b'\n_START_ARTICLE_\nMagnetar\n_START_PARAGRAPH_\nMagn\xc3\xa9tar je vrsta nevtronske zvezde z izjemno mo\xc4\x8dnim magnetnim poljem, katere destabilizacija povzro\xc4\x8di izbruhe visoko energijskega elektromagnetnega sevanja, to\xc4\x8dneje izbruhe rentgenskih \xc5\xbearkov in \xc5\xbearkov gama. Teoreti\xc4\x8dni koncept magnetarja sta leta 1992 predstavila ameri\xc5\xa1ka astrofizika Robert Duncan in Christopher Thompson, dejanske \xc5\xbearke gama iz magnetarja pa naj bi prvi\xc4\x8d zaznali \xc5\xbee 5. marca 1979.\n_START_SECTION_\nNastanek\n_START_PARAGRAPH_\nPo supernovi, ko se zvezda sesede v nevtronsko zvezdo, se gostota magnetnega polja zelo pove\xc4\x8da, saj se po Maxwellovih ena\xc4\x8dbah elektromagnetnega polja linearna razse\xc5\xbenost namagnetenega telesa prepolovi oz. zmanj\xc5\xa1a za dvakrat, kar pomeni, da se gostota magnetnega polja pove\xc4\x8da za \xc5\xa1tirikrat; slednja zna\xc5\xa1a torej pribli\xc5\xbeno 10\xe2\x81\xb8 T. Domnevano je, da naj bi se magnetno polje po teoriji dinama (tj. preko vrtenja ter konvekcije elektri\xc4\x8dno prevodnega ioniziranega plina) oja\xc4\x8dalo do 10\xc2\xb9\xc2\xb9 T oz. 10\xc2\xb9\xe2\x81\xb5 G. Rezultat tega naj bi bil torej magnetar._NEWLINE_Potresni sunki na povr\xc5\xa1ju magnetarja povzro\xc4\x8dijo nestabilnost zvezde in s tem tudi nestabilnost magnetnega polja, kar pogosto vodi do izjemno mo\xc4\x8dnih izbruhov \xc5\xbearkov gama, ki so jih na Zemlji zaznali v letih 1979, 1998 in 2004. Najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1e sevanje \xc5\xbearkov gama kot posledica destabilizacije magnetarja SGR 1806\xe2\x80\x9320 je doseglo Zemljo 27. decembra 2004 in je trajalo 380 s. Energija, ki se je sprostila iz omenjenega magnetarja v prvi desetini sekunde, je bila tolik\xc5\xa1na, kot jo Sonce izseva v 250.000 letih.\n_START_SECTION_\nZna\xc4\x8dilnosti\n_START_PARAGRAPH_\nO fizi\xc4\x8dni zgradbi magnetarjev ni veliko znanega, saj nobeden znani magnetar ne le\xc5\xbei blizu Zemlje. V splo\xc5\xa1nem imajo premer pribli\xc5\xbeno 20 km, vendar so veliko masivnej\xc5\xa1i od na\xc5\xa1ega Sonca. Gostota magnetarja je namre\xc4\x8d tolik\xc5\xa1na, da bi del\xc4\x8dek njegove snovi velikosti naprstnika (tj. nevtronij) na Zemlji tehtal ve\xc4\x8d kot 100 milijonov ton._NEWLINE_Magnetarji se tudi hitro vrtijo, pri \xc4\x8demer ve\xc4\x8dina dopolni en obrat v \xc4\x8dasu ene do desetih sekund. Aktivna \xc5\xbeivljenjska doba magnetarjev je kratka. Njihovo mo\xc4\x8dno magnetno polje razpade \xc5\xbee po 10.000 letih, zaradi \xc4\x8desar postanejo neaktivni, v skladu s tem pa prenehajo oddajati mo\xc4\x8dne rentgenske \xc5\xbearke. Glede na opa\xc5\xbeeno \xc5\xa1tevilo magnetarjev naj bi zna\xc5\xa1alo \xc5\xa1tevilo neaktivnih magnetarjev v na\xc5\xa1i Galaksiji okoli 30 milijonov ali ve\xc4\x8d.\n_START_SECTION_\nMagnetno polje\n_START_PARAGRAPH_\nGlavna zna\xc4\x8dilnost magnetarjev je izjemno mo\xc4\x8dno magnetno polje, katerega gostota lahko dose\xc5\xbee vrednosti nekaj 10 GT, kar je stotiso\xc4\x8dkrat mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1e od kateregakoli magneta na Zemlji in kvadrilijonkat mo\xc4\x8dnej\xc5\xa1e kot Zemljino magnetno polje, ki zna\xc5\xa1a okrog 0,04 mT. Za magnetarje trenutno velja, da so najbolj namagnetena nebesna telesa v do zdaj raziskanem Vesolju._NEWLINE_Neodimov magnet (NdFeB) ima gostoto 1 T in gosto energije 4,0\xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xe2\x81\xb5 J/m\xc2\xb3. Magnetarjevo polje ima gostoto energije pribli\xc5\xbeno 4,0\xc2\xa0\xc2\xb7\xc2\xa010\xc2\xb2\xe2\x81\xb5 J/m\xc2\xb3. To torej pomeni, da bi bilo tovrstno magnetno polje smrtonosno tudi na razdalji 1000 km in bi dobesedno raztrgalo tkiva organizma zaradi diamagnetizma vode. Na polovi\xc4\x8dni razdalji do Lune bi magnetno polje uni\xc4\x8dilo magnetni zapis na kreditnih karticah po vsej Zemlji.'