b'\n_START_ARTICLE_\nKepler-Bouwkampova konstanta\n_START_PARAGRAPH_\nKepler-Bouwkampova konst\xc3\xa1nta [k\xc3\xa9pler-bovk\xc3\xa1mpova ~] (ali konst\xc3\xa1nta v\xc4\x8d\xc5\x95tanih mnogok\xc3\xb3tnikov, ozna\xc4\x8dba  ali ) je v ravninski geometriji konstanta kot limita zaporednega postopka, kjer se v enotsko kro\xc5\xbenico  izmeni\xc4\x8dno v\xc4\x8drtujejo pravilni mnogokotniki in njim v\xc4\x8drtane kro\xc5\xbenice. Najprej enakostrani\xc4\x8dni trikotnik, nato njemu v\xc4\x8drtana kro\xc5\xbenica , njej v\xc4\x8drtani kvadrat, njemu v\xc4\x8drtana kro\xc5\xbenica , njej v\xc4\x8drtani petkotnik, v\xc4\x8drtana kro\xc5\xbenica , \xc5\xa1estkotnik, v\xc4\x8drtana kro\xc5\xbenica , sedemkotnik in tako naprej. Polmer kro\xc5\xbenice  v limiti je dana konstanta. Konstanta se imenuje po Johannesu Keplerju in Christoffelu Bouwkampu.\n_START_SECTION_\nAstronomska predstava Keplerjeve konstrukcije\n_START_PARAGRAPH_\nKepler je v svojem astronomskem delu Kozmografska nedoumljivost (Mysterium cosmographicum) leta 1596 opisal trirazse\xc5\xbeni model Oson\xc4\x8dja s platonskimi telesi. Med pou\xc4\x8devanjem v Gradcu je pokazal na periodi\xc4\x8dno konjunkcijo Saturna in Jupitra v zodiaku. Spoznal je, da pravilni mnogokotniki omejujejo eno v\xc4\x8drtano in eno o\xc4\x8drtano kro\xc5\xbenico z dolo\xc4\x8denim razmerjem, kar naj bi po njem bila geometri\xc4\x8dna osnova Vesolja. Tiroma Saturna in Jupitra bi odgovarjali kro\xc5\xbenici  in . Ker je enakostrani\xc4\x8dni trikotnik prvi pravilni mnogokotnik, je Kepler menil, da Marsovemu tiru odgovarja kro\xc5\xbenica , Zemljinemu tiru kro\xc5\xbenica  itd._NEWLINE_Ko mu ni uspelo najti izklju\xc4\x8dne razporeditve dvorazse\xc5\xbenih mnogokotnikov, ki bi se prilegali astronomskim opazovanjem, tudi z dodanimi dodatnimi planeti, je posku\xc5\xa1al s trirazse\xc5\xbenimi poliedri. Na\xc5\xa1el je, da bi se lahko vsak od petih platonskih teles izklju\xc4\x8dno v\xc4\x8drtal in o\xc4\x8drtal s sferami. \xc4\x8ce bi se ta telesa zaporedoma vstavila v odgovarjajo\xc4\x8do sfero, bi nastalo \xc5\xa1est plasti, ki bi odgovarjale tirom \xc5\xa1estih tedaj znanih planetov: Merkurja, Venere, Zemlje, Marsa, Jupitra in Saturna. S pravilno umestitvijo teles: oktaedra, ikozaedra, dodekaedra, tetraedra in kocke je na\xc5\xa1el, da se lahko sfere postavijo na razdalje, ki v okviru to\xc4\x8dnosti razpolo\xc5\xbeljivih astronomskih opazovanj odgovarjajo relativnim velikostim planetnih tirov, \xc4\x8de se privzame, da planeti kro\xc5\xbeijo okrog Sonca. Na\xc5\xa1el je tudi formulo, ki je povezovala velikost vsake planetne sfere s trajanjem njegove orbitalne periode od notranjih do zunanjih planetov navzven. Razmerje pove\xc4\x8danja orbitalne periode je dvakrat ve\xc4\x8dje od razlike polmera sfere. Kasneje je formulo opustil, ker naj ne bi bila dovolj to\xc4\x8dna.'