b'\n_START_ARTICLE_\nWettinci\n_START_PARAGRAPH_\nWettinci, nem\xc5\xa1ka vladarska dru\xc5\xbeina iz sa\xc5\xa1ko-turin\xc5\xa1kega obmejnega podro\xc4\x8dja, ki jo lahko zasledimo \xc5\xbee v karolin\xc5\xa1ki dobi._NEWLINE_Grofovsko oblast so si pridobili v mejni grofiji Mei\xc3\x9fen. Od leta 1423 so vladali volilni kne\xc5\xbeevini, vojvodini Sa\xc5\xa1ki in po razpadu Svetega rimskega cesarstva (1806) do leta 1918 kraljevini Sa\xc5\xa1ki. Leta 1485 so se lo\xc4\x8dili v dve veji, ernestince in albertince. Nasledniki ernestinske podveje Sa\xc5\xa1ka-Coburg so v 19. stoletju zasedli kraljevske polo\xc5\xbeaje v Belgiji, Veliki Britaniji, Portugalski in Bolgariji.\n_START_SECTION_\nZa\xc4\x8detki v mejni grofiji Mei\xc3\x9fen\n_START_PARAGRAPH_\nRodbina je dobila ime koncem 11. stoletja po gradu Wettin ob reki Saali severozahodno od dana\xc5\xa1njega mesta Halle. Njihova posest se je nahajala med rekami Eine, Salza in Saale. Tedaj je Henrik I. Eilenbur\xc5\xa1ki dobil od cesarja Henrika IV. v fevd mejno grofijo Mei\xc3\x9fen. Po smrti njegovega sina Henrika II. je grofija pripadla bratrancu Konradu I. Wettinskemu (gospodaril v letih 1123-1156), ki velja za za\xc4\x8detnika rodbine. Do svoje grofovske mo\xc4\x8di je pri\xc5\xa1el, ko je kot nasprotnik cesarja Henrika V. sodeloval s kasnej\xc5\xa1im cesarjem Lotarjem III. Supplinbur\xc5\xa1kim. Kasneje je podedoval \xc5\xa1e Spodnjo Lu\xc5\xbeico in grofijo Groizsch ter ozemlje okrog Bautzena (lu\xc5\xbei\xc5\xa1ko-srbsko: Budy\xc5\xa1in) in Dresdna. Marka se je gospodarsko razvila v \xc4\x8dasu grofa Otona Bogatega (1156-90) na osnovi poljedelstva in nahajali\xc5\xa1\xc4\x8d srebra v \xc4\x8ce\xc5\xa1kem Rudogorju (Erzgebirge) in Vogtlandu._NEWLINE_Ozemlje marke Mei\xc3\x9fen se je kasneje delilo med dedi\xc4\x8de. Ponovno ga je zdru\xc5\xbeil Henrik III. Prevzvi\xc5\xa1eni (\xe2\x80\xa01288), ki je v turin\xc5\xa1ko-hessenski nasledstveni vojni osvojil grofijo Turingen (1247) in palatinsko grofijo Sa\xc5\xa1ko (1264), cesar Friderik II. pa mu je dodelil dr\xc5\xbeavno posest Pleissen z mesti Altenburg, Chemnitz in Zwickau. Henrik si je s tem nakopal tudi veliko sovra\xc5\xbenikov. Spori med njegovimi nasledniki in delitve ozemlja so bili za Wettince skoraj usodni. Njihovega ozemlja sta se polastila nem\xc5\xa1ka kralja Adolf Nassavski in Albreht I. Habsbur\xc5\xa1ki. Leta 1307 je vnuku Henrika III., Frideriku I. (\xe2\x80\xa01323), uspelo priboriti nazaj marko Mei\xc3\x9fen (1291) in grofijo Turingijo (1307) in s tem postaviti osnovo za ponovni vzpon wettinskih mejnih grofov. Njegovi nasledniki so ozemlje \xc5\xa1e raz\xc5\xa1irili._NEWLINE_Odlo\xc4\x8dilni korak k vzponu Wettincev je naredil mejni grof Friderik IV. Prepirljivi, ki je v husitskih vojnah sodeloval s cesarjem Sigismundom Luksembur\xc5\xa1kim, podprl njegovo izvolitev za kralja \xc4\x8ce\xc5\xa1ke in leta 1423 za nagrado dobil (zaradi izumrtja Askanijcev) izpraznjeni fevd-vojvodino Sa\xc5\xa1ko in polo\xc5\xbeaj volilnega kneza v Svetem rimskem cesarstvu. Odtlej se zgodovina Wettincev v precej\xc5\xa1nji meri pokriva z zgodovino volilne kne\xc5\xbeevine, vojvodine Sa\xc5\xa1ke._NEWLINE_Leta 1485 sta si brata Ernest in Albert sporazumno razdelila wettinsko posest in odtlej sledimo zgodovini starej\xc5\xa1e veje ernestincev in mlaj\xc5\xa1e veje albertincev. Prvotni na\xc4\x8drt, da bodo pri vodenju kne\xc5\xbeevine sodelovali, se je kmalu sprevrgel v tekmovanje in medsebojne spore.\n_START_SECTION_\nErnestinci\n_START_PARAGRAPH_\nErnestinci so ob delitvi dobili polo\xc5\xbeaj volilnega kneza in ozemlja: volilno de\xc5\xbeelo Sa\xc5\xa1ko, srednjo in ju\xc5\xbeno Turingijo, prete\xc5\xbeni del Osterlanda in Vogtland._NEWLINE_Na njihovem ozemlju je v Wittenbergu Luter za\xc4\x8del s protestantizmom, ki so ga ernestinci takoj sprejeli in kasneje z de\xc5\xbeelnim grofom Filipom Hessenskim prevzeli vodilno mesto v nem\xc5\xa1kem protestantizmu. Po porazu v \xc5\xa1malkaldenski vojni so morali naslov volilnih knezov in ve\xc4\x8dji del svojih ozemelj odstopili albertincem, ki so se, \xc4\x8deprav tudi luteranci, v vojni bojevali na strani cesarja._NEWLINE_Odtlej se ernestinci niso ve\xc4\x8d vrnili v visoko politiko. Njihova ozemlja so se z generacijami vedno bolj drobila. Leta 1572 sta nastali veji Weimar in Gotha; slednja se je leta 1596 delila v veji Coburg in Eisenach. Leta 1672 je pri\xc5\xa1lo do oblikovanja kne\xc5\xbeevin Weimar, Eisenach in Jena. Leta 1680 se je Gotha delila v sedem majhnih kne\xc5\xbeevin. Ponovno preoblikovanje posesti se je dogodilo leta 1826, ko so se oblikovale rodbine Sa\xc5\xa1ka-Meiningen, Sa\xc5\xa1ka-Altenburg, Sa\xc5\xa1ka-Coburg in Gotha, iz katere so v 19. stoletju iz\xc5\xa1li kralji Belgije (Leopold I.), Velike Britanije (Albert, soprog kraljice Viktorije), Portugalske (Ferdinand II.) in Bolgarije (Ferdinand I.). Ernestinska veja Wettincev je tako po zaslugi rodbine Sa\xc5\xa1ka-Coburg postala evropsko pomembna. V Nem\xc4\x8diji je podpirala nacionalna in liberalna gibanja.\n_START_SECTION_\nAlbertinci\n_START_PARAGRAPH_\nAlbertinci so leta 1485 pri delitvi ozemlja dobili mejno grofijo Mei\xc3\x9fen, manj\xc5\xa1i del Osterlanda z Leipzigom in severno Turingijo._NEWLINE_Albertinski vojvoda Mavricij se je, \xc4\x8deprav tudi luteranec, v \xc5\xa1malkaldenski vojni boril na strani cesarja in bil ob koncu vojne nagrajen z naslovom volilnega kneza in z dodelitvijo ve\xc4\x8djega dela ernestinskih posesti. Odtlej se zgodovina albertincev pokriva z zgodovino volilne kne\xc5\xbeevine, vojvodine Sa\xc5\xa1ke._NEWLINE_Po augsbur\xc5\xa1kem verskem miru so se trdno dr\xc5\xbeali mirovnih dolo\xc4\x8dil; enako kot cesar so odklanjali vse "krivoverske" razli\xc4\x8dice protestantizma._NEWLINE_Klub temu, da so leta 1499 sprejeli na\xc4\x8delo, da kne\xc5\xbeevine ne bodo delili, je leta 1656 volilni knez Ivan Jurij I. dele kne\xc5\xbeevine zapustil tudi trem mlaj\xc5\xa1im sinovom; nastale so podveje Sa\xc5\xa1ka-Wei\xc3\x9fenfels, Sa\xc5\xa1ka-Merseburg in Sa\xc5\xa1ka-Zeitz (na zemljevidu v letu 1657)_NEWLINE_Albertinci so vodili velikopotezno gospodarsko in kulturno politiko in iz prestolnice Dresden naredili sredi\xc5\xa1\xc4\x8de nem\xc5\xa1ke umetnosti in kulture. Poskus vzpona v zunanji politiki pa jim ni uspel. Volilni knez Friderik Avgust I. je leta 1697 prestopil v katolicizem, da je lahko postal poljski kralj. Vendar ga je ta polo\xc5\xbeaj potegnil v veliko nordijsko vojno, ki jo je izgubil, in obremenil de\xc5\xbeelo s pogubno velikimi stro\xc5\xa1ki. Izguba Poljske leta 1763 je pomenila konec velikih na\xc4\x8drtov rodbine._NEWLINE_V 19. stoletju je posku\xc5\xa1ala albertinska veja Wettincev, ki je po koncu Svetega rimskega cesarstva leta 1806 s pomo\xc4\x8djo Napoleona pri\xc5\xa1la do kraljevske krone, igrati samostojno, izravnalno politiko med velikima silama Prusijo in Avstrijo, dokler se ni pod kraljem Albertom I. podredila Prusiji. Albetinci so kraljevini Sa\xc5\xa1ki vladali \xc5\xa1e do leta 1918.'