b"\n_START_ARTICLE_\nMay-Britt Moser\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodila se je v majhnem mestu Fosnav\xc3\xa5g na otoku Bergs\xc3\xb8ya ob zahodni obali Norve\xc5\xa1ke v dru\xc5\xbeini globoko vernih kmetovalcev. Kot mladenka je bila med drugim aktivna v skupini, ki se je zavzemala za pravice \xc5\xbeivali. Hodila je na isto srednjo \xc5\xa1olo kot njen bodo\xc4\x8di mo\xc5\xbe, a sta se spoznala \xc5\xa1ele leta 1983 letih kot \xc5\xa1tudenta psihologije na Univerzi v Oslu in se leta 1985 poro\xc4\x8dila. Med \xc5\xa1tudijem ju je pritegnil problem povezave med fiziolo\xc5\xa1kimi mehanizmi in vedenjem, zato sta od\xc5\xa1la do nevrofiziologa Pera O. Andersena in ga s svojo zagnanostjo prepri\xc4\x8dala, da ju je vzel pod svoje mentorstvo. Od takrat sta njuni karieri nelo\xc4\x8dljivo povezani._NEWLINE_Za diplomski projekt sta presku\xc5\xa1ala, koliko hipokampusa je mo\xc5\xbeno odstraniti preden \xc5\xbeival izgubi sposobnost pomnjenja prostora. Ugotovila sta, da niso vsi deli hipokampusa enako pomembni za to funkcijo, kar je izpostavilo pomen dobrega poznavanja anatomije pri raziskavah delovanja mo\xc5\xbeganov. S kon\xc4\x8danim delom sta skupaj diplomirala leta 1990 in vpisala doktorski \xc5\xa1tudij, med katerim sta se jima rodili dve h\xc4\x8derki, ter nadaljevala s preu\xc4\x8devanjem prostorskega u\xc4\x8denja v hipokampusu. Po doktoratu iz nevrofiziologije leta 1995 sta od\xc5\xa1la na usposabljanje v tujino. Prva kratka postojanka je bila Univerza v Edinburgu, nato pa skupen podoktorski polo\xc5\xbeaj pri O'Keefeju v Londonu. \xc5\xbde nekaj mesecev kasneje pa je pri\xc5\xa1la ponudba z Norve\xc5\xa1ke univerze znanosti in tehnologije v Trondheimu s polo\xc5\xbeajem docenta za oba, \xc4\x8demur se nista mogla upreti. Leta 1996 sta se tako vrnila na Norve\xc5\xa1ko in vzpostavila nov laboratorij za nevrofiziolo\xc5\xa1ke poskuse na podganah._NEWLINE_Za\xc4\x8detki so bili skromni, v majhnem kletnem prostoru univerze, vendar sta s\xc4\x8dasoma izbolj\xc5\xa1ala pogoje s projektnim financiranjem razli\xc4\x8dnih skladov za znanost, \xc4\x8demur so kmalu sledile tudi odmevnej\xc5\xa1e objave v znanstveni literaturi. Ves \xc4\x8das tesno sodelujeta v vseh fazah znanstvenega dela, pri \xc4\x8demer sta se nekoliko specializirala, May-Britt Moser za dejansko delo z \xc5\xbeivalmi, njen mo\xc5\xbe pa za matemati\xc4\x8dno ogrodje in ra\xc4\x8dunalni\xc5\xa1ko analizo podatkov. Z za\xc4\x8detnimi poskusi na hipokampusu sta pri\xc5\xa1la do spoznanja, da tamkaj\xc5\xa1nje prostorske celice dobivajo signale iz regije globoko v mo\xc5\xbeganski skorji, imenovane entorinalni korteks. Dostop z elektrodami do te regije je bil izjemno zahteven, zato sta sodelovala z nevroanatomom Mennom Witterjem s Svobodne univerze v Amsterdamu. Ko so dosegli preboj, so pri\xc5\xa1li do presenetljivega odkritja - namre\xc4\x8d da se nevroni v tej plo\xc5\xa1\xc4\x8dati regiji aktivirajo v pravilnem geometri\xc4\x8dnem vzorcu glede na relativen polo\xc5\xbeaj \xc5\xbeivali v prostoru in neodvisno od konkretnega prostora, pri \xc4\x8demer gre za \xc5\xbeiv\xc4\x8dne mre\xc5\xbee vi\xc5\xa1jega reda brez neposrednih povezav s \xc4\x8dutili. Odkritje, objavljeno leta 2005, je hitro pritegnilo pozornost drugih raziskovalnih skupin, ki so potrdile njihove izsledke (leta 2013 so mre\xc5\xbene celice odkrili tudi v \xc4\x8dlove\xc5\xa1kih mo\xc5\xbeganih). Danes vemo, da te celice v kombinaciji s prostorskimi celicami v hipokampusu in regijami, ki zaznavajo polo\xc5\xbeaj glave, skupaj tvorijo navigacijski sistem organizma, \xc5\xa1e vedno pa ni povsem jasno, kako komunicirajo med seboj._NEWLINE_May-Britt Moser danes deluje kot profesorica nevroznanosti na fakulteti za medicino Norve\xc5\xa1ke univerze znanosti in tehnologije. Leta 2002 je na univerzi soustanovila Center za biologijo spomina in leta 2007 Kavlijev in\xc5\xa1titut za sistemsko nevroznanost.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nZa svoj prispevek k razumevanju dojemanja prostora sta z mo\xc5\xbeem in Johnom O'Keefejem prejela ve\xc4\x8d priznanj, med njimi nagrado Louise Gross Horwitz leta 2013 in Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino leta 2014._NEWLINE_Izvoljena je bila tudi za \xc4\x8dlanico Norve\xc5\xa1ke akademije znanosti in umetnosti ter Norve\xc5\xa1ke akademije tehni\xc5\xa1kih znanosti."