izmenjava mnenj oz. argumentov. Argumentativnost je vpisana v samo strukturo jezika in ni le ena od njegovih vlog oz. funkcij (gl. npr. 4 funkcije jezika, ki jih predlaga Karl Popper). Ducrot uvede pojem deskriptivne semantike in se usmeri v opazovanje stav\xc4\x8dnih mehanizmov, ki tvorijo nekak\xc5\xa1en skupek navodil za interpretacijo smisla stav\xc4\x8dne manifestacije \xe2\x80\x93 izjav (diskurzivna navezava). Pri tem izhaja iz predpostavke idealnega diskurza: za smisel izjave je klju\xc4\x8dno njeno nadaljevanje, ki ga predlaga sama. Posamezna izjava je argument za naslednjo oz. sklep glede na predhodno izjavo: argumentacija je po Ducrotu osrednji diskurzivni postopek,\xc2\xa0\xc2\xbbgradnik\xc2\xab\xc2\xa0smisla v verigi izjav.\n_START_SECTION_\nRazlika med stavkom in izjavo\n_START_PARAGRAPH_\nZa razumevanje Ducrotove teorije, je klju\xc4\x8dna njegova definicija stavka in izjave._NEWLINE_Stavek je po Ducrotu abstraktna, shemati\xc4\x8dna konstrukcija, podlaga izjav. Je stvar jezika (kot Saussure: langue). Izjave pa so vselej konkretne, realizirane v govoru. Vsaka izjava je neponovljiva in je proizvod konkretnega in posameznega dejanja izjavljanja. Na osnovi razlo\xc4\x8ditve med stavkom in izjavo Ducrot lo\xc4\x8di med pomenom (sens) in smislom (signification): kadar semanti\xc4\x8dno opredeljujemo stavek, govorimo o njegovem\xc2\xa0\xc2\xbbpomenu\xc2\xab, besedo\xc2\xa0\xc2\xbbsmisel\xc2\xab\xc2\xa0pa prihranimo za semanti\xc4\x8dno opredelitev izjave. Pri tem Ducrot vpelje pomembno razliko od tradicionalnih jezikoslovcev: smisel namre\xc4\x8d ni se\xc5\xa1tevek pomena in konteksta, ampak je napotek, skupek navodil, ki pomagajo razumeti smisel izjave, torej realizacije stavka._NEWLINE_PRIMER:_NEWLINE_Izjava: (I): Ura je osem. Iz te izjave sledi nadaljevanje oz. sklep (ker ne poznamo konteksta, lahko predvidevamo ve\xc4\x8d mo\xc5\xbenosti): (I1) Pohiti!/ (I2) Umij si zobe!/ (I3) Vzemi si \xc4\x8das!/ (I4) Pri\xc5\xbegi radio! \xc4\x8ce pa je izjava (I) opredeljena bolj natan\xc4\x8dno (npr. z uporabo \xc4\x8dlenkov), so mo\xc5\xbeni sklepi omejeni: I\': Ura je \xc5\xa1ele osem. Sklep: I3 ali I4. I: Ura je \xc5\xbee osem. Sklep: I1 ali I2. Na tem primeru lahko vidimo, da je\xc2\xa0\xc2\xbbrealnost\xc2\xab\xc2\xa0izjave (pomen stavka) to, da je ura osem, relativen, odvisen od zornega kota, ki se vzpostavlja skozi uporabo \xe2\x80\x93 v tem primeru \xc4\x8dlenkov \xe2\x80\x93 \xc5\xa1ele, \xc5\xbee. Z informativnega vidika je torej pomembno\xc2\xa0\xc2\xbble\xc2\xab\xc2\xa0dejstvo, in sicer to, da je ura osem. Z argumentativnega vidika pa se smisel izjave konstituira ob t. i. argumentativnih veznikih oz. operaterijh (v danem primeru \xc4\x8dlenkov \xc5\xa1ele in \xc5\xbee), ki opredeljujejo kontekst, usmerjajo sklep oz. podajajo navodila, na osnovi katerih sklepamo._NEWLINE_PRIMER:_NEWLINE_Kontekst 1: Ura je \xc5\xa1ele osem. Na zabavi moram biti ob desetih zve\xc4\x8der. Torej imam \xc5\xa1e dve uri \xc4\x8dasa, da se uredim._NEWLINE_Kontekst 2: Ura je \xc5\xbee osem. Na zabavi moram biti ob pol devetih. Torej imam le pol ure \xc4\x8dasa, da se uredim._NEWLINE_Na osnovi predstavljenega primera lahko vidimo, da se nam ponujajo razli\xc4\x8dne argumentativne usmeritve \xc5\xbee znotraj ene same izjave \xe2\x80\x93 Ducrot na osnovi te ugotovitve razvije teorijo polifonije._NEWLINE_Iz primera lahko vidimo tudi, da argumentacija ni vsebinske narave, ampak se vpisuje v sam jezik (njegovo strukturo), kar se sklada z Ducrotovo predpostavko, da je jezik ve\xc4\x8d kot samo orodje za opis sveta (informativnost). Tako Ducrot nastopa proti veritativni semantiki, saj pravi, da govorne dejavnosti ni mogo\xc4\x8de meriti s kriterji resni\xc4\x8dnosti/neresni\xc4\x8dnosti. Vsaka izjava je intersubjektivna (neidenti\xc4\x8dnost med subjektom izjave in subjektom izjavljanja, v Ducrotovi terminologiji: govorec in izjavljalec). Ducrot se tako oddalji od anglo-ameri\xc5\xa1kih lingivstov, ki so vplival nanj na za\xc4\x8detku njegove akademske poti (predvsem John Langshaw Austin) in razvije kritiko konceptov performativa, ilokucije (iluzija o\xc2\xa0\xc2\xbbrealizmu ilokucije\xc2\xab\xc2\xa0/npr.\xc2\xa0\xc2\xbbRazgla\xc5\xa1am vaju za mo\xc5\xbea in \xc5\xbeeno.\xc2\xab/)._NEWLINE_Ducrot trdi, da (samo) z izrekanjem ne spremenimo realnosti, ilokucijska mo\xc4\x8d je namre\xc4\x8d v veri v njeno juridi\xc4\x8dno mo\xc4\x8d. Ko izrekamo torej ni nujno, da se izjava zares udejanji oz. da pride do dejanja, ki bo pustilo posledico oz. spremenilo realnost. Izjavljanje je le nekak\xc5\xa1en prisilni element/moment v okviru diskurzivnega univerzuma. Nov opis ilokucijskega akta omogo\xc4\x8di Ducrotu, da razvije teorijo polifonije.\n_START_SECTION_\nTeorija argumentacije\n_START_PARAGRAPH_\nDucrot lo\xc4\x8di razvoj svoje teorije argumentacije \xc5\xa1tiri stopnje: krepko informativisti\xc4\x8dno teorijo, \xc5\xa1ibko informativisti\xc4\x8dno teorijo, \xc5\xa1ibko verzijo argumentacije v jeziku in krepko verzijo argumentacije v jeziku. Tukaj se opiramo na zadnjo verzijo, ki jo je Ducrot razvil sredi devetdesetih let in jo predstavil tudi na predavanjih v Sloveniji.\n_START_SECTION_\nKrepka verzija argumentacije\n_START_PARAGRAPH_\nDucrot s to teorijo raziskuje argumentativni potencial jezika kot sistema in poka\xc5\xbee, da so v jezik kot sistem \xc5\xbee vpisane dolo\xc4\x8dene argumentativne lastnosti. Argumentacija ne temelji na dejstvih ali logi\xc4\x8dni dedukciji, ampak je vpisana v t. i. argumentativne operatorje (nekateri vezniki, \xc4\x8dlenki in prislovi). V zadnji fazi Ducrot utemelji argumentacijo na toposih kot neki (jezikovni) skupnosti skupnih, splo\xc5\xa1nih in stopnjevalnih struktur._NEWLINE_Izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de teorije argumentacije v jeziku je hipoteza, da nekateri segmenti diskurza vsebujejo argumentativno mo\xc4\x8d, ki naslovnika nujno vodijo do dolo\xc4\x8denega zaklju\xc4\x8dka. Ta se lahko ka\xc5\xbee kot dolo\xc4\x8ditev ali vsaj omejitev mo\xc5\xbenega nadaljevanja diskurza ali pa v \xc5\xa1ir\xc5\xa1em smislu kot izgradnja same govorne situacije, v kateri se odvija nek diskurz.\n_START_SECTION_\n\xc2\xbbTradicionalno\xc2\xab\xc2\xa0o argumentaciji\n_START_PARAGRAPH_\nTradicionalno se je namre\xc4\x8d opazovanje postopka argumentacije koncentriralo predvsem na primere, ko je nek govore\xc4\x8di subjekt neko izjavo A postavil kot argument za neko drugo izjavo S. Ta elementarni primer bi lahko zapisali kot \xc2\xbbA, torej S\xc2\xab. Po Ducrotu sta bili za tako argumentacijo potrebni dve predpostavki. Nujno je bilo, da se izjava, ki nastopa kot argument, nana\xc5\xa1a na neko dejstvo D, kar pomeni, da jo lahko imamo za resni\xc4\x8dno ali neresni\xc4\x8dno \xe2\x80\x93 ne glede na to, ali iz nje \xc5\xbeelimo sklepati na S ali ne. Poleg tega pa mora imeti to isto dejstvo D lastnost, da implicira resni\xc4\x8dnost oziroma veljavnost in mo\xc5\xbenost sklepa S, da torej podpira sklep S.\n_START_SECTION_\nPrimer k Ducrotovi teoriji argumentacije\n_START_PARAGRAPH_\nA: Peter je malo delal. (Pierre a peu travaill\xc3\xa9.)_NEWLINE_B: Peter je malce (\'nekoliko\') delal. (Pierre a un peu travaill\xc3\xa9.)_NEWLINE_Ko v dani situaciji izjavimo ali (A) ali (B), imamo lahko v obeh primerih v mislih popolnoma enako koli\xc4\x8dino \xc4\x8dasa ali opravljenega dela. Resni\xc4\x8dnostni vrednosti (A) in (B) sta torej lahko identi\xc4\x8dni: \xc4\x8de je resni\xc4\x8dna ena, je tudi druga. Po klasi\xc4\x8dni koncepciji bi torej ti dve izjavi kot argumenta morali napeljevati na isti sklep S. Vendar pa ni tako. Izjava (A) lahko nastopa kot dober argument samo za nadaljevanje tipa\xc2\xa0\xc2\xbbNe more biti utrujen\xc2\xab, nasprotno pa izjava (B) nima take argumentativne usmerjenosti, saj bi bilo mo\xc5\xbeno nadaljevanje naslednje:\xc2\xa0\xc2\xbbBiti mora kar utrujen\xc2\xab. Dve izjavi torej vodita v povsem nasprotni smeri oziroma v nasprotna smisla, \xc4\x8deprav lahko merita na enako dejanskost. Argumentacija torej v tem primeru ne poteka na osnovi dejstev, ki jih prikazujejo sami argumenti, ampak se njena mo\xc4\x8d nahaja drugod. Ducrot zaklju\xc4\x8duje, da argumentacijo neposredno dolo\xc4\x8da sam stavek, ne pa dejstvo, ki ga prina\xc5\xa1a njegova izjava._NEWLINE_(c) Ura je osem._NEWLINE_(\xc4\x8d) Ura je \xc5\xa1ele osem._NEWLINE_\xc4\x8ce nekdo izre\xc4\x8de izjavo (c), potem je naravno pri\xc4\x8dakovati navezavo tipa\xc2\xa0\xc2\xbbZgodaj je \xc5\xa1e, ne mudi se, vzemi si \xc4\x8das\xc2\xab. Prav tako pa je mogo\xc4\x8de nadaljevati v obratno smer, na primer\xc2\xa0\xc2\xbbPozno je, pohiti, nimava ve\xc4\x8d \xc4\x8dasa\xc2\xab. Vidimo torej, da je izjava\xc2\xa0\xc2\xbbUra je osem\xc2\xab\xc2\xa0argumentativno usmerjena proti dvema diametralno nasprotnima sklepoma. \xc4\x8ce pa nekdo izre\xc4\x8de (\xc4\x8d), je situacija precej druga\xc4\x8dna. Te\xc5\xbeko bi si predstavljali \xe2\x80\x93 razen v iro- niji, ki deluje ravno na argumentativno sprevr\xc5\xbeenih izjavah \xe2\x80\x93 da bi nekdo lahko tvo- ril naslednjo sekvenco izjav:\xc2\xa0\xc2\xbbUra je \xc5\xa1ele osem. Pozno je, pohiteti mora\xc5\xa1!\xc2\xab\xc2\xa0Mogo\xc4\x8da se zdi samo navezava\xc2\xa0\xc2\xbbUra je \xc5\xa1ele osem. Zgodaj je \xc5\xa1e\xc2\xab. Zveza med izjavo-argumentom in izjavo-sklepom torej ni prisotna v dejstvih in zvezah med njimi, kot je to razlagala tradicionalna koncepcija argumentacije, ampak v argumentativno mo\xc5\xbenih izrazih, ki jih Ducrot imenuje argumentativni operatorji. V sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini lahko to vlogo poleg zgoraj opisanih opravljajo npr. \xc4\x8dlenki skoraj, vsaj, celo, kmalu, nekateri vezniki in tudi prislovi kot malo, zelo, precej in drugi.\n_START_SECTION_\nRadikalni argumentativizem: TOPOS oz. TOPOI\n_START_PARAGRAPH_\nFazi Ducrotovega prou\xc4\x8devanja argumentacije, po kateri argumentacija temelji v samem jeziku oziroma v argumentativnih operatorjih, je sledila nova, kriti\xc4\x8dna faza t. i. radikalnega argumentativizma. Vpra\xc5\xa1anje, ki si ga na tem mestu zastavi Ducrot, je naslednje:\xc2\xa0\xc2\xbbAli imamo pravico trditi, da izjavi P \xe2\x80\x93\xc2\xa0\xc2\xbbPeter je malce delal\xc2\xab\xc2\xa0\xe2\x80\x93 in P\' \xe2\x80\x93\xc2\xa0\xc2\xbbPeter je malo delal\xc2\xab\xc2\xa0\xe2\x80\x93 ne moreta imeti natanko istih sklepov, kar se sicer postavlja kot kriterij umestitve argumentacije v jezikovno strukturo?\xc2\xab_NEWLINE_Nek hipoteti\xc4\x8dni sklep, ki pa je hkrati \xc5\xa1e kako realen, na primer\xc2\xa0\xc2\xbbPeter bo opravil izpit\xc2\xab, je mogo\xc4\x8de navezati tako na izjavo iz P kot na izjavo iz P\'. Vse je odvisno od tega, kaj se nam v danem trenutku ka\xc5\xbee kot najbolj\xc5\xa1i razlog za uspeh: \xc4\x8de menimo, da bo do uspeha privedlo delo, potem argumentiramo z izjavo P, \xc4\x8de pa nasprotno mislimo, da je delo le ovira pri njegovem izpitu \xe2\x80\x93 recimo, ker ga spravlja ob \xc5\xbeivce, ker je utrudljivo itd. \xe2\x80\x93 potem lahko brez te\xc5\xbeav uporabimo argument iz P\'._NEWLINE_Argumentativne usmeritve izjave k nekemu dolo\xc4\x8denemu sklepu ali tipu sklepov ne moremo razlo\xc5\xbeiti s samo stav\xc4\x8dno strukturo takih izjav, zato Ducrot sklepa, da ta usmeritev temelji na nekem navadno neizre\xc4\x8denem principu, po katerem dolo\xc4\x8deno izjavo in dolo\xc4\x8den sklep postavimo v medsebojno zvezo. To na\xc4\x8delo oziroma argumentativni princip avtor imenuje topos \xe2\x80\x93\xc2\xa0\xc2\xbbkraj sre\xc4\x8danja\xc2\xab\xc2\xa0med argumentom in sklepom ter med govorcem in naslovnikom. Pripi\xc5\xa1e mu naslednje lastnosti:_NEWLINE_1. univerzalnost: Topos kot na\xc4\x8delo interpretacije priznavata (vsaj) govorec in naslovljenec znotraj neke diskurzivne situacije:\xc2\xa0\xc2\xbbToplo je, pojdimo se kopat. \xe2\x86\x92 \xc4\x8ce je toplo, se je prijetno kopati\xc2\xab._NEWLINE_2. splo\xc5\xa1nost: Topos kot na\xc4\x8delo velja v vsaki situaciji, ne le v konkretni:\xc2\xa0\xc2\xbbV toplem vremenu je vedno lepo, ne samo, ko se kopam\xc2\xab._NEWLINE_3. stopnjevanost: Toposi poskrbijo za\xc2\xa0\xc2\xbbpremo sorazmerje\xc2\xab\xc2\xa0med dvema stopnjama:\xc2\xa0\xc2\xbbbolj je toplo, prijetneje se je kopati\xc2\xab\xc2\xa0in\xc2\xa0\xc2\xbbmanj, ko je toplo, manj prijetno se je kopati\xc2\xab._NEWLINE_Argumentacija je torej navzo\xc4\x8da \xc5\xbee v samem izhodi\xc5\xa1\xc4\x8dnem stavku, in sicer v obliki toposov, ki konstituirajo pomen predikatov. Topos je zato neka skupna oblika verovanj, prepri\xc4\x8danj, sodb in predsodkov, ki tvorijo mno\xc5\xbeico predikatov nekega jezika \xe2\x80\x93 torej konstituirajo njihov pomen. Vsak mo\xc5\xbeen predikat, ki ga v neki poljubni govorni sekvenci izgovori pripadnik neke skupnosti, zato mobilizira nezavedna verovanja, ki so ostalim \xc4\x8dlanom te skupnosti bolj ali manj skupna in splo\xc5\xa1na._NEWLINE_Pri tem Ducrot opozori na razliko od Aristotelovega pojma topos, ki je argumentativna shema, ki dialektiku ali retoriku omogo\xc4\x8da konstrukcijo argumenta za dani sklep. Aristotel pravi, da naj bi namre\xc4\x8d obstajali dve vrsti topoi: splo\xc5\xa1ni ali skupni topoi, primerni, da jih uporabimo povsod in kjerkoli, ne glede na situacijo, in posebni topoi, ki so v svoji uporabnosti omejeni na razli\xc4\x8dne znanosti, podro\xc4\x8dja znanja, strokovnosti, mnenja, razmere itd.\n_START_SECTION_\nPodmena, predpostavka, implicirano\n_START_PARAGRAPH_\nDucrot je vzpostavil razliko med predpostavko in podmeno govornega dejanja. Predpostavka je zanj sestavni del govornega dejanja, odgovornost zanjo pa pripada govorcu. Podmena je mesto vpisa naslovnika v izjavo; naslovnik je namre\xc4\x8d tisti, ki prevzema odgovornost zanjo in jo mora izpeljati iz tega, kar je bilo re\xc4\x8deno. Podmena torej zadeva na\xc4\x8din, kako mora naslovnik odkodirati pomen izre\xc4\x8denega, predpostavka pa se sklicuje na privzeta dejstva o svetu.\n_START_SECTION_\nPolifonija\n_START_PARAGRAPH_\nDucrot ovr\xc5\xbee enega temeljnih pojmov tradicionalne lingvistike, namre\xc4\x8d enotnost govorca (l\'unit\xc3\xa9 du sujet). Pri tem se opira predvsem na teorijo polifonije ruskega filozofa Mihaila Bahtina. Bahtin je o polifoniji govoril predvsem v sferi literature, Ducrot pa jo prenese v sfero lingvistike. Podobno kot Bahtin govori o\xc2\xa0\xc2\xbbsmislu\xc2\xab\xc2\xa0besede v romanu, poeziji ipd. (kot kri\xc5\xbeanju oz. soo\xc4\x8denju ve\xc4\x8d glasov, ki izra\xc5\xbeajo razli\xc4\x8dna stali\xc5\xa1\xc4\x8da \xe2\x80\x93 avtorja in lika oz. likov), opisuje Ducrot smisel izjave kot kri\xc5\xbeanje oz. soo\xc4\x8denje ve\xc4\x8d glasov. Govorec torej ni avtor, tvorec izjave, vir njenega smisla, saj ne more v sebi hkrati zdru\xc5\xbeevati vseh razli\xc4\x8dnih idej, ki se ka\xc5\xbeejo v eni izjavi. Zato Ducrot izdela t. i. tipologijo subjektivnih instanc in lo\xc4\x8di:_NEWLINE_a) Govore\xc4\x8di subjekt (GS) \xe2\x80\x93 produceur \xc3\xa9mpirique: je empiri\xc4\x8dno svetno bitje, producent oz. avtor izjave in v stav\xc4\x8dni strukturi (stavku) nima ne ozna\xc4\x8devalca, torej ga noben\xc2\xa0\xc2\xbbjaz\xc2\xab\xc2\xa0ali uporaba prvoosebnih oblik (npr. gledam, trdim, mislim itd.) ne ozna\xc4\x8dujejo; obstaja toliko, v kolikor se prili\xc4\x8di govorcu in izjavljalcu, vendar prili\xc4\x8denje nikdar popolno, GS vedno pusti sled._NEWLINE_PRIMER:_NEWLINE_Ducrot najve\xc4\x8dkrat navede naslednji situacijo: \xc5\xa1ola pripravlja \xc5\xa1portni dan. U\xc4\x8denec prinese star\xc5\xa1em v podpis pisno privoljenje. Na listu po navadi pi\xc5\xa1e:\xc2\xa0\xc2\xbbSvojemu sinu/h\xc4\x8derki dovoljujem udele\xc5\xbebo na \xc5\xa1portnem dnevu\xc2\xab. Na dnu lista je navadno \xc4\x8drta, nad katero pi\xc5\xa1e\xc2\xa0\xc2\xbbPodpis\xc2\xab. Ducrot se vpra\xc5\xa1a, ko se eden od star\xc5\xa1ev podpi\xc5\xa1e, je res on avtor izjave? Teksta namre\xc4\x8d ni\xc2\xa0\xc2\xbbproizvedel\xc2\xab\xc2\xa0(natipkal, zapisal, narekoval, govoril ipd.) sam: je avtor torej u\xc4\x8diteljica, ki je naro\xc4\x8dila potrdilo, tajnica, ki ga je natipkala, ravnateljica, ki ga zahteva ali ministrstvo, ki je zahtevo podalo?_NEWLINE_Da bi lahko razlo\xc5\xbeili podobne zagate, Ducrot uvede pojma govorca in izjavljalca, ki sta diskurzivna lika \xe2\x80\x93 vloge, vpisane v semanti\xc4\x8dno strukturo izjave:_NEWLINE_b) Govorec \xe2\x80\x93 locuteur: diskurzivni element, ki si sam pripisuje odgovornost za svoje izjavljanje._NEWLINE_c) Izjavljalec(i) \xe2\x80\x93 \xc3\xa9nonciateur: lik(i), ki jih vzpostavlja govorec in so predstavljeni kot vir gledi\xc5\xa1\xc4\x8d, izra\xc5\xbeenih v izjavljanju oz. kot izvr\xc5\xa1evalci ilokucijskih aktov._NEWLINE_Ducrot poda nekaj primerov: gledali\xc5\xa1ka metafora, zanikanje, ironija, uporaba razli\xc4\x8dnih prislovov (npr. toujours - vedno), veznik (mais \xe2\x80\x93 ampak, torej) ipd. Na tem mestu bomo razlo\xc5\xbeili dva._NEWLINE_PRIMER 1: gledali\xc5\xa1ka metafora_NEWLINE_Uprizoritev dramskega teksta A. Camusa, Kaligula (tekst: 1938, uprizoritev: SNG Drama Ljubljana, november 2013)._NEWLINE_Govore\xc4\x8di subjekt \xe2\x80\x93 igralec (com\xc3\xa9dien): tisti ki govori (fizi\xc4\x8dno izreka \xe2\x80\x93 fizi\xc4\x8dni nosilec glasu), npr. slovenski igralec Marko Mandi\xc4\x87 v vlogi Kaligule._NEWLINE_Avtor \xe2\x80\x93 ki je ustvaril besedo (npr. dramatik), npr. francoski dramatik Albert Camus, avtor dramskega besedila Kaligula._NEWLINE_Govorec \xe2\x80\x93 igralec (akter): ki izreka znotraj vloge, npr. Kaligula (nosilec\xc2\xa0\xc2\xbbenega\xc2\xab\xc2\xa0stali\xc5\xa1\xc4\x8da in gledi\xc5\xa1\xc4\x8da)._NEWLINE_Izjavljalec(i) \xe2\x80\x93 lik(i), ki izrekajo znotraj dramskega teksta, npr. Scipio, Kesonija, Kereja itd., skozi katere avtor izra\xc5\xbea \xc5\xa1e druga stali\xc5\xa1\xc4\x8da in gledi\xc5\xa1\xc4\x8da._NEWLINE_PRIMER 2: zanikanje_NEWLINE_A: Janez ne bo pri\xc5\xa1el._NEWLINE_V govor\xc4\x8devi izjavi A Ducrot najde najmanj dva razli\xc4\x8dna izjavljalca:_NEWLINE_A1: Janez bo pri\xc5\xa1el._NEWLINE_A2: nasprotuje A1._NEWLINE_V ozadju izjave A lahko konstruiramo \xe2\x80\x93 predpostavimo mini dialog ve\xc4\x8d izjavljalcev. Ve\xc4\x8dina nikalnih izjav po Ducrotu predstavlja tr\xc4\x8denje dveh nasprotnih stali\xc5\xa1\xc4\x8d: trdilnega, ki ga pripisujemo izjavljalcu A1 in drugega, ki prvemu oporeka in ga pripi\xc5\xa1emo izjavljalcu A2._NEWLINE_Pozor! Govorec A in izjavljalca A1 in A2 seveda niso \xc5\xbeive osebe, ampak so diskurzivne strukture, nosilci razli\xc4\x8dnih perspektiv in gledi\xc5\xa1\xc4\x8d, slu\xc5\xbeijo kot teoreti\xc4\x8dne in analiti\xc4\x8dne entitete, ki pomagajo rekonstruirati argumentativni tok._NEWLINE_Ducrot primer zanikanja razvija in poglablja, v zadnji fazi lo\xc4\x8di tri tipe zanikanja: metajezikovno, polemi\xc4\x8dno in deskriptivno (podrobneje o tem v slovenskem prevodu Jelice \xc5\xa0umi\xc4\x8d-Riha, v zborniku Izrekanje in izre\xc4\x8deno, 1988, str. 214\xe2\x88\x92217)._NEWLINE_Polifoni\xc4\x8dna teorija smisla je torej opis izjavljanja, v katerega sta vklju\xc4\x8dena govorec kot tisti, ki je odgovoren za izjavljanje in izjavljalec kot tisti, \xc4\x8digar gledi\xc5\xa1\xc4\x8de je izra\xc5\xbeeno. Izjavljanje je izra\xc5\xbeanje oz. kazanje razli\xc4\x8dnih gledi\xc5\xa1\xc4\x8d, ne pa poro\xc4\x8danje o gledi\xc5\xa1\xc4\x8dih oz. njihovo omenjanje. Gledi\xc5\xa1\xc4\x8da ne moremo raz\xc4\x8dleniti na subjektivni in objektivni element (dictum in modus) \xe2\x80\x93 subjektivno nastopa kot specifi\xc4\x8dna organizacija objektivnega. Teorijo polifonije lahko opi\xc5\xa1emo kot semanti\xc4\x8dno (njen cilj je opisati smisel izjave), diskurzivno (smisel je produkt diskurza), strukturalisti\xc4\x8dno (izhaja iz strukturalisti\xc4\x8dnega razumevanja) in institucionalno (predlaga\xc2\xa0\xc2\xbbinstitucije\xc2\xab\xc2\xa0- pojme za razumevanje in interpretacijo izjave) (povzeto po H. N\xc3\xb8lke et M. Olsen, \xc2\xab\xc2\xa0Polyphonie, th\xc3\xa9orie et terminologie\xc2\xa0\xc2\xbb, Polyphonie, linguistique et litt\xc3\xa9raire, n\xc2\xb02, septembre 2000)._NEWLINE_Pomembno je omeniti tudi razliko z drugimi teorijami polifonije, npr. \xc5\xbee omenjenim Bahtinom, ki teorijo polifonije razvije predvsem na podro\xc4\x8dju literature in uvede pojme kot so karnevalizacija, maske; ukvarja se z odnosom avtor \xe2\x80\x93 junak in Ballyjem, ki v kontekstu svoje teorije polifonije uvaja pojme kot so modalni subjekt \xe2\x80\x93 izjavljalec vs. komunicirajo\xc4\x8di subjekt \xe2\x80\x93 govorec.\n_START_SECTION_\nBibliografija v sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini\n_START_PARAGRAPH_\nAvtorska dela:_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Ducrot, O.\xc2\xa0\xc2\xbbIzrekanje in izre\xc4\x8deno\xc2\xab. Ljubljana: Zalo\xc5\xbeba \xc5\xa0KUC: Znanstveni in\xc5\xa1titut FF, 1988. (zbirka SH). Prevedla Jerica \xc5\xa0umi\xc4\x8d - Riha._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Ducrot, O.\xc2\xa0\xc2\xbbArgumetnacija in argumentativni toposi\xc2\xab. Prevedla Simona Suhadolnik. Problemi: revija za kulturo in dru\xc5\xbebena vpra\xc5\xa1anja, \xc5\xa1t. 1 (1989), str. 3\xe2\x80\x9418._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Ducrot, O., \xc5\xbdagar, I. \xc5\xbd.\xc2\xa0\xc2\xbbUra je osem. Ura je \xc5\xa1ele osem\xc2\xa0: argumentirati v jeziku\xc2\xab, Delo, \xc5\xa1t. 2 (4. 1. 1992), str. 24\xe2\x80\x9425._NEWLINE_\xc4\x8clanki in druge publikacije o Ducrotu:_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Kunst - Gnamu\xc5\xa1, O.,\xc2\xa0\xc2\xbbArgumentacija med subjektom \xc5\xbeelje in logi\xc4\x8dnim subjektom\xc2\xab, Filozofski vestnik, letn. 10, \xc5\xa1t. 2 (1989), str. 125\xe2\x80\x94133._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Kr\xc5\xbean, M.,\xc2\xa0\xc2\xbbTuji govor" ter razmerje med lingvistiko in pragmatiko\xc2\xab, Slavisti\xc4\x8dna revija: \xc4\x8dasopis za jezikoslovje in literarne vede, letn. 56, \xc5\xa1t. 1 (jan.-mar. 2008), str. [65]\xe2\x80\x9478._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Puc, D.,\xc2\xa0\xc2\xbbTeorija argumentacije Oswalda Ducrota\xc2\xab, Jezik in slovstvo, letn. 50, \xc5\xa1t. 2 (mar.--apr. 2005), str. 49\xe2\x80\x9461._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Salecl, R.,\xc2\xa0\xc2\xbbOswald Ducrot: "Izrekanje in izre\xc4\x8deno"\xc2\xab, Problemi, Razprave, let. 5 (1989), str. 264\xe2\x80\x94271._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xa0umi\xc4\x8d - Riha, J.,\xc2\xa0\xc2\xbbProblem subjekta v Ducrotovi strukturalisti\xc4\x8dni semantiki\xc2\xab, v\xc2\xa0\xc2\xbbIzrekanje in izre\xc4\x8deno\xc2\xab, Ljubljana: Zalo\xc5\xbeba \xc5\xa0KUC: Znanstveni in\xc5\xa1titut FF, 1988, str. 251\xe2\x80\x94262._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xa0umi\xc4\x8d - Riha, J.,\xc2\xa0\xc2\xbbTeror besede\xc2\xab, Filozofski vestnik, letn. 10, \xc5\xa1t. 2 (1989), str. 135\xe2\x80\x94138._NEWLINE_\xe2\x80\xa2 Brezar Schlamberger, M., \xc5\xbdagar, I. \xc5\xbd.,\xc2\xa0\xc2\xbbArgumentacija v jeziku\xc2\xab, Pedago\xc5\xa1ki in\xc5\xa1titut, 1999. Dostopno: www.dlib.si/stream/URN:NBN:SI:DOC-XJRLT304/7208e49c.../PDF._NEWLINE_V tem zborniku so dostopni naslednji \xc4\x8dlanki:_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xbdagar, Igor \xc5\xbd., Argumentacija v jeziku proti argumentaciji z jezikom_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xbdagar, Igor \xc5\xbd., Med avgmentativnimi vezniki in polifonijo_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xbdagar, Igor \xc5\xbd., Topoi: \xc4\x8drna skrinjica argumentacije_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xbdagar, Igor \xc5\xbd., Ali je kontekst res pomemben?_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xbdagar, Igor \xc5\xbd., Kako kaj napravimo z besedami \xe2\x80\x93 polifoni\xc4\x8dni na\xc4\x8din_NEWLINE_\xe2\x80\xa2 \xc5\xbdagar, Igor \xc5\xbd., Pa modifikator veznikov: Argumentativna analiza'