b'\n_START_ARTICLE_\nBruno Veliki\n_START_SECTION_\nMladost\n_START_PARAGRAPH_\nBruno je bil tretji in najmlaj\xc5\xa1i sin sa\xc5\xa1kega vojvode in vzhodno-frankovskega kralja Henrika I. (Pti\xc4\x8darja) ter njegove druge \xc5\xbeene Matilde. Imel je dva starej\xc5\xa1a brata, Otona, kasnej\xc5\xa1ega nem\xc5\xa1kega kralja in cesarja Svetega rimskega cesarstva, in Henrika, kasnej\xc5\xa1ega bavarskega vojvodo, dve sestri, Gerbergo in Hedviko ter starej\xc5\xa1ega polbrata Tankmarja. Petletnega so poslali v vzgojo k utrechtskemu \xc5\xa1kofu Balderichu, ki je bil sorodnik lotarin\xc5\xa1kega vojvode Giselberta , ki je bil poro\xc4\x8den z Brunovo sestro Gerbergo. Bruno je v Utrechtu, kjer je bilo zbrane najve\xc4\x8d znanosti karolin\xc5\xa1kega obdobja, obiskoval stolno \xc5\xa1olo, dokler ga ni brat Oton leta 939 poklical na kraljevi dvor. Takoj je pokazal veliko sposobnosti, resnosti in znanja, tako da ga je Oton \xc5\xbee petnajstletnega postavil za dr\xc5\xbeavnega kanclerja. Bruno je stike s pomembnimi ljudmi izkoristil za nadaljnje izobra\xc5\xbeevanje. Posebno pomembna sta bila zanj irski \xc5\xa1kof Israel in u\xc4\x8deni \xc5\xa1kof Rather, ki je po izgonu iz veronske \xc5\xa1kofije pribe\xc5\xbeal v Nem\xc4\x8dijo. Bruno je dvorno pisarno povzdignil na vi\xc5\xa1ji nivo. Leta 951 je kanclersko delo povezal \xc5\xa1e z vrhovnim polo\xc5\xbeajem dvorne duhov\xc5\xa1\xc4\x8dine. Mo\xc4\x8dno je vplival na izobra\xc5\xbeevanje mladih duhovnikov in vzgojil mnogo kasnej\xc5\xa1ih \xc5\xa1kofov. Stalno je zbiral in bral knjige; kmalu je veljal za enega najbolj izobra\xc5\xbeenih mo\xc5\xbe svojega \xc4\x8dasa. Od 948 do 951 je bil opat kraljeve opatije Lorsch._NEWLINE_Ko se je Oton leta 952 vrnil s prvega pohoda v Italijo in s seboj pripeljal svojo drugo \xc5\xbeeno Adelajdo, in so njegova dejanja med nem\xc5\xa1kim plemstvom in \xc4\x8dlani vladarske rodbine povzro\xc4\x8dila mnogo nezadovoljstva in tudi oboro\xc5\xbeen upor, se je Bruno postavil na Otonovo stran. Med obleganjem Mainza (953), v katerem sta se branila uporna sorodnika, Otonov sin Liudolf \xc5\xa0vabski in njegov svak Konrad Rde\xc4\x8di, vojvoda Lotaringije (poro\xc4\x8den z Otonovo h\xc4\x8derko Liutgardo), si je prizadeval sorodnike pomiriti, a brez uspeha. Ravno tedaj je umrl k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof in Oton je Bruna imenoval za njegovega naslednika (julija 1953, posve\xc4\x8den 5. septembra). Septembra 1953 sta Liudolf in Konrad zapustila Mainz (mesto se je branilo naprej), da bi v svojih vojvodinah, \xc5\xa0vabski in Lotaringiji, netila nove upore. Tedaj je Oton Konradu odvzel naslov lotarin\xc5\xa1kega vojvode in ga dal Brunu. Kot k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof in vojvoda Lotaringije je Bruno postal za Otonom najpomembnej\xc5\xa1i \xc4\x8dlovek v kraljestvu. Vedno je ostal lojalen bratu.\n_START_SECTION_\nKot vojvoda v Lotaringiji\n_START_PARAGRAPH_\nImenovanje za vojvodo Lotaringije je Brunu nalo\xc5\xbeilo dol\xc5\xbenost, da v vojvodini z oro\xc5\xbejem brani kraljeve interese. Pomo\xc4\x8d je na\xc5\xa1el pri mladem grofu iz Hainaulta Gotfridu, ki mu je pomagal vojvodino upravljati, pri spodnjelotarin\xc5\xa1kem grofu Reginarju III., nad\xc5\xa1kofu Metza Adalberu in njegovem bratu Frideriku I., grofu Bara. Konrad Rde\xc4\x8di je usmeril svoj novi napad proti slednjemu in za nekaj \xc4\x8dasa zavzel Metz. V letu 954, ko so na svojem roparskem pohodu skozi Evropo v Porenje pri\xc5\xa1li Ogri, je bil Brunov polo\xc5\xbeaj v Lotaringiji zaskrbljujo\xc4\x8d. Kmalu pa so Ogri od\xc5\xa1li in uspehi kraljeve vojske na \xc5\xa0vabskem in Bavarskem so Konradu odvzeli koraj\xc5\xbeo; ko se je pri Rimlingu v Bliesgauu soo\xc4\x8dil s kraljevo vojsko pod Brunovim poveljstvom, se je izognil spopadu in malo kasneje (junija 954) podredil kralju._NEWLINE_Vendar ni bilo pri\xc4\x8dakovati, da se bodo nemirni Lotaringijci podredili Brunu, po rodu Sasu, ki je bil sicer dobrohoten in spravljiv toda neobi\xc4\x8dajno strog, kadar je \xc5\xa1lo za neposlu\xc5\xa1nost in neupravi\xc4\x8dene zahteve. Ljudje so se ga bali in nezadovoljstvo in upori so se nadaljevali. \xc5\xa0e ve\xc4\x8dkrat je moral voja\xc5\xa1ko posredovati (npr. leta 958, ko je izgnal svojega nekdanjega zaveznika grofa Reginarja in 959/960 ob plemi\xc5\xa1ki vstaji, ki je izbruhnila, ker je dal poru\xc5\xa1iti gradove, zgrajene brez kraljevega dovoljenja). Zadeve so se umirile, ko je za svojega namestnika v Zgornji Lotaringiji postavil barskega grofa Friderika I., kateremu je Oton dodelil vojvodski naslov. Isto\xc4\x8dasno je za namestnika v Spodnji Lotaringiji postavil hinaultskega grofa Gotfrida I. Lotaringija se je odtlej tesneje povezala s kraljestvom.\n_START_SECTION_\nPosredovanje med francoskimi ne\xc4\x8daki\n_START_PARAGRAPH_\nPodobno kot v Lotaringiji je moral Bruno miriti spore med sorodniki tudi na Francoskem. Zahodnofrankovski kralj Ludvik IV., ki se je po smrti Giselberta (\xe2\x80\xa0939) poro\xc4\x8dil z Brunovo sestro Gebergo, se je lahko obdr\xc5\xbeal na polo\xc5\xbeaju proti svojemu tekmecu, vedno mogo\xc4\x8dnej\xc5\xa1emu svaku Hugu Velikemu (poro\xc4\x8den je bil z Brunovo sestro Hedviko) le z vplivom svaka, kralja Otona. Spori med njima so Bruna toliko bolj prizadevali, ker so se odra\xc5\xbeali tudi v Lotaringiji in ker sta bili vanje vpleteni njegovi sestri. Po smrti Ludvika IV. (954) je Gebergi uspelo zagotoviti nasledstvo svojega sina Lotarja na polo\xc5\xbeaju francoskega (zahodnofankovskega) kralja, Bruno pa je po naro\xc4\x8dilu Otona I. postal njegov soregent._NEWLINE_Po smrti Huga Velikega (956) sta se sestri spopadli v imenu svojih mladoletnih sinov. \xc5\xa0lo je predvsem za Burgundijo. Kralj Oton je Bruna dolo\xc4\x8dil tudi za regenta Hugovih naslednikov. A jih je Bruno moral prisilil k miru z lotarin\xc5\xa1ko vojsko (958). \xc5\xbde naslednje leto je moral ponovno posredovati in je sku\xc5\xa1al mir zavarovati celo s talci. Vendar tudi to ni delovalo. \xc5\xa0ele pozimi 959/960 je uspel zadu\xc5\xa1iti upor v Burgundiji in kon\xc4\x8dno dosegel spravo med svojimi ne\xc4\x8daki: Lotar je kot francoski kralj priznal bratrancu Hugu polo\xc5\xbeaj frankovskega vojvode in posesti njegovega o\xc4\x8deta, le vojvodino Burgundijo je moral odstopiti svojemu bratu Otonu. Ljubosumnost med francosko kraljevo hi\xc5\xa1o in nasledniki Huga Velikega pa se je nadaljevala in Brunu zagrenila tudi zadnje dni \xc5\xbeivljenja.\n_START_SECTION_\nDelovanje v kraljestvu\n_START_PARAGRAPH_\nBruno je imel zelo velik vpliv tudi na dr\xc5\xbeavne zadeve. Kralj Oton je svojo oblast v kraljestvu, oslabljenem z notranjimi boji, \xc5\xbeelel utrditi s tesnej\xc5\xa1im povezovanjem s Cerkvijo; nastavljal je sposobne, predane mu \xc5\xa1kofe in jih \xc5\xa1e dodatno nagrajeval z darili. Pri tem se je povsem prepusti nasvetom mlaj\xc5\xa1ega brata, na katerega vpliv so sodobniki gledali kot na sovladarstvo._NEWLINE_Ko se je Oton I. leta 961 z vojsko odpravil na drugi pohod v Italijo, da bi si tam pridobil cesarsko krono, je svojega sedemletnega sina Otona II. pustil izvoliti za sokralja-naslednika (Liudolf \xc5\xa0vabski je leta 957 umrl) in ga zaupal Brunovemu skrbni\xc5\xa1tvu; upravljaje dr\xc5\xbeavnih poslov je prepustil Brunu in majn\xc5\xa1kemu nad\xc5\xa1kofu Viljemu (ki je bil Otonov nezakonski sin, rojen \xc5\xbee leta 929). V veliki meri je bila Brunova zasluga, da je po \xc5\xa1tiriletni odsotnosti Nem\xc4\x8dija pri\xc4\x8dakala cesarjevo vrnitev v miru.\n_START_SECTION_\nKot cerkveni prelat in k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof\n_START_PARAGRAPH_\nBruno se je posve\xc4\x8dal tudi cerkvenim zadevam. Zaslu\xc5\xbeen je bil za spodbujanje stolnih in samostanskih \xc5\xa1ol. Zavzemal se je za striktno spo\xc5\xa1tovanje samostanskih pravil in je podpiral reformo v benediktinskem samostanu v opatiji Gorze blizu Metza. Dal je obnavljati propadajo\xc4\x8de cerkve in bil pobudnik gradnje novih, med njimi cerkev sv. Andreja in sv. Martina v K\xc3\xb6lnu, cerkve sv. Pantaleona, ki je takrat stala zunaj mesta, ter cerkve sv. Patroklusa v Soestu. Pomembnost cerkva je ve\xc4\x8dal s prina\xc5\xa1anjem znamenitih relikvij. V samostan sv. Marije na Kapitolu je pripeljal nune._NEWLINE_Kot k\xc3\xb6lnski nad\xc5\xa1kof je Bruno od brata pridobil za mesto \xc5\xa1tevilne privilegije, med njimi pravico, da dograjuje obzidje, da kuje denar, da prireja sejme, da dviguje davke, kar vse je K\xc3\xb6ln povzdignilo v najpomembnej\xc5\xa1e mesto v kraljestvu._NEWLINE_Brunov dvor je bil intelektualno in umetni\xc5\xa1ko sredi\xc5\xa1\xc4\x8de Nem\xc4\x8dije, kjer je veliko vodilnih u\xc4\x8denjakov in kasnej\xc5\xa1ih \xc5\xa1kofov dobilo svojo izobrazbo. Bruno je veljal za \xc4\x8dloveka, ki se je zavedal svoje mo\xc4\x8di, a je kljub temu ostal osebno skromen in pobo\xc5\xbeen.\n_START_SECTION_\nZadnja leta\n_START_PARAGRAPH_\nPo Otonovem povratku z uspe\xc5\xa1nega drugega pohoda v Italijo je Bruno v svoji pala\xc4\x8di v K\xc3\xb6lnu priredil rodbinsko sre\xc4\x8danje, na katerem se je Oton sre\xc4\x8dal s svojo ostarelo materjo, sestrama Gerbergo in Hedviko, Gerberginim sinom francoskim kraljem Lotarjem in mnogimi drugimi, med katerimi je bil tudi Brunov u\xc4\x8ditelj \xc5\xa1kof Balderich. Bruno je moral pozno poleti ponovno odpotovati v Compi\xc3\xa8gne mirit svoje prepirljive ne\xc4\x8dake. Na povratku ga je ob\xc5\xa1la slabost, tako da je moral v Reimsu potovanje prekiniti. Ko so ga spra\xc5\xa1evali o bolezni, je odgovarjal, da to ni bolezen, ampak uga\xc5\xa1anje telesa. Neprestani napori in asketsko \xc5\xbeivljenje so do konca iz\xc4\x8drpali mo\xc4\x8di \xc5\xa1tiridesetletnega mo\xc5\xbea. 11. oktobra 965 je obdan s prijatelji mirno umrl. Katoli\xc5\xa1ka cerkev ga ni proglasila za svetnika, vedno pa so ga \xc4\x8dastili na lokalnem nivoju posebno v njegovi grobni cerkvi sv. Pantaleona v K\xc3\xb6lnu._NEWLINE_Leta 1990 je bil njegov kip (delo kiparja z imenom John-Michael Bachem) uvr\xc5\xa1\xc4\x8den med svetnike-za\xc5\xa1\xc4\x8ditnike\xc2\xa0\xc2\xbbk\xc3\xb6lnskega neba\xc2\xab, ki se nahajajo v \xc4\x8detrtem nadstropju stolpa k\xc3\xb6lnskega magistrata.'