b'\n_START_ARTICLE_\nPape\xc5\xbe Pij IX.\n_START_SECTION_\nOtro\xc5\xa1tvo in mladost\n_START_PARAGRAPH_\nMestece Senigallia le\xc5\xbei na vzhodni obali Apeninskega polotoka ob Jadranskem morju ob ustju reke Mise. Konec XVIII. stoletja je \xc5\xa1telo deset tiso\xc4\x8d prebivalcev in je pripadalo k Pape\xc5\xa1ki dr\xc5\xbeavi ki jo imenujejo tudi  "Patrocinium Sancti Petri" (slovensko: "Nadarbina svetega Petra"). Rodovina Mastai je bila lombardskega porekla in je tukaj \xc5\xbeivela \xc5\xbee od 16. stoletja. V 17. stoletju je rodovina od piacen\xc5\xa1kega vojvoda dobila grofovski naslov; po poroki z rodovino Ferretti, ki izhaja iz Ancone, si je privzela dvojni priimek. Med francosko revolucijo in med Napoleonovimi vojnami je bil Geronimo Mastai-Ferretti mestni \xc5\xbeupan. Poro\xc4\x8dil se je z grofico Catherino Solozzi, ki mu je rodila \xc5\xa1tiri deklice in \xc5\xa1tiri de\xc4\x8dke. Najmlaj\xc5\xa1i sin je bil Giovanni-Maria-Giovanni-Battista-Pietro-Pellegrino-Isidorio \xe2\x80\x93 prihodnji pape\xc5\xbe, ki se je rodil  13. maja 1792. Pozneje so ga klicali le Giovannino, Janezek. Osnovno izobrazbo mu je posredovala kar mati, nakar je 1803 vstopil v daljnem mestu Volterra pri piaristih v srednjo \xc5\xa1olo._NEWLINE_1808 pa se je moral zaradi bolezni (bo\xc5\xbejast) vrniti v rojstno mesto. Od 1810 pa je vseeno \xc5\xbee nadaljeval \xc5\xa1tudij matematike, modroslovja, prava in bogoslovja v Rimu; stanoval je pri enem od svojih stricev. Leta 1815 se je podal na romanje v Loretto, nakar ni imel ve\xc4\x8d bo\xc5\xbejastnih napadov; ozdravljenje je pripisoval Marijini pripro\xc5\xa1nji. Ko se mu je zdravje popravilo, je zaprosil za sprejem pri pape\xc5\xbeu Piju VII. Njegove spodbudne besede so mu pomagale k dokon\xc4\x8dni odlo\xc4\x8ditvi: odpotoval je domov in razlo\xc5\xbeil star\xc5\xa1em, da bo postal duhovnik.\n_START_SECTION_\nDuhovni\xc5\xa1tvo\n_START_PARAGRAPH_\nStar dvaindvajset let se je vrnil v Rim, kjer je stanoval v siroti\xc5\xa1nici Tatagiovanni od 1817. \xc4\x8ceprav je bil le gojenec, je postal ravnateljev namestnik. Zdravje se mu je popolnoma popravilo. 18. decembra 1818 je sprejel subdiakonat, 6. marca 1819 diakonat; 10. aprila 1819 je bil posve\xc4\x8den v duhovnika, nakar je postal kanonik pri kapitlju cerkve Santa Maria in Via Lata, kar je pomenilo napredovanje. On pa se za to ni dosti menil, ampak je nadaljeval vzgojno-vodstveno dejavnost do 1823. _NEWLINE_Sveti sede\xc5\xbe mu je tedaj zaupal diplomatsko nalogo: pape\xc5\xbe ga je zadol\xc5\xbeil za ustanovitev \xc4\x8dilske apostolske nunciature. Med potovanjem so se morali boriti z viharji in gusarskimi napadi; pomorska pustolov\xc5\xa1\xc4\x8dina se je kon\xc4\x8dala \xc5\xa1ele 5. januarja 1824 v buenosaire\xc5\xa1kem pristani\xc5\xa1\xc4\x8du; od tod so nadaljevali potovanje po suhem dva meseca do \xc4\x8dilskega glavnega mesta Santiaga. Poslanstvo pa je vlada nove republike sprejela z nezaupanjem, celo s sumni\xc4\x8denjem; tako so se po dveh mesecih morali vrniti nazaj v Rim. Giovannija je novi pape\xc5\xbe Leon XII. imenoval za ravnatelja dobrodelne ustanove San Michele v Ripi, kjer je bila obenem siroti\xc5\xa1nica, pobolj\xc5\xa1evalnica, kaznilnica za mo\xc5\xa1ke in \xc5\xbeenske ter dom onemoglih. Ustanova za ve\xc4\x8d sto oseb je bila v pravem kaosu; po nekaj mesecih je novi ravnatelj napravil red in dosegel, da so uslu\xc5\xbebenci za\xc4\x8deli vestno opravljati svoje humanitarno delo. \xc5\xbde po dvajsetih mescih si je zaslu\xc5\xbeil Giovanni Mastai-Ferreti priznanje odli\xc4\x8dnega organizatorja.\n_START_SECTION_\nNad\xc5\xa1kof in kardinal\n_START_PARAGRAPH_\nPape\xc5\xbe Leon XII. ga je imenoval 21. maja 1827 za spoletskega nad\xc5\xa1kofa; (\xc5\xa1kofovsko posve\xc4\x8denje je prejel 3. junija istega leta). S svojim prijateljskim, milim in dobrodelnim delovanjem si je pridobil splo\xc5\xa1no naklonjenost in mnenje, da je celo on sam svobodomislec. 17. decembra 1832 ga je pape\xc5\xbe Gregor XVI. (1831-1846) imenoval za nad\xc5\xa1kofa (osebni naziv) Imole. \xc5\xbde tedaj so ga predlo\xc5\xbeili pape\xc5\xbeu za kardinala; vendar je le-ta imel pomisleke, \xc4\x8de\xc5\xa1 da je preve\xc4\x8d liberalno usmerjen reko\xc4\x8d: \xe2\x80\x9eV hi\xc5\xa1i Mastaijevih so \xc5\xa1e ma\xc4\x8dke liberalne.\xe2\x80\x9d _NEWLINE_23. decembra 1839 je bil povzdignjen v kardinala in pectore; 14. decembra 1840 pa je bil ponovno povzdignjen v kardinala in imenovan za kardinal-duhovnika pri Ss. Marcellino e Pietro.\n_START_SECTION_\nNajdalj\xc5\xa1i pontifikat (1846\xe2\x80\x931878)\n_START_PARAGRAPH_\nPape\xc5\xbe je bil med letoma 1846 in 1878; za apostolom Petrom je imel najdalj\xc5\xa1i pontifikat._NEWLINE_Ko je 1. junija 1846 umrl pape\xc5\xbe Gregor XVI., je bila ve\xc4\x8dina kardinalov prepri\xc4\x8dana, da je treba spremenit enostransko in konzervativno usmeritev rajnega pape\xc5\xbea. Zato so \xc5\xbee drugega dne konklava izvolili za novega pape\xc5\xbea kardinala Giovannija Mastai-Ferettija, ki je bil na glasu po svoji svobodomiselnosti. Privzel si je ime Pij IX. . Pij IX. je bil \xc5\xbee zgodaj v slu\xc5\xbebi kurije, imel je velike diplomatske izku\xc5\xa1nje v \xc4\x8cilu, pozneje pa je bil kot nad\xc5\xa1kof na glasu po svojih organizacijskih sposobnostih in prakti\xc4\x8dni pobo\xc5\xbenosti. Z naklonjenostjo je spremljal gibanje za zedinjenje Italije, s katerim naj bi sodelovala tudi Pape\xc5\xa1ka dr\xc5\xbeava. Po eni strani je zavra\xc4\x8dal brezbo\xc5\xbeni radikalizem Garibaldija, po drugi strani pa je nasprotoval avstrijskemu cerkevnemu jo\xc5\xbeefinizmu zlasti v Lombardiji. Sicer se pa ni veliko razumel na zapletene politi\xc4\x8dne zadeve. 17. julija 1846 je s politi\xc4\x8dno amnestijo izpustil iz zaporov mno\xc5\xbeico politi\xc4\x8dnih zapornikov. Oktobra 1847 je ustanovil nov dr\xc5\xbeavni svet, 14. marca 1848 novo ministrstvo; poleg tega je omogo\xc4\x8dil svobodo tiska in zdru\xc5\xbeevanja.\n_START_SECTION_\nBeg iz Rima\n_START_PARAGRAPH_\nV tem duhu je izzvenel poziv piemontske vlade, naj napove vojno Avstriji, ki je imela pod oblastjo nekatere pokrajine na Apeninskem polotoku. \xc4\x8ceprav se je ve\xc4\x8dina kardinalov s tem predlogom strinjala, ga je pape\xc5\xbe 29. aprila 1848 zavrnil. Razo\xc4\x8daranje italijanskih rodoljubov je bilo neizmerno: Pija, ki so ga prej imenovali za o\xc4\x8deta domovine, so odslej zmerjali kot izdajalca domovine. Pape\xc5\xbeevo popularnost kot da je odpihnil veter. \xe2\x80\x9eKakor so prej pape\xc5\xbea primerjali z velikimi heroji anti\xc4\x8dne dobe, so ga zdaj primerjali z najbolj \xc4\x8drnimi izdajalci.\xe2\x80\x9d  Njegov polo\xc5\xbeaj se je hitro slab\xc5\xa1al. _NEWLINE_Maja 1848 je nerad imenoval ministrski svet, ki je imel lai\xc4\x8dno ve\xc4\x8dino; njegov predsednik je bil modri in izku\xc5\xa1eni politik grof Pellegrino Rossi. Ko je 15. novembra, \xc4\x8deprav vnaprej opozorjen, mirno in hrabro vstopil v pala\xc4\x8do na otvoritvi predstavni\xc5\xa1kega doma, je padel pod bode\xc5\xbeem nekega zarotnika. Nih\xc4\x8de se ni na\xc5\xa1el, ki bi se postavil na stran reda. Podivjana drhal je slavila strahopetni umor kot herojstvo. Naslednjega dne so nemiri dosegli vrhunec. Vstajniki so oblegali tudi pape\xc5\xbeevo zato\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8de Kvirinalsko pala\xc4\x8do; zato je pape\xc5\xbe 24. novembra preoble\xc4\x8den v duhovni\xc5\xa1ko obleko pobegnil v Gaeto, kjer je v Neapeljskem kraljestvu prebil 17 mesecev. V Rimu so oklicali republiko. \xc5\xa0ele s pomo\xc4\x8djo zaveznikov  so vzpostavili red. Pape\xc5\xbe se je vrnil v Rim. Po teh neljubih dogodkih je Pij IX. spremenil svoje dotlej naklonjeno stali\xc5\xa1\xc4\x8de do revolucionarjev in nacionalistov v odklonilno.\n_START_SECTION_\nKonec Pape\xc5\xa1ke dr\xc5\xbeave\n_START_PARAGRAPH_\nKo je pape\xc5\xbe Pij IX. zasedel sede\xc5\xbe Svetega Petra, je bil star komaj 54 let. Z mladostnim poletom se je lotil naloge, da bi re\xc5\xa1il vpra\xc5\xa1anja Cerkvene dr\xc5\xbeave; vendar je ravno na tem podro\xc4\x8dju do\xc5\xbeivel najve\xc4\x8d razo\xc4\x8daranj in porazov. Ko se je vrnil v Rim leta 1850, je  in s pomo\xc4\x8djo dr\xc5\xbeavnega tajnika Giacoma Antonellija sicer uvedel nekatere reforme; vendar nasprotniki niso bili zadovoljni. Pape\xc5\xbe bi se namre\xc4\x8d strinjal s konfederacijo, v kateri bi imela Pape\xc5\xa1ka dr\xc5\xbeava osrednje mesto z Rimom kot glavnim mestom; vendar je predlog propadel, ko so ga nekatere dr\xc5\xbeave zavrnile. Tako je dobivala unitaristi\xc4\x8dna opcija vse ve\xc4\x8djo podporo zlasti med revolucionarji in nacionalisti. Piemontska vlada s kraljem na \xc4\x8delu je pravzaprav hotela raz\xc5\xa1iriti svoje podro\xc4\x8dje na cel Apeninski polotok pod vodstvom savojskega kralja Viktorja Emanuela II.  in ministrskega predsednika grofa Cavourja. Pape\xc5\xa1ka dr\xc5\xbeava je tako 1859 izgubila Romagno, 1860 pa Umbrijo in Marke. Francoske \xc4\x8dete so ve\xc4\x8dkrat odbile vpade Garibaldijevih (1807-1882) vstajnikov; ko pa so se zaradi nem\xc5\xa1ko-francoske vojne (1870-71) Francozi vrnili domov, so 20. septembra 1870 revolucionarji napadli tudi Rim. Da bi prepre\xc4\x8dil prelivanje krvi, je pape\xc5\xbe izobesil belo zastavo. Umaknil se je v Vatikan; tam je ostal kot \xc2\xbbVatikanski ujetnik\xc2\xab\xc2\xa0le \xc5\xa1e duhovni pastir vseh kristjanov. Od tega dne pape\xc5\xbei ne bodo ve\xc4\x8d od\xc5\xa1li iz Vatikana vse do Janeza XXIII. To neugodno razmerje je na\xc4\x8delno re\xc5\xa1ila \xc5\xa1ele Lateranska pogodba, sklenjena 11. februarja 1929. Pape\xc5\xbe se je odpovedal Cerkveni dr\xc5\xbeavi, v zameno pa mu je bila priznana suverenost na podro\xc4\x8dju Vatikana, svetoletnih bazilik   in letne rezidence Castel Gandolfo.\n_START_SECTION_\nPrekinitev koncila \xc2\xbbza nedolo\xc4\x8den \xc4\x8das\xc2\xab\n_START_PARAGRAPH_\nPij IX. si je zelo veliko prizadeval za poglabljanje verskega \xc5\xbeivljenja. S \xc5\xa1tevilnimi okro\xc5\xbenicami ob razli\xc4\x8dnih prilo\xc5\xbenostih je vedno znova opozarjal na kr\xc5\xa1\xc4\x8danska na\xc4\x8dela in dru\xc5\xbebo spodbujal h kr\xc5\xa1\xc4\x8danski prenovi. Sklical je Prvi vatikanski koncil, ki je svoje zasedanje za\xc4\x8del 8. decembra 1869. \xc4\x8ceprav je ta koncil najbolj znan po razglasitvi dogme o pape\xc5\xbeevi nezmotljivosti, pa ni ni\xc4\x8d manj pomemben zaradi dokumenta o katoli\xc5\xa1ki veri, s katerim je jasno razlo\xc5\xbeil katoli\xc5\xa1ko vero in mi\xc5\xa1ljenje na temelju razodetja. Zaradi vojnih razmer je pape\xc5\xbe prekinil koncil, ki se ni ve\xc4\x8d nadaljeval. Na neki na\xc4\x8din je dokon\xc4\x8dal in raz\xc5\xa1iril postavljene teze \xc5\xa1ele Drugi vatikanski koncil (1962-1965).\n_START_SECTION_\nDelo na diplomatskem podro\xc4\x8dju\n_START_PARAGRAPH_\nSklenil je konkordate z Rusijo (1847), \xc5\xa0panijo (1851), Avstrijo (1855) in z ve\xc4\x8d latinskoameri\xc5\xa1kimi dr\xc5\xbeavami. Ob tem je bila zelo zna\xc4\x8dilna vse mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1a centralizacija, ki je sku\xc5\xa1ala izbrisati vse te\xc5\xbenje po kakr\xc5\xa1nihkoli posebnih pravicah krajevnih Cerkva. Ta razvoj, ki seveda ni potekal brez odpora, je osrednje vodstvo Cerkve podpiralo. Pri tem je posebno vlogo imela sama osebnost pape\xc5\xbea, ki je v \xc5\xa1irokih katoli\xc5\xa1kih krogih po svetu u\xc5\xbeival izredno mo\xc4\x8dan ugled._NEWLINE_Pretirano poudarjanje vloge osrednjega vodstva Cerkve in predvsem samega pape\xc5\xbea ni izzvalo ostrih polemik samo v Cerkvi, ampak je, predvsem po letu 1870, vse bolj vznemirjalo vlade posameznih dr\xc5\xbeav. V Nem\xc4\x8diji je to privedlo do ostrih nastopov proti katoli\xc5\xa1ki Cerkvi (Kulturkampf). Avstrija je razveljavila konkordat; do te\xc5\xbeav je pri\xc5\xa1lo v nekaterih latinskoameri\xc5\xa1kih dr\xc5\xbeavah. Razna demokrati\xc4\x8dna in socialisti\xc4\x8dna gibanja po Evropi \xe2\x80\x93 ki so bila takrat \xc5\xbee itak zelo pre\xc5\xbeeta s proticerkvenimi idejami \xe2\x80\x93 so poleg tega zamerila Cerkvi, da je po letu 1848 podpirala le tiste stranke, ki so se osrednjemu vodstvu Cerkve zdele zadosti katoli\xc5\xa1ko usmerjene.\n_START_SECTION_\nVersko in misijonsko delovanje\n_START_PARAGRAPH_\nNajvidnej\xc5\xa1e sadove so Pijeva prizadevanja za ohranjanje zdravega cerkvenega nauka in za poglabljanje verskega \xc5\xbeivljenja obrodila v pravem razcvetu ljudskih pobo\xc5\xbenosti v celotni Cerkvi. V zavesti odgovornosti za celotno Cerkev je nastopal proti vsemu, kar bi po njegovem prepri\xc4\x8danju lahko ogro\xc5\xbealo versko \xc5\xbeivljenje vsakega vernika._NEWLINE_Pij VII. je po raznih misijonskih de\xc5\xbeelah, predvsem v Ameriki, ustanovil 206 novih \xc5\xa1kofij oziroma misijonskih vikariatov; 1850 je ponovno vzpostavil katoli\xc5\xa1ko hierarhijo v Angliji in 1853 na Nizozemskem.\n_START_SECTION_\nOdnos do Judov\n_START_PARAGRAPH_\nKakor hitro je postal pape\xc5\xbe, je Pij IX. napravil konec razli\xc4\x8dnim \xc5\xbealjivim navadam zoper judovsko skupnost v Rimu: proti-judovske komedije in zahtevo, da predstavniki skupnosti poslu\xc5\xa1ajo govore, ki so jih nagovarjali na spreobrnjenje v katoli\xc5\xa1tvo. Zidove, ki so omejevali geto, so podrli. Judom se je svobodnja\xc5\xa1ko vladanje Pija IX. zdelo kot kak \xc4\x8dude\xc5\xbe.\n_START_SECTION_\nPape\xc5\xbe Pij IX. in Slovenci\n_START_PARAGRAPH_\nPod pape\xc5\xbeem Pijem IX. se je zelo po\xc5\xbeivila misijonska dejavnost Cerkve ne le med drugimi, zlasti evropskimi narodi, ampak tudi med Slovenci. Leta 1847 je tako od\xc5\xa1el v Sudan, v kraje ob gornjem Nilu, slovenski misijonar in znanstvenik Ignacij Knoblehar. Slovenski duhovnik Friderik Baraga je od\xc5\xa1el med Indijance v Ameriko \xc5\xbee leta 1830 pod pape\xc5\xbeem Pijem VIII. (1829-1831). Njegovo versko, prosvetno in kulturno delovanje je bilo tako uspe\xc5\xa1no, da je leta 1853 Pij IX. za to obse\xc5\xbeno podro\xc4\x8dje Baragovega misijonskega delovanja ob Velikih jezerih med Indijanci O\xc4\x8dipvejci v Kanadi  ustanovil apostolski vikariat in Friderika Baraga imenovat za vikarja in naslovnega \xc5\xa1kofa. Tri leta kasneje je pape\xc5\xbe vikariat povzdignil v \xc5\xa1kofijo in Baraga imenoval za rednega \xc5\xa1kofa s sede\xc5\xbeem v Sault Ste. Marie (Sault Lake City). 1866 je Baraga prenesel \xc5\xa1kofijski sede\xc5\xbe v Marquette. Za njegovega prvega naslednika je Pij IX. 1868 imenoval Ignacija Mraka s Hotavelj v Poljanski dolini._NEWLINE_Lavantinski \xc5\xa1kof Anton Martin Slom\xc5\xa1ek je 1856 po dolgotrajnih pogajanjih dosegel premestitev \xc5\xa1kofijskega sede\xc5\xbea iz \xc5\xa0t. Andra\xc5\xbea v Maribor in novo razmejitev med kr\xc5\xa1ko, lavantinsko in sekovsko \xc5\xa1kofijo. Pij IX. je 16. in 20. maja 1857 oboje potrdil. Slom\xc5\xa1ek se je preselil v Maribor leta 1859. Kr\xc5\xa1ki (celov\xc5\xa1ki) \xc5\xa1kofiji je oddal koro\xc5\xa1ke kraje, od sekovske (gra\xc5\xa1ke) pa je dobil predel mariborskega okro\xc5\xbeja, kjer so bivali Slovenci. \xc5\xa0kofijska meja na severu se je od tedaj v glavnem krila z narodno, na jugu pa je imela za mejo \xc5\xa1tajersko-kranjsko de\xc5\xbeelno mejo.\n_START_SECTION_\nFotografije in slike pape\xc5\xbea Pija IX.\n_START_PARAGRAPH_\nFotografska umetnost se je za\xc4\x8dela razvijati ravno za \xc4\x8dasa pontifikata Pija IX. Tako je bil on prvi pape\xc5\xbe, ki so ga sploh kdaj fotografirali, zlasti v svojih poznej\xc5\xa1ih letih._NEWLINE_Nekateri njegovi sodobniki, npr. kardinal Giuseppe Pecci, so imeli fotografijo za manjvredno v primeri s slikanjem in se niso pustili fotografirati. Pij IX. pa je bil zelo odprt za to novo obliko umetnosti.'