b'\n_START_ARTICLE_\nKontrabas\n_START_PARAGRAPH_\nKontrabas je najve\xc4\x8dji izmed godalnih instrumentov in proizvaja najni\xc5\xbeje tone. Za razliko od ostalih godalnih instrumentov so njegove strune ugla\xc5\xa1ene v \xc4\x8distih kvartah (G, D, A, E); lahko ima tudi peto struno, praviloma ugla\xc5\xa1eno na ton C. Kontrabas transponira oktavo navzdol, kar pomeni, da nota, ki jo zaigramo na ta instrument, zveni oktavo ni\xc5\xbeje. (Je edino godalo, ki transponira, razlog pa je preglednost pisave, sicer bi notni zapis nizkih tonov terjal preve\xc4\x8d pomo\xc5\xbenih \xc4\x8drt.)_NEWLINE_Kontrabas se je razvil iz viole da gamba in v glavnem obdr\xc5\xbeal obliko trupa z ravnim dnom in \xc5\xa1irokim obodom. Znan je \xc5\xbee od 16. stoletja dalje, v instrumentalne zasedbe pa so ga uvrstili v 17. stoletju. Vrat glasbila si glasbenik nasloni \xc4\x8dez levo ramo, s kovinsko nogo pa je glasbilo uprto v tla. Kontrabasist igra na kontrabas stoje ali sede na visokem stolcu. Kontrabas ima po\xc5\xa1evna ramena, da glasbenik la\xc5\xbeje dose\xc5\xbee spodnji del ubiralke. Na kontrabas lahko brenkamo (pizzicato) ali igramo z lokom - kontrabas ima najte\xc5\xbeji in najkraj\xc5\xa1i lok med godali. Na\xc4\x8dini igranja z lokom se razlikujejo glede na de\xc5\xbeele. Ve\xc4\x8dina izvajalcev v Evropi uporablja Bottesinijev ali\xc2\xa0\xc2\xbbfrancoski\xc2\xab\xc2\xa0lok. V Srednji in Vzhodni Evropi pa imajo izvajalci raje\xc2\xa0\xc2\xbbnem\xc5\xa1ki lok\xc2\xab, izdelan na osnovi Dragonettijevega loka. Dr\xc5\xbeijo ga s spodnje strani kakor lok za violo. Znan je pod vzdevkom\xc2\xa0\xc2\xbb\xc5\xbeaga za meso\xc2\xab. \xc4\x8ce na kontrabas brenkamo, dobimo globok, done\xc4\x8d zvok. Zato ga pogosto uporabljajo v jazzu in ljudski glasbi._NEWLINE_Med najpomembnej\xc5\xa1e skladatelje in izvajalce na tem glasbilu sodi Verdijev prijatelj Giovanni Bottesini (1821-1889). Zaradi njegove zmo\xc5\xbenosti igranja visokih tonov so ga klicali\xc2\xa0\xc2\xbbPaganini na kontrabasu\xc2\xab. O kontrabasu je napisal pomembno knjigo, predvsem pa mnogo solisti\xc4\x8dnih in koncertantnih skladb._NEWLINE_Kontrabase so vedno izdelovali v razli\xc4\x8dnih velikostih. Glasbilo polne velikosti (pribli\xc5\xbeno 2 metra), so uporabljali v zgodnjem baroku. Z razvojem ovitih \xc4\x8drevnih strun so ga izdelovalci lahko zmanj\xc5\xa1ali na obvladljivo velikost. V modernem orkestru je obi\xc4\x8dajno osem tri-\xc4\x8detrtinskih kontrabasov, z dol\xc5\xbeino trupa okoli 115 centimetrov, s povsem jeklenimi strunami. V 17. stoletju so v procesijah prena\xc5\xa1ali kontrabase polovi\xc4\x8dne velikosti, obe\xc5\xa1ene z jermeni \xc4\x8dez ramena. Izdelanih je bilo tudi nekaj gigantskih kontrabasov. Med njimi velja omeniti Vuilaumov\xc2\xa0\xc2\xbboktobas\xc2\xab\xc2\xa0izdelan leta 1849. Visok je bil ve\xc4\x8d kot \xc5\xa1tiri metre. Zaradi velikosti sta bila za igranje potrebna dva izvajalca. Na strune sta pritiskala s pomo\xc4\x8djo vzvodov in pedalov. Najve\xc4\x8dji kontrabas, visok 4.8 metra, je izdelal glasbilar Martin iz Liechestra v Angliji. Bil je tako velik, da so morali v strop izvrtati luknjo. Ugla\xc5\xa1evali so ga v sobi v zgornjem nadstropju.'