b'\n_START_ARTICLE_\nZgodovina slovenskega besedotvorja\n_START_SECTION_\nObdobje slovensko-nem\xc5\xa1ke normativne protistave\n_START_PARAGRAPH_\nTo obdobje se je za\xc4\x8delo z izhajanjem Vodnikove slovnice (1811) in je trajalo do Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8deve primerjalne slovnice slovanskih jezikov (Primerjalno besedotvorje slovanskih jezikov (1875)) oz. do 1858, ko se dogodijo Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8deva predavanja na dunajski stolici za slovanske jezike._NEWLINE_V tej fazi so zlo\xc5\xbeenke, skupaj z izpeljankami, obravnavane samo v slovnicah (v poglavju o besedotvorju), torej je besedotvorna teorija omejena na dve besedotvorni vrsti: na izpeljevanje in zlaganje. Normativnost slovenskih zlo\xc5\xbeenk izhaja v veliki meri vse do Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8da iz kontrastivnega razmerja z nem\xc5\xa1kimi zlo\xc5\xbeenkami. Tak\xc5\xa1na izbira nem\xc5\xa1\xc4\x8dine kot orientacijskega jezika je pogojena sociolingvisti\xc4\x8dno in jezikovnostrukturno, saj je zlaganje v nem\xc5\xa1\xc4\x8dini najpogostej\xc5\xa1i in v smislu sistemske skladenjske podstave temeljni besedotvorni postopek. V sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini pa je nadomestljiv z izpeljavo ali kakr\xc5\xa1nokoli besedno zvezo._NEWLINE_Slovenska slovnica A. Jane\xc5\xbei\xc4\x8da (1854) obravnava tvorjenje besed skupaj z oblikoslovjem (samostalni\xc5\xa1ka, pridevni\xc5\xa1ka in zaimenska besedna vrsta). Pri tem pa se ka\xc5\xbee na sistemsko nerazlo\xc4\x8devanje morfemskih vlog, saj se pri obrazilnih morfemih tako ne lo\xc4\x8dijo slovarski (obrazilni) morfemi in skladenjski (kon\xc4\x8dni\xc5\xa1ki) morfemi.\n_START_SECTION_\nOblikovno-pomensko (analiti\xc4\x8dno) obdobje\n_START_PARAGRAPH_\nOblikoslovno-pomensko obdobje temelji na znanstvenem raziskovanju tvorjenk. _NEWLINE_Za miklo\xc5\xa1i\xc4\x8devsko obdobje sta zna\xc4\x8dilni dve metodolo\xc5\xa1ki smeri: znanstvenoanaliti\xc4\x8dna ter poljudno in prakti\xc4\x8dno uporabna. Pri znanstvenoanaliti\xc4\x8dni gre za etimolo\xc5\xa1ko primerjalnost iz slovanskih jezikov, starocerkvenoslovan\xc5\xa1\xc4\x8dine in indoevropeistike. Pobudnik te smeri je bil F. Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8d. Pri poljudno in prakti\xc4\x8dno uporabni smeri gre za normativno varianto Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8devih znanstvenih prizadevanj, uresni\xc4\x8devana z Levstikovimi idejami v Napakah slovenskega pisanja, kjer je poudarek \xc5\xa1e zlasti na zlo\xc5\xbeenkah._NEWLINE_Leta 1944 A. Breznik objavi razpravo Zlo\xc5\xbeenke v sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini. Med sinhronimi merili so, od Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8deve razprave, ostala nespremenjena tista, ki definirajo zlo\xc5\xbeensko in sklopno besedotvorno vrsto. Ostaja delitev na eni strani na izpeljevanje in na drugi na zlaganje, sklapljanje, sestavljanje, izpeljevanje iz predlo\xc5\xbenih zvez._NEWLINE_Leta 1952 izide razprava o zlo\xc5\xbeenkah A. Bajca. V tej razpravi je ve\xc4\x8d diahronih meril kot pri Brezniku. V Baj\xc4\x8devi razpravi se pojavlja tudi Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8deva primerjava s tvorjenostjo posameznih skupin v drugih slovanskih jezikih, ki se ponavlja tudi \xc5\xbee v Breznikovi razpravi. Kar se ti\xc4\x8de sinhronih delitvenih meril, postane, pri Bajcu, eno bistvenih delitvenih meril pomen. Sinhrona merila omeji glede na povr\xc5\xa1insko strukturo zlo\xc5\xbeenke, kjer se mu zdi pomembno zlasti prisotnost oz. neprisotnost medpone in mesto v morfemskem zaporedju tvorjenke. Prav tako sinhrona kot tudi diahrona merila pa so pri Bajcu podana brez jasnej\xc5\xa1ega utemeljevanja. Bajec pa uveljavi merilo jezikovnega \xc4\x8duta kot delitvenega in utemeljevalnega, kar je pomenilo vsaj delni premik jezikoslovja z logi\xc4\x8dno spoznavnega obmo\xc4\x8dja na obmo\xc4\x8dje ob\xc4\x8dutka.\n_START_SECTION_\nSkladenjskopomensko (sinteti\xc4\x8dno) obdobje\n_START_PARAGRAPH_\nTo obdobje se povezuje z Breznikovo razpravo Zlo\xc5\xbeenke v sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini, ki jo odlikuje moderen strukturalni pristop, saj \xc4\x8dlenitev zlo\xc5\xbeenk, ki so nastale iz glagola, temelji na prisojanju, vezavi ali primiku._NEWLINE_Breznik v svojem \xc4\x8dlanku ugotavlja, da sloven\xc5\xa1\xc4\x8dina nima toliko zlo\xc5\xbeenk kot drugi slovanski jeziki, denimo ru\xc5\xa1\xc4\x8dina ali takratna srbohrva\xc5\xa1\xc4\x8dina; zlo\xc5\xbeenke imamo v sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini predvsem v krajevnih in osebnih imenih. Od ostalih slovanskih jezikov naj bi se razlikovala tudi po tem, da ne dela ve\xc4\x8d novih zlo\xc5\xbeenk, razen pri najpreprostej\xc5\xa1ih vrstah, pa \xc5\xa1e tu jih umetno tvorijo pisci. Te\xc5\xbeava zlo\xc5\xbeenk je (bila) tudi v tem, da med jezikoslovci ni enotnosti v izrazih, zato so za iste vrste v uporabi razli\xc4\x8dna imena, npr. determinativne, posesivne, atributivne, kopulativne itd. Te\xc5\xbeava raz\xc4\x8dlenitve zlo\xc5\xbeenk naj bi obstajala tudi v ostalih indoevropskih jezikih._NEWLINE_V sestavi lo\xc4\x8dimo sklop in zlo\xc5\xbeenke v o\xc5\xbejem pomenu besede. Sklop je spojitev dveh ali ve\xc4\x8d izrazov, pri \xc4\x8demer ohranijo vsi \xc4\x8dleni svojo obliko in naglas. V zlo\xc5\xbeenki izgubita oba \xc4\x8dlena svojo samostojnost in postaneta enotna tvorba z enim naglasom._NEWLINE_Za sklope je zna\xc4\x8dilno, da se lahko njihovi \xc4\x8dleni rabijo lo\xc4\x8deno. Sklopi se pogosto pojavljajo v osebnih imenih (npr. priimek Kumerdej iz Nikomurnedaj, Stopistran iz Stopi na stran). Pravi, da Miklo\xc5\xa1i\xc4\x8d pravilno \xc5\xa1teje med primere sklopa tudi sestavljenke , katerih prvi \xc4\x8dlen je imperativ (kot zglede na\xc5\xa1teje potrihi\xc5\xa1 \xe2\x80\x93 zapravljivec, kuripe\xc4\x8di\xc4\x8d \xe2\x80\x93 iz kuri pe\xc4\x8d), dodaja pa, da je namesto spojnega vokala i v drugih jezikih pogosto nastopil o (vrtoglav). Zatem navaja Vondraka, ki pravi, da so sklopi sestavljenke, ki imajo o\xc4\x8ditno obliko imperativa in dvojen naglas; \xc4\x8de tega nimajo, so zlo\xc5\xbeenke. Za sloven\xc5\xa1\xc4\x8dino je gotovo, da imajo primeri z o samo en naglas in jih moramo \xc5\xa1teti med zlo\xc5\xbeenke, primere z i pa med sklope. V sloven\xc5\xa1\xc4\x8dini nimamo veliko primerov z imperativom, ve\xc4\x8dinoma gre za nove in umetne tvorbe (npr. ka\xc5\xbeipot \xe2\x80\x93 prevzeto iz hrva\xc5\xa1\xc4\x8dine). \xc5\xa0tevilni so sklopi z imperativom v osebnih imenih (Stepihleb)._NEWLINE_O zlo\xc5\xbeenkah pravi, da se jih da razdeliti na \xc5\xa1tiri vrste, od tega prve tri obsegajo sintakti\xc4\x8dne zveze brez glagola (vezalne zlo\xc5\xbeenke, svojstvene zlo\xc5\xbeenke, dolo\xc4\x8dilne zlo\xc5\xbeenke), \xc4\x8detrta vrsta pa so glagolske zlo\xc5\xbeenke. Vezalne so tiste, v katerih si v priredni zvezi sledita dva istovrstna besedna razpola, dva samostalnika ali dva pridevnika. Svojstvene se delijo na dva razreda: sestava pridevnik in samostalnik ter sestava samostalnik in samostalnik. \xc5\xa0tevilni primeri teh so med osebnimi in krajevnimi imeni. Dolo\xc4\x8dilne zlo\xc5\xbeenke se lo\xc4\x8dijo od drugih po tem, da sta tu oba \xc4\x8dlena v istem sklonu (imenovalniku) in da prvi \xc4\x8dlen natan\xc4\x8dneje dolo\xc4\x8da pomen osnovnega \xc4\x8dlena, zato jim pravimo dolo\xc4\x8dilne. Sloven\xc5\xa1\xc4\x8dina pozna dva razreda teh zlo\xc5\xbeenk: sestava pridevnik in samostalnik in sestava samostalnik in samostalnik._NEWLINE_Glagolske zlo\xc5\xbeenke so zveze glagola z raznimi besednimi razpoli. V sestavi pa je mo\xc5\xbena tudi nedolo\xc4\x8dna glagolska oblika. Glagolske zlo\xc5\xbeenke so dveh vrst: glagolska podstava je lahko v prvem ali drugem \xc4\x8dlenu zlo\xc5\xbeenke. _NEWLINE_Topori\xc5\xa1i\xc4\x8d pravi, da gre za poskus pretvorbene povezave skladenjske in morfemske jezikovnostrukturne ravnine. Pri Topori\xc5\xa1i\xc4\x8du besedotvorje ni proces, ki ga je mogo\xc4\x8de razlagati s pretvorbeno-tvorbeno metodo. V Slovenski slovnici (1976) pravi, da je besedotvorje nauk o tvorbi novih besed, nove besede pa delamo iz \xc5\xbee danih besed in besednih zvez. Prav tako pa nas besedotvorje u\xc4\x8di tvorjene besede razumeti.'