b"\n_START_ARTICLE_\nValentinijan II.\n_START_SECTION_\nOtro\xc5\xa1tvo in prihod na prestol (371-375)\n_START_PARAGRAPH_\nFlavij Valentinijan je bil sin cesarja Valentinijana I. in njegove druge \xc5\xbeene Justine. Bil je polbrat Valentinijanovega drugega sina Gracijana, ki je bil od leta 367 o\xc4\x8detov socesar. Imel je sestre Galo, Grato in Justo. Valentinijan I. je leta 375 na vojnem pohodu v Panoniji umrl. Ker se niti Gracijan, ki je bil takrat v Trierju, niti njegov stric Valens, ki je bil cesar na Vzhodu, nista posvetovala s svojima poveljnikoma armad o nasledstvu, so generali 22. novembra 375 za o\xc4\x8detovega naslednika in avgusta razglasili njegovega komaj \xc5\xa1tiriletnega sina Valentinijana. Glavni razlog za njegovo imenovanje je bilo mnenje armade in njenega frankovskega poveljnika Merobavda, da Gracijan nima dovolj voja\xc5\xa1kih sposobnosti, Valentinijan pa kot otrok ne bo mogel takoj prevzeti voja\xc5\xa1kega poveljstva.\n_START_SECTION_\nVladanje iz Milana (375-387)\n_START_PARAGRAPH_\nGracijan se je moral ukloniti svojim generalom, ki so podprli njegovo polbrata, in svojo vladavino omejiti na Galijo, Hispanijo in Veliko Britanijo, medtem ko je v Italiji, delu Ilirika in Afriki vladal Valentinijan. Leta 378 je bil njun stric Valens v Odrinu ubit v boju z Goti, zato je Gracijan pozval generala Teodozija, da kot cesar vlada na Vzhodu. _NEWLINE_Valentinijan je bil kot otrok pod velikim vplivom svoje arijanske matere, cesarice Justine, in cesarskega dvora v Milanu, po drugi strani pa se je za vpliv nanj potegoval milanski \xc5\xa1kof Ambro\xc5\xbe. Justina se je na vso mo\xc4\x8d trudila, da bi se njen mladi sin uprl nicejski stranki, katero je zastopal Ambro\xc5\xbe.  _NEWLINE_Ambro\xc5\xbe je leta 385 s podporo milanskega prebivalstva zavrnil cesarjevo zahtevo, naj preda Porcjsko baziliko v uporabo arijanskim vojakom. Leta 386 sta Justina in Valentinijan sprejela arijanskega \xc5\xa1kofa Avksencija in ponovno zahtevala od Ambro\xc5\xbea, da cerkev preda arijanom. Ambro\xc5\xbe in njegova kongregacija so se zaprli  v cerkev in cesarjev ukaz je bil preklican. Njegovo drugoverstvo je proti njemu izkoristil uzurpator Magn Maksim, ki se je leta 383 v Britaniji razglasil za rimskega cesarja, nasprotoval pa mu je tudi njegov morebitni zaveznik Teodozij._NEWLINE_Valentinijan je posku\xc5\xa1al ustaviti pusto\xc5\xa1enje poganskih templjev v Rimu. Poganski senatorji pod vodstvom rimskega prefekta Avrelija Simaha, spodbujeni z njegovo politiko, so zato leta 384 s peticijo zahtevali obnovo oltarja Zmage v zgradbi rimskega senata, katerega je odstranil Gracijan leta 384. Valentinijan je zaradi Ambro\xc5\xbeevega vztrajanja njihovo zahtevo zavrnil in s tem zavrnil obi\xc4\x8daje in obrede poganskega Rima, na katere se je pozival Simah. _NEWLINE_Valentinijanov dvor se je z Ambro\xc5\xbeevim posredovanjem za nekaj \xc4\x8dasa spravil z Magnom Maksimom in Teodozij je Valetinijana priznal za svojega socesarja na Zahodu. Leta 386 ali 387 je Maksim preko Alp vdrl v dolino Pada in ogrozil Milano. Maksimijan in Justina sta pobegnila k Teodoziju v Solun in se z njim dogovorila, da ga bo Teodozij ponovno vzpostavil njegovo oblast na Zahodu. Dogovor so utrdili s Teodozijevo poroko z Valentinijanovo sestro Galo. Teodozijeva vojska je leta 388 je v bitki pri Savi premagala Magna Maksima.  _NEWLINE_Teodozij je kljub temu, da je za cesarja imenoval oba svoja sinova, Arkadija leta 383 in Honorija leta 393, ostal zvest Valentinijanski dinastiji.\n_START_SECTION_\nVladanje iz Vienna (388\xe2\x80\x93392)\n_START_PARAGRAPH_\nPo Maksimovem porazu je Teodozij ostal v Milanu do leta 391. Valentinijan in njegov dvor so bili nastanjeni v Viennu v Galiji, ki je bil dale\xc4\x8d od vpliva milanskega \xc5\xa1kofa Ambro\xc5\xbea. Justina je okoli leta 391 umrla. _NEWLINE_Teodozij je na klju\xc4\x8dne dr\xc5\xbeavne polo\xc5\xbeaje na Zahodu imenoval svoje ljudi in koval novce, na katerih je oznanjal svoje skrbni\xc5\xa1tvo nad Valentinijanom. Za poveljnika armade (magister militum) zahodnih provinc, razen Afrike, in Valentinijanovega varuha je imenoval Franka Arbogasta, ki je bil podrejen izklju\xc4\x8dno Teodoziju. Medtem, ko se je Arbogast uspe\xc5\xa1no vojskoval na Renu, je mladi cesar ostal v Viennu, kar ka\xc5\xbee na njegovo podrejenost, saj je njegov brat Gracijan v tej starosti \xc5\xbee spremljal svojega o\xc4\x8deta na vojnih pohodih. Arbogastova dominacija nad mladim cesarjem je bila precej\xc5\xa1nja. V cesarjevi prisotnosti je celo umoril njegovega prijatelja Harmonija, osumljenega jemanja podkupnine._NEWLINE_Kriza je dosegla vrhunec, ko je Arbogast Valentinijanu prepovedal, da bi vodil pohod galske armade v Italijo, kjer naj bi zaustavila pritisk barbarov. Valentinijan je Arbogasta odpustil, slednji pa se za njegov ukaz ni zmenil in javno trdil, da ga ne more odpustiti, ker ga na ta polo\xc5\xbeaj ni imenoval. Valentinijan se je zaradi njegovega upiranja prito\xc5\xbeil Teodoziju in Ambro\xc5\xbeu. Izrecno se je odrekel svojemu arijanstvu in povabil Ambro\xc5\xbea v Vienne, da ga krsti._NEWLINE_15. maja 392 so na\xc5\xa1li Valentinijana obe\xc5\xa1enega v njegovi rezidenci v Viennu. Arbogast je trdil, da je naredil samomor. Zosim je na za\xc4\x8detku 6. stoletja v Konstantinoplu zapisal, da ga je Arbogast umoril, \xc4\x8deprav so v anti\xc4\x8dnih virih mnenja o njegovi smrti deljena. Edini zahodni vir o Valentinijanovi smrti iz tistega obdobja je Ambro\xc5\xbeev slavospev De obitu Valentiniani consolatio. Slavospev je glede cesarjeve smrti dvoumen, kar ne presene\xc4\x8da, saj ga je Ambro\xc5\xbe predstavil kot zgled kr\xc5\xa1\xc4\x8danske kreposti. Samomor, in ne umor, bi v tem klju\xc4\x8dnem vpra\xc5\xa1anju pomenil \xc5\xa1kofovo hinav\xc5\xa1\xc4\x8dino._NEWLINE_Valentinijana so prepeljali v Milano, kjer ga je ob objokovanju sester Juste in Grate pokopal \xc5\xa1kof Ambro\xc5\xbe. Polo\xc5\xbeili so ga v porfirnat sarkofag poleg brata Gracijana, najverjetneje v kapeli Sant'Aquilino ob milanski baziliki svetega Lovrenca._NEWLINE_Arbogast je, navidezno presene\xc4\x8den zaradi smrti svojega nekdanjega varovanca, sprva priznal Teodozijevega sina Arkadija za cesarja Zahoda. Po treh mesecih, v katerih ni imel s Teodozijem nobenih stikov, je za cesarja razglasil dr\xc5\xbeavnega uradnika Evgenija. Teodozij je Evgenijevo oblast na za\xc4\x8detku prena\xc5\xa1al, januarja 393 pa je za avgusta in Valentinijanovega naslednika imenoval svojega osemletnega sina Honorija. Izbruhnila je dr\xc5\xbeavljanska vojna, v kateri je Teodozij porazil Evgenija in Arbogasta.\n_START_SECTION_\nZapu\xc5\xa1\xc4\x8dina\n_START_PARAGRAPH_\nZdi se, da Valentinijan sam ni imel avtoritete, pa\xc4\x8d pa je bil figura mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1ih interesnih skupin: njegove matere, njegovih socesarjev in mo\xc4\x8dnih generalov. Od krize tretjega stoletja dalje so  v cesarstvu vladali mo\xc4\x8dni generali v razmerah, ki jih je formaliziral Dioklecijan z uvedbo sistema kolektivnega vodenja (tetrarhija). Valentinijan I. je poleg tega, da je bil vojak, tudi ponovno vzpostavil prakso dednega nasledstva. O\xc4\x8ditna pomanjkljivost teh dveh nasprotujo\xc4\x8dih si zahtev se je pokazala za \xc4\x8dasa vladavine Valentinijana II., otroka. Njegova vladavina je bil znanilec petega stoletja, ko so v cesarstvu vladali otroci ali slabi\xc4\x8di pod nadzorom mo\xc4\x8dnih generalov in dr\xc5\xbeavnih uradnikov."