b'\n_START_ARTICLE_\nInvestiturni boj\n_START_PARAGRAPH_\nInvestiturni boj ali investiturno tekmovanje je najpomembnej\xc5\xa1i konflikt med cerkvijo in dr\xc5\xbeavo v srednjeve\xc5\xa1ki Evropi. \xc5\xa0lo je za nasprotje med cesarji in pape\xc5\xbei v zvezi z lai\xc5\xa1ko investituro, podeljevanjem slu\xc5\xbebe in posesti \xc5\xa1kofom in opatom prek posvetne oblasti._NEWLINE_V 11. in 12. stoletju je vrsta pape\xc5\xbeev izpodbijala oblast evropskim monarhijam. Vpra\xc5\xa1anje je bilo kdo, pape\xc5\xbe ali monarhi, je imel pooblastilo za imenovanje lokalnega cerkvenega funkcionarja kot je \xc5\xa1kof in opat. Konflikt se je kon\xc4\x8dal leta 1122, ko sta se cesar Henrik V. Nem\xc5\xa1ki in pape\xc5\xbe Kalist II. dogovorila o konkordatu v Wormsu. Ta razlikuje med kraljevo in duhovno mo\xc4\x8djo in daje cesarju omejeno vlogo pri izbiri \xc5\xa1kofov. Rezultat se je zdel predvsem zmaga za pape\xc5\xbea in njegove trditve, da je glavni Bo\xc5\xbeji predstavnik na Zemlji. Vendar pa je cesar ohranil veliko mo\xc4\x8d nad Cerkvijo._NEWLINE_Investiturne polemike so se za\xc4\x8dele kot boj mo\xc4\x8di med pape\xc5\xbeem Gregorjem VII. (1072-1085) in Henrikom IV., svetim rimskim cesarjem (1056-1106). Kratek a pomemben boj za investituro je nastal tudi med Henrikom I. Angle\xc5\xa1kim in pape\xc5\xbeem Paschalom II. v letih 1103 do 1107 in vpra\xc5\xa1anje je igralo manj\xc5\xa1o vlogo v bojih med cerkvijo in dr\xc5\xbeavo tudi v Franciji.\n_START_SECTION_\nUvod\n_START_PARAGRAPH_\nPape\xc5\xa1ka dr\xc5\xbeava je nastajala od 4. stoletja dalje iz cerkvenih posesti v ju\xc5\xbeni in Srednji Italiji; to je bil tako imenovani Patrimonium Petri (dedi\xc5\xa1\xc4\x8dina sv. Petra). Do 7. stoletja je bila cerkvena dr\xc5\xbeava pod za\xc5\xa1\xc4\x8dito in vrhovno oblastjo bizantinskih cesarjev. Ko pa so Bizantinci izgubili oblast v severni in srednji Italiji, so njihovo vlogo do nastopa nem\xc5\xa1kih cesarjev sredi 10. stoletja prevzeli frankovski vladarji._NEWLINE_Zelo dolgo so si pape\xc5\xbei zaman prizadevali, da bi dosegli popolno suverenost nad svojo posestjo. Pape\xc5\xa1ko ozemlje se je zaradi bojev z Bizantinci in Langobardi v 8. stoletju zelo zmanj\xc5\xa1alo. \xc5\xa0ele pod za\xc5\xa1\xc4\x8dito karolin\xc5\xa1kih vladarjev se jim je posre\xc4\x8dilo svoje ozemlje vse bolj utrditi in raz\xc5\xa1iriti._NEWLINE_Svojo avtoriteto so posku\xc5\xa1ali uveljaviti tudi z raznimi ponarejenimi dokumenti, s katerimi so dokazovali pravico do ozemeljske samostojnosti in do vrhovne oblasti nad dr\xc5\xbeavnimi zadevami. Tako so na primer z dokumentom \xc2\xbbKonstantinovo darilo\xc2\xab\xc2\xa0- pojavil se je sredi 8. stoletja - dokazovali, da je cesar Konstantin v 4. stoletju podaril pape\xc5\xbeu oblast nad Rimom, Italijo in nad celim svetom na zahodu. Kljub temu da so kmalu za\xc4\x8deli dvomiti o verodostojnosti tega in drugih podobnih dokumentov, so jih pape\xc5\xbei znova in znova posku\xc5\xa1ali uveljaviti._NEWLINE_V karolin\xc5\xa1ki dobi sta ugled in mo\xc4\x8d zahodne cerkve zelo porasla, s tem pa tudi vloga rimskih \xc5\xa1kofov - pape\xc5\xbeev. S pobiranjem desetine, ki so jo morali dajati vsi pripadniki kr\xc5\xa1\xc4\x8danske cerkve, in z dohodki cerkvenih posestev so postali pape\xc5\xbei bogatej\xc5\xa1i kot vsi evropski vladarji. Cerkev je v vseh kr\xc5\xa1\xc4\x8danskih dr\xc5\xbeavah postala najve\xc4\x8dja lastnica zemlje._NEWLINE_Kot posvetni vladarji so imeli pape\xc5\xbei svoje vazale in vojsko. Vazali so postali tudi mnogi evropski vladarji. S\xc4\x8dasoma je cerkev pridobila tudi monopol nad kulturo, pismenstvom in znanostjo._NEWLINE_Pape\xc5\xbei so se z bizantinskimi patriarhi bojevali tudi za vodstvo v kr\xc5\xa1\xc4\x8danskem svetu. Medsebojno rivalstvo, v katero so se vme\xc5\xa1avali tudi posvetni vladarji, posebno bizantinski, je privedlo leta 1054 do dokon\xc4\x8dnega razcepa. K temu so privedle tudi velike vsebinske in organizacijske razlike med zahodno in vzhodno cerkvijo._NEWLINE_S propadanjem frankovske dr\xc5\xbeave so pape\xc5\xbei izgubili varstvo in veljavo. V Italiji so fevdalci zasedali posesti cerkvene dr\xc5\xbeave in po svoji volji postavljali pape\xc5\xbee. Tudi obnova cesarstva pape\xc5\xa1tvu ni koristila. Nem\xc5\xa1ki cesar Oton I. Veliki je pape\xc5\xbea sicer za\xc5\xa1\xc4\x8ditil pred samovoljo fevdalcev, hkrati pa si ga je podredil. Cesar je pridobil prvenstvo nad posvetno in cerkveno oblastjo, torej je imel univerzalno oblast. Kasnej\xc5\xa1i pape\xc5\xbei so temu oporekali, to pa je privedlo do spopada, ki ga zgodovinarji ozna\xc4\x8dujejo kot boj za investituro.\n_START_SECTION_\nInvestiturni boj\n_START_PARAGRAPH_\nPape\xc5\xbei so v svojo korist podprli gibanje za reformo cerkve, ki se je pri\xc4\x8delo med redovniki samostana Cluny. Njihov namen je bil cerkvi povrniti ugled in mo\xc4\x8d, odpraviti v njej grobo posvetnost, ki ni bila v skladu s kr\xc5\xa1\xc4\x8danskimi na\xc4\x8deli, in osvoboditi cerkev oblasti posvetnih vladarjev. Reformisti\xc4\x8dno gibanje se je od srede 10. stoletja naglo \xc5\xa1irilo po Franciji, Angliji, Italiji in je zajelo tudi Nem\xc4\x8dijo. Najodlo\xc4\x8dneje se je za clunyjske reforme zavzel pape\xc5\xbe Gregor VII., izvoljen leta 1073. Njegov namen je bil vzpostaviti bo\xc5\xbejo dr\xc5\xbeavo s pape\xc5\xbeem kot vrhovnim fevdalnim gospodom. Na cerkvenih zborih (leta 1059 in leta 1075) so sprejeli ve\xc4\x8dino clunyjskih zahtev. Med njimi je bila odprava lai\xc4\x8dne investiture (pape\xc5\xbea ne sme postavljati cesar, volijo ga kardinali, to so najvi\xc5\xa1ji cerkveni dostojanstveniki, ki so ta naslov dobili od pape\xc5\xbea; \xc5\xa1kofe voli stolna duhov\xc5\xa1\xc4\x8dina). Uvedli so celibat (samsko \xc5\xbeivljenje duhovnikov, kar naj bi prepre\xc4\x8dilo njihovo hlastanje po premo\xc5\xbeenju). Prepovedali so simonijo, tj. kupovanje cerkvenih slu\xc5\xbeb. Latin\xc5\xa1\xc4\x8dina naj bo edini jezik bogoslu\xc5\xbeja. Teh sklepov cesar Henrik IV. (1056-1106) ni hotel sprejeti, ravno tako ni priznal Gregorja VII. za pape\xc5\xbea, ker ga ni sam postavil. S tem se je pri\xc4\x8del investiturni boj. Pape\xc5\xbe je cesarja izob\xc4\x8dil in preklel. Pri tem je ra\xc4\x8dunal na podporo \xc5\xa1tevilnih vladarskih vazalov, rimskega ljudstva in na nasprotja med nem\xc5\xa1kim cesarjem in visokim plemstvom. Henrik IV. se je pape\xc5\xbeu moral podrediti (pot v Canosso leta 1077) in sprejeti reformne sklepe. Tako je pri\xc5\xa1lo do kratkotrajnega premirja. Kljub temu da je kasneje Henrik IV. obra\xc4\x8dunal z Gregorjem VII., se je investiturni boj nadaljeval. Kon\xc4\x8dal se je z wormskim konkordatom leta 1122, ki je uveljavil ve\xc4\x8dino clunyjskih zahtev. Tako se je uresni\xc4\x8dila zahteva pape\xc5\xbeev, da mora biti cerkev neodvisna od posvetne oblasti. V Nem\xc4\x8diji je propadla dr\xc5\xbeavna cerkev._NEWLINE_V naslednjih stoletjih se je nadaljeval boj pape\xc5\xbeev za prevlado cerkve nad posvetno oblastjo.'