b'\n_START_ARTICLE_\nMegli\xc4\x8dna celica\n_START_PARAGRAPH_\nMegl\xc3\xad\xc4\x8dna c\xc3\xa9lica (tudi Wilsonova c\xc3\xa9lica) je priprava za zaznavanje delcev ionizirajo\xc4\x8dega sevanja. V preprosti izvedbi je megli\xc4\x8dna celica neprodu\xc5\xa1na valjasta posoda, ki vsebuje podhlajeno, prenasi\xc4\x8deno paro, po navadi vodno ali alkoholno. Ko delec \xce\xb1 ali delec \xce\xb2 interagira z me\xc5\xa1anico, jo ionizira. Nastali ioni delujejo kot kondenzacijska jedra, okrog katerih se tvori megla, saj je me\xc5\xa1anica blizu vreli\xc5\xa1\xc4\x8da, to\xc4\x8dke kondenzacije. Velike energije delcev \xce\xb1 in \xce\xb2 pomenijo, da delci pustijo sled, saj je vzdol\xc5\xbe njihove poti nastalo veliko ionov. Te sledi imajo zna\xc4\x8dilne oblike. Sled delca \xce\xb1 je na primer kratka, debela in ravna, sled elektrona ali pozitrona pa je na primer dalj\xc5\xa1a, tanj\xc5\xa1a in ka\xc5\xbee na ve\xc4\x8d odklonov. \xc4\x8ce postavimo megli\xc4\x8dno celico v navpi\xc4\x8dno magnetno polje, se bodo pozitivno in negativno nabiti delci odklonili v nasprotnih smereh. Podobna priprava je mehur\xc4\x8dna celica, kjer je pregreta kapljevina, po navadi vodik ali helij.\n_START_SECTION_\nRazvoj megli\xc4\x8dne celice\n_START_PARAGRAPH_\nPrvo megli\xc4\x8dno celico je leta 1911 razvil \xc5\xa1kotski fizik Charles Thomson Rees Wilson. Na svoj izum je vplivalo opa\xc5\xbeanje brockenske prikazni na vrhu Ben Nevisa leta 1894. Za\xc4\x8del je razvijati raztezne posode za raziskovanje tvorbe oblakov in opti\xc4\x8dnih pojavov v vla\xc5\xbenem zraku. Kmalu je spoznal da lahko ioni v tak\xc5\xa1nih posodah slu\xc5\xbeijo za sredi\xc5\xa1\xc4\x8da tvorbe vodnih kapljic. Nadaljeval je z uporabo tega odkritja in izdelal prvo megli\xc4\x8dno celico. V Wilsonovi izvirni celici je bil zrak znotraj zaprte priprave zasi\xc4\x8den z vodno paro, za (adiabatno) raz\xc5\xa1irjanje zraka znotraj celice pa je slu\xc5\xbeila zaslonka. Zrak se je ohladil in vodna para je za\xc4\x8dela kondenzirati. Ko ionizirajo\xc4\x8di delec pre\xc4\x8dka celico, vodna para ob nastalem ionu kondenzira in sled delca je vidna v parnem oblaku. Wilson je skupaj s Comptonom leta 1927 za svoje delo o megli\xc4\x8dni celici prejel Nobelovo nagrado za fiziko. Tak\xc5\xa1na celica se imenuje tudi utripna celica, saj se stanja za njeno delovanje ne vzdr\xc5\xbeujejo nepretrgano.\n_START_SECTION_\nDruge megli\xc4\x8dne celice\n_START_PARAGRAPH_\nDifuzijsko megli\xc4\x8dno celico je leta 1936 razvil Alexander Suss Langsdorf mlaj\xc5\xa1i in jo opisal v svoji doktorski dizertaciji na Tehnolo\xc5\xa1kem in\xc5\xa1titutu Massachusettsa. Ta se razlikuje od raztezne megli\xc4\x8dne celice v tem da je stalno ob\xc4\x8dutljiva na sevanje in da mora biti njeno dno ohlajeno na ni\xc5\xbejo temperaturo, v splo\xc5\xa1nem tako nizko ali \xc5\xa1e ni\xc5\xbejo od temperature suhega ledu (\xe2\x88\x9278.5\xc2\xa0\xc2\xb0C). Velikokrat se uporablja tudi alkoholna para zaradi njenih razli\xc4\x8dnih temperatur faznega prehoda. Megli\xc4\x8dne celice ohlajene do temperature suhega ledu so obi\xc4\x8dajne demonstracijske in ljubiteljske priprave. Najve\xc4\x8dkrat se pri njih uporablja izopropanol, \xc4\x8deprav se lahko uporablja tudi metanol. Obstajajo tudi vodno hlajene difuzijske megli\xc4\x8dne celice, ki uporabljajo etilenglikol._NEWLINE_Mehur\xc4\x8dna celica podobno razkriva sledi podatomskih delcev s sledmi mehur\xc4\x8dkov v pregreti kapljevini. Mehur\xc4\x8dne celice so lahko fizi\xc4\x8dno izdelane ve\xc4\x8dje od megli\xc4\x8dnih celic, in ker so napolnjene s precej gostej\xc5\xa1o snovjo, nastajajo sledi delcev z ve\xc4\x8djimi energijami. Ti faktorji so pripomogli k temu da so bile mehur\xc4\x8dne celice glavni detektorji delcev, pri temeljnih raziskavah pa so megli\xc4\x8dne celice opustili v za\xc4\x8detku 1960-tih.'