b'\n_START_ARTICLE_\nEtnobotanika\n_START_SECTION_\nZgodovina etnobotanike\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav je pojem \xe2\x80\x9cetnobotanika\xe2\x80\x9d \xc5\xa1ele leta 1895 uvedel ameri\xc5\xa1ki botanik John William Harshberger, njeni za\xc4\x8detki segajo dale\xc4\x8d nazaj. Leta 77 je gr\xc5\xa1ki zdravnik Dioskorid objavil delo De Materia Medica, seznam okoli 600 rastlin v Sredozemlju. Vklju\xc4\x8dil je tudi podatke o tem, kako Grki uporabljajo dolo\xc4\x8dene rastline, predvsem v medicinske namene. Ta ilustrirana knjiga o zeli\xc5\xa1\xc4\x8dih je vsebovala informacije, kako in kdaj se posamezne rastline nabira, ali so strupene ali ne, njihova uporaba ter ali so u\xc5\xbeitne (te so bile celo opremljene z recepti). Dioskorid je poudaril tudi ekonomski potencial rastlin. Mnoge generacije u\xc4\x8denjakov so uporabljale njegov priro\xc4\x8dnik, tako da do konca srednjega veka na tem podro\xc4\x8dju dejansko ni bilo napredka._NEWLINE_Nem\xc5\xa1ki botanik in zdravnik Leonhard Fuchs je bil naslednji, ki se je odpravil na teren. Iz leta 1542 je njegova knjiga De Historia Stirpium, v kateri je katalogiziral 400 rastlin iz Nem\xc4\x8dije in Avstrije._NEWLINE_John Ray (1686 - 1704) je v svojem delu Historia Plantarum dolo\xc4\x8dil prvo definicijo \xe2\x80\x9cvrste\xe2\x80\x9d: vrsta je skupina posameznikov, ki s pomo\xc4\x8djo reprodukcije ustvarijo nove, sebi podobne potomce. Ray je v tem delu tudi opisal 18600 rastlinskih vrst._NEWLINE_Leta 1753 je Carl Linnaeus izdal Species Plantarum, kjer je opisal okrog 5900 rastlin in jih poimenoval po metodi binarne nomenklature, in sicer z imenom rodu in vrste._NEWLINE_V 19. stoletju je botani\xc4\x8dno raziskovanje doseglo svoj vrh. Alexander von Humboldt je zbral podatke o rastlinah iz novega sveta, medtem ko je odprava Jamesa Cooka prinesla zbirko rastlin iz ju\xc5\xbenega Pacifika in informacije o njih. V tem \xc4\x8dasu so bili ustanovljeni tudi veliki botani\xc4\x8dni vrtovi, na primer Kew Gardens v Londonu._NEWLINE_Edward Palmer je med letoma 1860 in 1890 zbiral artefakte in botani\xc4\x8dne primerke iz severozahodne Amerike in Mehike._NEWLINE_Ko je bilo zbranih dovolj podatkov o samih rastlinah, so se za\xc4\x8deli ukvarjati tudi z opisovanjem njihove uporabe. Prvi, ki je prou\xc4\x8deval rastline z etnolo\xc5\xa1kega vidika, je bil nem\xc5\xa1ki zdravnik Leopold Gl\xc3\xbcck, ki je konec 19. stoletja deloval v Sarajevu. V letu 1896 je objavil delo, v katerem obravnava tradicionalno medicinsko uporabo rastlin pri ljudeh z bosanskega pode\xc5\xbeelja. Omenjeno delo danes velja za prvo sodobno etnobotani\xc4\x8dno delo._NEWLINE_Pojem \xe2\x80\x9cetnobotanika\xe2\x80\x9d je \xc5\xa1ele v tem \xc4\x8dasu prvi uporabil John William Harshberger, ki je pou\xc4\x8deval na Univerzi v Pensilvaniji. Prakti\xc4\x8dni interesi v etnobotaniki pa segajo na same za\xc4\x8detke civilizacije, ko so se ljudje zana\xc5\xa1ali na rastline kot na vir pre\xc5\xbeivetja._NEWLINE_Drugi strokovnjaki, ki so v 20. stoletju analizirali uporabo rastlin z lokalnega vidika, so \xc5\xa1e: etnologinja Matilda Coxe Stevenson (Zuni plants, 1915), Frank Hamilton Cushing (Zuni foods, 1920), botani\xc4\x8darka Keewaydinoquay Pakawakuk Peschel (Anishinaabe fungi, 1998) in skupina, ki so jo sestavljali Wilfred Robbins, JP Harrington in Barbara Freire-Marreco (Tewa pueblo plants, 1916)._NEWLINE_Sprva so bili etnobotani\xc4\x8dni vzorci in \xc5\xa1tudije manj zanesljivi in v\xc4\x8dasih nekoristni. Vzrok za to je bil, da botaniki in antropologi pri svojem delu niso sodelovali drug z drugim. Botaniki so se osredoto\xc4\x8dali na prepoznavanje vrst in na to, kako so se rastline uporabljale, namesto da bi se posvetili temu, kako se rastline vklju\xc4\x8dujejo v \xc5\xbeivljenje ljudi. Po drugi strani pa so se antropologi z rastlinami ukvarjali s kulturnega, ne pa tudi z znanstvenega stali\xc5\xa1\xc4\x8da. V za\xc4\x8detku 20. stoletja pa so botaniki in antropologi kon\xc4\x8dno za\xc4\x8deli sodelovati ter ustvarjati zbirko zanesljivih in podrobnih podatkov.\n_START_SECTION_\nSodobna etnobotanika\n_START_PARAGRAPH_\nV za\xc4\x8deku 20. stoletja je podro\xc4\x8dje etnobotanike do\xc5\xbeivelo premik iz grobega sestavljanja podatkov v ve\xc4\x8djo motodolo\xc5\xa1ko in konceptualno preusmeritev. S tem se je za\xc4\x8dela tudi akademska etnobotanika. Ustanovni o\xc4\x8de te discipline je Richard Evans Schultes. Danes se na podro\xc4\x8dju etnobotanike zahteva mnogo ve\xc5\xa1\xc4\x8din: botani\xc4\x8dno urjenje za prepoznavanje in shranjevanje primerkov rastlin, antropolo\xc5\xa1ko izobra\xc5\xbeevanje za razumevanje kulturnih konceptov glede dojemanja rastlin, u\xc4\x8denje lokalnih jezikov v najmanj tolik\xc5\xa1ni meri, da zado\xc5\xa1\xc4\x8da za zapisovanje in razumevanje morfologije, sintakse in semantike._NEWLINE_Velik del informacij o tradicionalni rabi rastlin razli\xc4\x8dnih ljudstev \xc5\xa1e vedno ostaja nedotaknjen. Domorodni zdravilci pogosto neradi delijo svoje znanje s tujci. Schultes je zato postal vajenec pri amazonskem \xc5\xa1amanu, kar je zahtevalo dolgoro\xc4\x8dno predanost in pristen odnos. V delu Wind in the Blood: Mayan Healing & Chinese Medicine Hernan Garcia in sodelavci opisujejo, kako so kot gostujo\xc4\x8di izvajalci akupunkture dosegli raven majevske medicine, saj so lahko v zameno ponudili svoje znanje, ki ga antropologi ne bi mogli._NEWLINE_Terence McKenna v svoji knjigi (Food of the Gods, 1993) podaja svoj pogled na etnobotaniko s teorijo o psihedeli\xc4\x8dnih rastlinah (predvsem gobicah, ki vsebujejo psilocibin), s pomo\xc4\x8djo katerih so se zgodnji \xc4\x8dlove\xc4\x8dnjaki razvili v misle\xc4\x8dega \xc4\x8dloveka (Homo sapiens).'