b'\n_START_ARTICLE_\nJonas Salk\n_START_SECTION_\nMladost in za\xc4\x8detek kariere\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v dru\xc5\xbeini judovskega oblikovalca obla\xc4\x8dil v New Yorku in se \xc5\xbee zgodaj izkazal kot izredno nadarjen otrok. Z odliko je opravil prvostopenjski \xc5\xa1tudijski program medicine na Mestni univerzi New Yorka, nato pa je dobil \xc5\xa1tipendijo za diplomski \xc5\xa1tudij na Univerzi v New Yorku, kjer je leta 1939 pridobil naziv doktorja medicine. Njegov takratni mentor Thomas Francis, Jr. ga je med \xc5\xa1tudijem usmeril v raziskave imunskega odziva na inaktivirane viruse. Po diplomi je opravil pripravni\xc5\xa1tvo v bolni\xc5\xa1nici Mount Sinai v New Yorku, nato pa je s financiranjem Nacionalnega raziskovalnega sveta sledil mentorju na Univerzo Michigana, kjer sta razvijala cepiva proti virusu gripe za voja\xc5\xa1ke namene._NEWLINE_Leta 1947 je od\xc5\xa1el na medicinsko fakulteto Univerze v Pittsburghu, kjer je bil imenovan za direktorja virolo\xc5\xa1kega laboratorija in se pri\xc4\x8del ukvarjati s klasifikacijo sevov virusa otro\xc5\xa1ke ohromelosti. Ta bolezen je bila takrat eden najresnej\xc5\xa1ih javnozdravstvenih problemov v Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeavah Amerike, z rednimi epidemijami, ki so prizadele desettiso\xc4\x8de ljudi. Najbolj znani bolnik, nekdanji ameri\xc5\xa1ki predsednik Franklin D. Roosevelt, je pred vojno ustanovil sklad za financiranje raziskav, ki so leta 1949 privedle do klju\xc4\x8dnega preboja, tehnike gojenja virusa v celi\xc4\x8dni kulturi (zanj so John F. Enders in sodelavca prejeli Nobelovo nagrado). Ambiciozni Salk je z ekipo izkoristil prilo\xc5\xbenost in za\xc4\x8del delati na cepivu, z izdatnim financiranjem istega sklada.\n_START_SECTION_\nRazvoj cepiva proti otro\xc5\xa1ki ohromelosti\n_START_PARAGRAPH_\nUbral je pristop z inaktiviranimi (mrtvimi) virusnimi delci, podobno kot pri svojem predhodnem delu z virusom gripe. Gojil jih je v kulturi celic opi\xc4\x8djih ledvic in jih nato obdelal s formaldehidom. Najprej je s poskusi na opicah dokazal, da inaktivirani virusi spro\xc5\xbeijo imunski odziv, ne morejo pa povzro\xc4\x8diti simptomov, nato so sledili prvi klini\xc4\x8dni preskusi. Vzporedno in neodvisno od Salkove ekipe je cepivo razvijal tudi Albert Sabin, ki pa je uporabljal oslabljene (atenuirane) viruse. Salk s sodelavci je bil hitrej\xc5\xa1i in leta 1954 so izvedli zadnji, najbolj mno\xc5\xbei\xc4\x8den preskus, v katerega je bilo vklju\xc4\x8denih ve\xc4\x8d kot 1,8 milijona \xc5\xa1olarjev. Rezultat, 80-odstotna za\xc5\xa1\xc4\x8dita po treh odmerkih, je bil objavljen 12. aprila 1955, kar je spro\xc5\xbeilo pravo senzacijo v javnosti, Salku pa prineslo nenadno slavo. Cepivo je v petih letih zmanj\xc5\xa1alo pojavnost otro\xc5\xa1ke paralize za ve\xc4\x8d kot 90\xc2\xa0% in \xc5\xa1ele sredi 1960. let ga je nadomestil Sabinov pripravek, ki je bil uveden nekoliko kasneje in ga je bilo mogo\xc4\x8de jemati oralno._NEWLINE_Salk je leta 1957 postal profesor eksperimentalne medicine na Univerzi v Pittsburghu. Ve\xc4\x8d anket je pokazalo, da je v naj\xc5\xa1ir\xc5\xa1i javnosti eden najbolj znanih Ameri\xc4\x8danov tega \xc4\x8dasa, prejel pa je tudi razli\xc4\x8dna priznanja, med njimi imenovanje v francoski red legije \xc4\x8dasti (1955) in kasneje \xc5\xa1e najvi\xc5\xa1je ameri\xc5\xa1ko civilno odlikovanje, predsedni\xc5\xa1ko medaljo svobode (1977). Prejel je tudi Lasker-DeBakeyjevo nagrado za klini\xc4\x8dne medicinske raziskave, vendar je bil ve\xc4\x8d priznanja stroke dele\xc5\xbeen Sabin. Salkovi zdravni\xc5\xa1ki kolegi so namre\xc4\x8d menili, da je njegov zvezdni\xc5\xa1ki status v javnosti nekoliko neokusen ter da ni dovolj poudarjal dela predhodnikov, na katerem je gradil, slava pa je motila tudi Salka samega.\n_START_SECTION_\nSalkov in\xc5\xa1titut\n_START_PARAGRAPH_\nSvoj vpliv je uporabil da je pridobil financiranje za lasten raziskovalni in\xc5\xa1titut, kjer bi vzpostavil skupnost vrhunskih raziskovalcev, kar so bile njegove sanje \xc5\xbee od nekdaj. Leta 1963 je tako postal ustanovni direktor In\xc5\xa1tituta za biolo\xc5\xa1ke \xc5\xa1tudije v La Jolli (Kalifornija), katerega kampus je oblikoval znani arhitekt Louis Kahn. Kasneje je bil v ustanoviteljevo \xc4\x8dast preimenovan v Salkov in\xc5\xa1titut za biolo\xc5\xa1ke \xc5\xa1tudije. Salk se je tam ukvarjal z molekularnimi osnovami razli\xc4\x8dnih bolezni, predvsem multiple skleroze in Aidsa, k sodelovanju pa pritegnil tudi ve\xc4\x8d uglednih molekularnih biologov, med njimi bodo\xc4\x8de nobelovce Francisa Cricka, Renata Dulbecca in Jacquesa Monoda._NEWLINE_In\xc5\xa1titut je vodil do svoje upokojitve leta 1985.\n_START_SECTION_\nZasebno \xc5\xbeivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nSalk je bil poro\xc4\x8den dvakrat, prvi\xc4\x8d s socialno delavko Donno Lindsay, s katero je imel tri sinove Od nje se je leta 1968 lo\xc4\x8dil, dve leti kasneje pa se je poro\xc4\x8dil s francosko slikarko Fran\xc3\xa7oise Gilot (med drugim znano po tem, da je bila neko\xc4\x8d Picassova muza in ljubimka)._NEWLINE_Poleg znanstvenih del je napisal ve\xc4\x8d knjig s filozofskimi motivi, med njimi Man Unfolding (1972) in The Survival of the Wisest (1973).'