b'\n_START_ARTICLE_\nCarl Schmitt\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nCarl Schmitt se je rodil 11. 7. 1888 v Plettenburgu v Vestfaliji. Odra\xc5\xa1\xc4\x8dal je v katoli\xc5\xa1ki dru\xc5\xbeini, kar je nedvomno vplivalo na njegovo zavezanost katoli\xc5\xa1ki tradiciji v zgodnjem obdobju svojega delovanja. Schmittov politi\xc4\x8dni in znanstveni \xc5\xbeivljenjepis v grobem delimo na tri glavna obdobja, ki se \xc4\x8dasovno pokrivajo s spremembami v politi\xc4\x8dnem re\xc5\xbeimu v Nem\xc4\x8diji. Prvo oz. weimarsko obdobje sega do tridesetih let 20. stoletja, drugo se razteza med letoma 1933 in 1945, torej od Hitlerjevega prihoda na oblast, do konca druge svetovne vojne. Tretje obdobje pa obsega leta od konca druge svetovne vojne do njegove smrti leta 1985. Schmitt je \xc5\xa1tudiral pravo v Strassbourgu in Monaku. Med \xc5\xa1tudijem je objavil tudi svoja prva dela\xc2\xa0\xc2\xbb\xc3\x9cber Schuld und Schuldarten\xc2\xab,\xc2\xa0\xc2\xbbGesetz und Urteil\xc2\xab\xc2\xa0in\xc2\xa0\xc2\xbbDer Wert des Staates und die Bedeutung des Einzelenen\xc2\xab, ki so strogo pravne narave, pozneje pa njegove razprave dobijo tudi politi\xc4\x8dni pridih. Prvi opazen premik v Schmittovih razpravah je oddaljevanje od razprav o katolicizmu in cerkvenem pravu, pogosteje pa razpravlja o dr\xc5\xbeavi in demokrati\xc4\x8dni legitimaciji. V dvajsetih letih je glavni poudarek Schmittovih tekstov na konstituciji moderne dr\xc5\xbeave. Bistveno vpra\xc5\xa1anje, na katerega posku\xc5\xa1a odgovoriti, je dilema med izvorom pravnega reda, dr\xc5\xbeave, njenih norm in njihovo veljavnostjo. V zgodnjih letih obstoja Weimarske republike je bil Schmitt v tesnih stikih s katoli\xc5\xa1kimi politi\xc4\x8dnimi in intelektualnimi krogi, objavljal je tudi v najvidnej\xc5\xa1ih katoli\xc5\xa1kih \xc4\x8dasnikih tistega \xc4\x8dasa. Med nem\xc5\xa1kimi pravniki si je hitro pridobil ugled in spo\xc5\xa1tovanje. Med letoma 1922 in 1928 je bil profesor v Bonnu, od leta 1928 pa v Berlinu, kjer je postal varovanec visokega vladnega uradnika in pruskega aristokrata Johannesa Popitza. Vseskozi je bil aktiven v debatah o weimarski ustavi. Uvr\xc5\xa1\xc4\x8damo ga med stroge kritike liberalne konstitucije te ustave, ki je bila zmes elementov angle\xc5\xa1kega, francoskega in severnoameri\xc5\xa1kega sistema. Pristojnosti posameznih vej oblasti so bile pogosto nenatan\xc4\x8dno dolo\xc4\x8dene. Ena izmed najbolj zanimivih diskusij v politi\xc4\x8dnem in teoretskem smislu je bila razprava o 48. \xc4\x8dlenu ustave, ki je govoril o predsedni\xc5\xa1ki oblasti. Schmitt je bil prvi, ki je zagovarjal tak\xc5\xa1no interpretacijo, ki daje predsedniku pooblastila za varovanje in obrambo celotne ustave. Ta interpretacija se je uveljavila \xc5\xa1ele po letu 1929, \xc4\x8deprav jo je Schmitt predstavil \xc5\xbee osem let prej. V obdobju do tridesetih let 20. stoletja se je Schmitt ukvarjal s konceptualnimi vpra\xc5\xa1anji, povezanimi z weimarskimi krizami. Posvetil se je paradoksom in nekompatibilnostim sistema, ki so po njegovem mnenju ogro\xc5\xbeali weimarsko republiko in predstavljali nevarnost ru\xc5\xa1itve le te tako znotraj kot tudi od zunaj. Carl Schmitt se je 1. 5. 1933 pridru\xc5\xbeil Nacionalsocialisti\xc4\x8dni nem\xc5\xa1ki delavski stranki (NSDAP). Razlogi za to odlo\xc4\x8ditev so ostali nepojasnjeni vse do danes. S tem dejanjem si je Schmitt zavaroval akademsko kariero in pridobil politi\xc4\x8dni vpliv. Prav tako je pri\xc5\xa1lo do korenite spremembe v na\xc4\x8dinu njegovega pisanja. Recenzije Schmittovih del, ki so si nasprotujo\xc4\x8de, to obdobje povsem izpu\xc5\xa1\xc4\x8dajo ali pa ga obravnavajo kot vi\xc5\xa1ek njegovega delovanja. Do najve\xc4\x8djih razhajanj prihaja zaradi razli\xc4\x8dnega tolma\xc4\x8denja Schmittovih spisov. Ena stran trdi da so le ti pripomogli k vzponu in ohranitvi Hitlerja na oblasti, druga pa Schmittovo dejanje opravi\xc4\x8duje kot zasilen izhod posameznika v totalitarnih \xc4\x8dasih. Druga dilema, ki se pojavlja pa je, ali obravnavati Schmittovo pot linearno, kot prehod od katolicizma v nacionalsocializem, ali pa je potrebno razlikovati med razli\xc4\x8dnimi obdobji in pristopi v njegovem delu. K razjasnitvi te dileme je pripomogel tudi sam, saj je s poznej\xc5\xa1imi dodatki k spisom posku\xc5\xa1al dokazati enotnost svoje misli. Zgolj tri leta po vstopu v NSDAP ga je \xc4\x8dasopis Schwarze Korps v seriji \xc4\x8dlankov obto\xc5\xbeil liberalizma. Schmitt se je poskusil z govorom, ki ga je imel na sre\xc4\x8danju skupine visoko\xc5\xa1olskih u\xc4\x8diteljev, otresti obto\xc5\xbeb, vendar neuspe\xc5\xa1no. Govor sodi med najsramotnej\xc5\xa1e dokumente antisemitske literature. Razcepa med Schmittovo mislijo pred in po Hitlerjevem prevzemu oblasti ni mogo\xc4\x8de zanikati. Rezultati novej\xc5\xa1ih \xc5\xa1tudij so pokazali, da v spisih iz \xc4\x8dasa Weimarske republike ni prisotnih pronacisti\xc4\x8dnih izjav, temve\xc4\x8d antinacisti\xc4\x8dne. V njegovem drugem obdobju, v \xc4\x8dasu Hitlerjeve vladavine pa je ravno obratno. V weimarskih spisih ni skritih namenov, ki naj bi se nato razkrili pozneje. V svojem zadnjem obdobju se je Schmitt bolj posvetil strokovnim in manj politi\xc4\x8dnim temam. Aktiven je bil tudi pri ponovnih objavah svojih tekstov, ki so se ve\xc4\x8dinoma opazno razlikovali od izvirnikov. Po njegovi smrti je diskusija o Schmittovi teoretski in politi\xc4\x8dni aktivnosti delila strokovno javnost na nasprotujo\xc4\x8da si pola. Schmitt je mislec, ki ga ne moremo preprosto umestiti v politi\xc4\x8dno shemo, ki se deli na levo in desno. Bil je tar\xc4\x8da \xc5\xa1tevilnih poskusov politi\xc4\x8dne reinterpretacije. Prav tako je bil ozna\xc4\x8den za ultrakonzervativnega misleca. V \xc5\xa1estdesetih letih 20. stoletja pa je bil ponovno odkrit s strani \xc5\xa1tudentskega gibanja kot pronicljiv kritik parlamentarnega liberalizma.\n_START_SECTION_\nCerkev in dr\xc5\xbeava:\n_START_PARAGRAPH_\nV zgodnjih delih je izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de Schmittovega dojemanja prava in politi\xc4\x8dnih institucij cerkvena institucija. Ta je primerljiva z novove\xc5\xa1ko dr\xc5\xbeavo in politi\xc4\x8dnim. \xc4\x8ce cerkveni mo\xc4\x8di odvzamemo duhovno podlago, jo sekulariziramo, dobimo politi\xc4\x8dno mo\xc4\x8d, ki je analogna mo\xc4\x8di novove\xc5\xa1ke dr\xc5\xbeavne tvorbe. Cerkev, ki izgublja duhovno mo\xc4\x8d, postaja politi\xc4\x8dna institucija. \xc5\xa0e en dokaz za politi\xc4\x8dno eksistenco cerkve so verske vojne, ki so dejansko le na\xc4\x8din za pridobitev posvetne oblasti in mo\xc4\x8di. Schmittovo razmi\xc5\xa1ljanje o tem, kaj je cerkev, tako zelo hitro postane vpra\xc5\xa1anje, kaj je dr\xc5\xbeava. Njegovi odgovori na to vpra\xc5\xa1anje se razlikujejo glede na obdobje, bistvo pa ostaja isto. Zanima ga predvsem, kaj je tisto, kar lahko zagotovi stabilnost politi\xc4\x8dne enote - dr\xc5\xbeave in kaj lahko prepre\xc4\x8di njen propad. Mo\xc4\x8d dr\xc5\xbeave obravnava analogno z mo\xc4\x8djo cerkve in trdi, da sta tako avtoriteta cerkve kot dr\xc5\xbeave odvisni od njene razvidnosti in mo\xc4\x8di ter reprezentacije v svetu. Tako je bil Schmittov prvi na\xc4\x8din legitimiranja dr\xc5\xbeave teolo\xc5\xa1ki. Ka\xc5\xbee se v pravni teoriji, vlogi pravnikov kot sekulariziranih teologov in avtoritete prava kot sekularizirane verske dogme.\n_START_SECTION_\nVpra\xc5\xa1anje suverenosti:\n_START_PARAGRAPH_\nPo mnenju Carla Schmitta dr\xc5\xbeava in pravo bazirata na suvereni odlo\xc4\x8ditvi. Ugotavlja, da demokracija ogro\xc5\xbea tradicionalno, monarhi\xc4\x8dno obliko suverenosti in z njim stabilno podlago, ki jo ta zagotavlja. Demokracija je namre\xc4\x8d produkt se\xc5\xa1tevka volje in interesov vsakega posameznika, ne pa prizadevanje k ob\xc4\x8demu dobremu. Demokrati\xc4\x8dno odlo\xc4\x8danje ve\xc4\x8dkrat privede do rezultatov, ki oslabijo politi\xc4\x8dni sistem, \xc5\xa1kodijo ljudstvu in ustvarjajo konflikte. Ustvarja tudi upanje v izginotje politi\xc4\x8dnega odlo\xc4\x8danja, upanje v\xc2\xa0\xc2\xbbsamodejno izvajanje oblasti\xc2\xab, ki izhaja iz vladavine zakona in na demokrati\xc4\x8dni legitimaciji. Problem je torej vera v vsemogo\xc4\x8dnost demokracije, ki tak\xc5\xa1na ne obstaja. Ker je v demokrati\xc4\x8dni ureditvi najvi\xc5\xa1ji organ odlo\xc4\x8danja volja ljudstva, lahko vse institucije izgubijo veljavo, \xc5\xa1e huje pa je, da lahko izgubi svojo veljavo dr\xc5\xbeava. Mo\xc5\xbena sta dva rezultata. Prvi je\xc2\xa0\xc2\xbbtotalna dr\xc5\xbeava iz \xc5\xa1ibkosti\xc2\xab, v kateri dr\xc5\xbeava izgubi veljavo do take mere, da ve\xc4\x8djo veljavo dobi neka druga politi\xc4\x8dna ali nepoliti\xc4\x8dna institucija, ki lahko ljudem ponuja ve\xc4\x8djo mero varnosti in sigurnosti. Pluralizem (deljenost) mo\xc4\x8di in izena\xc4\x8denje dru\xc5\xbebe z dr\xc5\xbeavo uni\xc4\x8di politi\xc4\x8dno enoto. Drugi mo\xc5\xbeni izhod je\xc2\xa0\xc2\xbbtotalna dr\xc5\xbeava iz mo\xc4\x8di\xc2\xab, v kateri trenutni objekt najve\xc4\x8dje avtoritete v dr\xc5\xbeavi javno razglasi in preganja notranjepoliti\xc4\x8dne nasprotnike in ponovno vzpostavi avtoriteto. V svojih delih je Schmitt naklonjen slednjemu izidu. Za obstoj dr\xc5\xbeave tako sploh ni bistveno, ali je do odlo\xc4\x8ditve za njen obstoj in ohranitev pri\xc5\xa1lo s konsenzom ali prisilo, temve\xc4\x8d je bistveno le to, da je do te odlo\xc4\x8ditve sploh pri\xc5\xa1lo. Konflikt z re\xc5\xbeimom ne more obstajati, \xc4\x8de re\xc5\xbeima in odnosa dru\xc5\xbebe do njega sploh ni, prav tako ne more priti do pogodbe. Prav zato Schmitt preferira totalitarno oblast, ki zagotavlja najve\xc4\x8djo mo\xc5\xbenost obstoja in ohranitve enotne dr\xc5\xbeave. Schmitt je tudi radikalno redefiniral suverenost. Zatrjuje, da je suverenost nekak\xc5\xa1en akt samovzpostavitve. Suveren je tisti, ki se za takega proglasi. Red posledi\xc4\x8dno izvira iz odlo\xc4\x8ditve o ukinitvi nereda in dr\xc5\xbeava na odlo\xc4\x8ditvi za vzpostavitvi dr\xc5\xbeave. Smisel vsega tega in razlog za trdnost in suverenost dr\xc5\xbeave pa je predvsem prepre\xc4\x8ditev dr\xc5\xbeavljanske vojne in ohranitev notranjepoliti\xc4\x8dne stabilnosti. Eden prvih korakov k doseganju takega reda se je pojavil z religiozno nevtralizacijo dr\xc5\xbeave -notranjo pacifikacijo. Pri tem pa se pojavi pluralizacija mo\xc4\x8di v neverskih organizacijah, zato je cena, ki jo moramo pla\xc4\x8dati za stabilnost takega re\xc5\xbeima ukinitev notranje politi\xc4\x8dnosti in politi\xc4\x8dne diskusije. Notranji politi\xc4\x8dni konflikti namre\xc4\x8d lahko privedejo v dr\xc5\xbeavljansko vojno. Najbolj\xc5\xa1i na\xc4\x8din za prepre\xc4\x8ditev le te pa je prav obstoj le ene politi\xc4\x8dne avtoritete (stranke). Cilj je po tem takem notranja homogenost dr\xc5\xbeave, hkrati pa ne more obstajati svetovan homogenost, oziroma obstoj ene svetovne dr\xc5\xbeave, saj bi to pomenilo, da bi morali biti vsi ljudje pacifisti\xc4\x8dni in zmo\xc5\xbeni vzdr\xc5\xbeevanja utopi\xc4\x8dne dru\xc5\xbebe, ki v realnosti ni mo\xc5\xbena.\n_START_SECTION_\nPolitika v izjemnih stanjih:\n_START_PARAGRAPH_\nPo Schmittovem mnenju pravo ne more obstajati izven dr\xc5\xbeave, politi\xc4\x8dne enote v okviru katere lahko funkcionira. Ravno zaradi tega mora imeti dr\xc5\xbeava posebna pooblastila, da deluje navkljub pravnim normam (kr\xc5\xa1i zakon), da lahko zavaruje svoj obstoj. Ker je dr\xc5\xbeava vzpostavitelj reda in pravo njej dolguje svojo eksistenco, je vsaka dr\xc5\xbeava pravna dr\xc5\xbeava. Notranja pacifikacija ima torej prednost pred spo\xc5\xa1tovanjem prava v primeru, ko je ogro\xc5\xbeen politi\xc4\x8dni okvir (z njim pa tudi samo pravo). Schmitta zato ne zanima pravo kot samo, temve\xc4\x8d realizacija le tega v dani situaciji. Izjemno stanje pa je stanje, ki ni opisano v racionalnosti danega politi\xc4\x8dnega reda. Suveren je tisti, ki lahko razglasi izredno stanje. Diktatura je zato bolj\xc5\xa1a od anarhije, kljub temu pa diktatura ni nasprotje demokracije. V nekem smislu je diktatura suspenz demokracije za zagotovitev njenega nadaljnjega obstoja.\n_START_SECTION_\nPoliti\xc4\x8dno:\n_START_PARAGRAPH_\nSchmitt politi\xc4\x8dnega ne ena\xc4\x8di niti s politiko, niti z dr\xc5\xbeavo. Ugotavlja, da politi\xc4\x8dno samo pravzaprav nima svojega bistva in nobene vi\xc5\xa1je logike kot logiko samega konflikta. Svojo trditev utemeljuje z dokazom, da \xc4\x8de od dr\xc5\xbeave odstranimo vse ostale aspekte, ki niso politi\xc4\x8dni (kulturo, vero, ekonomijo, moralo) ne ostane pravzaprav ni\xc4\x8d. Ravno v tem pa je paradoks. Kljub temu pa je politi\xc4\x8dno vsepovsod in je neizogibno. \xc4\x8ce se ga poskusimo izogniti v klasi\xc4\x8dnem smislu, se bo politi\xc4\x8dno pojavilo v drugih aspektih \xc5\xbeivljenja. Politi\xc4\x8dnega Schmitt ne omejuje z nobenimi konkretnimi kriteriji. Lahko ga predstavlja skoraj katerakoli \xc4\x8dlove\xc5\xa1ka interakcija. Pravzaprav je odvisno od konkretnih akterjev v dolo\xc4\x8deni situaciji. Smisel izklju\xc4\x8devanja politi\xc4\x8dnega iz dr\xc5\xbeavnega je ohranjevanje enotnosti dr\xc5\xbeave in ohranjanje izrednih primerov kot izrednih. \xc4\x8ce bi namre\xc4\x8d dr\xc5\xbeavo predstavljalo politi\xc4\x8dno, ki je vseprisotno, bi se za to vzpostavila najhuj\xc5\xa1a oblika pluralizma, ki pa bi uni\xc4\x8dil enotnost in smisel dr\xc5\xbeave. Prav tako bi se izredni primer normaliziral, \xc4\x8de bi se dolo\xc4\x8dal politi\xc4\x8dno, kar pa je nevarno, saj bi tako legitimiral kr\xc5\xa1enje prava in bi vsaka situacija lahko postala\xc2\xa0\xc2\xbbizredna\xc2\xab.\n_START_SECTION_\nBibliografija:\n_START_PARAGRAPH_\nPolitische Theologie II. Die Legende von der Erledigung jeder Politischen Theologie, 1970 Der Nomos der Erde im V\xc3\xb6lkerrecht des Jus Publicum Europaeum, 1950 Der Leviathan in der Staatslehre des Thomas Hobbes. Sinn und Fehlschlag eines politischen Symbols, 1938 Legitimit\xc3\xa4t und Legalit\xc3\xa4t, 1932 Verfassungslehre, 1928 Der Begriff des Politischen, 1927 (najprej kot sestavek v arhivu za socialno zgodovino in politiko, 1928 kot knjiga, 1932 raz\xc5\xa1irjena izdaja) Die Kernfrage des V\xc3\xb6lkerbundes, 1926 Die geistesgeschichtliche Lage des heutigen Parlamentarismus, 1923 Politische Theologie. Vier Kapitel zur Lehre von der Souver\xc3\xa4nit\xc3\xa4t, 1922 Die Diktatur. Von den Anf\xc3\xa4ngen des modernen Souver\xc3\xa4nit\xc3\xa4tsgedankens bis zum proletarischen Klassenkampf, 1921 Politische Romantik, 1919 Der Wert des Staates und die Bedeutung des Einzelnen, 1914 Gesetz und Urteil, 1912\n_START_SECTION_\nViri in literatura:\n_START_PARAGRAPH_\nBarberis, M., (2008). Carl Schmitt in evropska pravna kultura. Revus\xc2\xa0: revija za evropsko ustavnost\xc5\xa1tudente, 2008 (\xc5\xa1t. 8), 29-42._NEWLINE_Carl Schmitt. [internet]. [citirano 30.11.2017]. Dostopno na naslovu: https://plato.stanford.edu/entries/schmitt/_NEWLINE_Carl Schmitt. [internet]. [citirano 30.11.2017]. Dostopno na naslovu: https://de.wikipedia.org/wiki/Carl_Schmitt_NEWLINE_Carl Schmitt: bibliografija. [internet]. [citirano 30.11.2017]. Dostopno na naslovu: http://www.goethe.de/ins/si/lju/prj/uak/phi/mmm/scm/bib/slindex.htm_NEWLINE_Carl Schmitt: biografija. [internet]. [citirano 30.11.2017]. Dostopno na naslovu: http://www.goethe.de/ins/si/lju/prj/uak/phi/mmm/scm/bio/slindex.htm_NEWLINE_Dotti, J., (1995). Nekaj pripomb k pojmu "izjeme" Carla Schmitta. Problemi\xc2\xa0: revija za kulturo in dru\xc5\xbebena vpra\xc5\xa1anja, 1995 (\xc5\xa1t. 7/8), 165-175._NEWLINE_Lipowatz, T., (1988). Pojem politi\xc4\x8dnega pri Carlu Schmittu in razcepljeni subjekt. Problemi. Eseji, 1988(\xc5\xa1t. 6), 70-75._NEWLINE_Luisetti, F., (2011). Carl Schmitt in Giorgio Agamben - od biopolitike do politi\xc4\x8dnega romanticizma. Problemi\xc2\xa0: revija za kulturo in dru\xc5\xbebena vpra\xc5\xa1anja, 2011 (\xc5\xa1t. 5/6), 75-85_NEWLINE_Milan, F., (2000). Carl Schmitt kot mejni teoretik politi\xc4\x8dnega. FNM\xc2\xa0: filozofska revija za u\xc4\x8ditelje filozofije, dijake in \xc5\xa1tudente, 2007 (\xc5\xa1t. 3/4), 87-90._NEWLINE_Mouffe, C., (1991). Pluralizem in moderna demokracija: o Carlu Schmittu. Revus\xc2\xa0: revija za evropsko ustavnost\xc5\xa1tudente, 1991 (\xc5\xa1t. 1), 99-112._NEWLINE_O\xc2\xa0\xc2\xbbtotalitarnih socializmih\xc2\xab. [internet]. [citirano 30.11.2017]. Dostopno na naslovu: http://www.demokraticni-socializem.si/o-totalitarnih-socializmih/_NEWLINE_Schmitt. C. (1994). Tri razprave. Ljubljana: \xc5\xa0tudentska organizacija Univerze._NEWLINE_\xc5\xa0umi\xc4\x8d Riha, J., (1992). Carl Schmitt: occasio in svarilo. Problemi. Eseji, 1992 (\xc5\xa1t. 4), 135-146_NEWLINE_The Nazi Jurist. [internet]. [citirano 30.11.2017]. Dostopno na naslovu: http://www.claremont.org/crb/article/the-nazi-jurist/_NEWLINE_\xc5\xbdgur, M. (2008). Carl Schmitt. Revus: revija za evropsko ustavnost, 2008 (\xc5\xa1t. 8), 27-28.'