b'\n_START_ARTICLE_\nTempo\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nV srednjeve\xc5\xa1ki enoglasni vokalni glasbi (Gregorijanski koral) so bila navodila za hitrost izvajanja zelo redka zaradi mo\xc4\x8dne soodvisnosti glasbe z besedilom. Ve\xc4\x8dinoma so se osnovne ritmi\xc4\x8dne enote gibale s frekvenco 60-80-krat v minuti, kar odgovarja hitrosti bitja \xc4\x8dlove\xc5\xa1kega srca. Ti tempi so bili v uporabi tudi po nastanku menzuralne notacije, ki se je pojavila skupaj z ve\xc4\x8dglasnimi skladbami in so \xc5\xbee bile zapisane z notnimi vrednostmi.\xc2\xa0\xc2\xbbUmetne\xc2\xab\xc2\xa0kompozicije, ki so jih skladatelji ustvarjali na podlagi ljudskih plesov, so bile samoumevno izvajane v pravem tempu. Vsakdo je vedel, da je npr. sarabanda po\xc4\x8dasna skladba in gigue hitra._NEWLINE_V za\xc4\x8detku 17. stoletja so se pojavile opisne oznake za tempo: adagio, andante, allegro; malo kasneje largo in presto, ki so se internacionalizirale. Do za\xc4\x8detka 19. stoletja je bilo vpeljanih mnogo italijanskih izrazov, ki pa niso ozna\xc4\x8devali samo tempa, ampak tudi karakter skladbe. Ve\xc4\x8dina izmed teh karakternih oznak je slu\xc5\xbeila kot pridevnik k oznaki tempa, npr. adagio cantabile, allegro assai, andante maestoso itd._NEWLINE_Leta 1816 je Beethovnov prijatelj in izumitelj Johann Nepomuk M\xc3\xa4lzel patentiral metronom, napravo za zvo\xc4\x8dno signaliziranje poljubnega \xc5\xa1tevila notnih vrednosti v \xc4\x8dasovnem intervalu ene minute. Od tega \xc4\x8dasa dalje so skladatelji poleg opisnih oznak uporabljali \xc5\xa1e oznake M.M. (nem\xc5\xa1ko M\xc3\xa4lzels Metronom), katerim so pripisali notno vrednost (osminka, \xc4\x8detrtinka, \xc4\x8detrtinka s piko, polovinka...) in \xc5\xbeeleno frekvenco le-te v eni minuti. Hkrati so skladatelji ve\xc4\x8djih evropskih dr\xc5\xbeav prenehali z uporabo italijan\xc5\xa1\xc4\x8dine pri opisnih oznakah tempa in za\xc4\x8deli pisati v doma\xc4\x8dem jeziku. Tako lahko npr. v Beethovnovih partiturah \xc5\xa1e vidimo italijanske termine, pri Wagnerju in Schumannu pa ne ve\xc4\x8d, saj je tempo ozna\xc4\x8den s \xc5\xa1tevil\xc4\x8dno vrednostjo in to je mednarodnemu tolma\xc4\x8denju zadostovalo. Oznake tempov in karakterja so ve\xc4\x8dinoma prevedli v doma\xc4\x8di jezik v francosko, nem\xc5\xa1ko in angle\xc5\xa1ko govore\xc4\x8dih dr\xc5\xbeavah, s \xc4\x8demer pa povzro\xc4\x8dajo preglavice tujim glasbenikom, ki teh jezikov ne poznajo. Ne glede na to, da oznaka M.M. to\xc4\x8dno dolo\xc4\x8da tempo skladbe, so tudi drugi opisi za glasbenika pomembna informacija, zato italijan\xc5\xa1\xc4\x8dina \xc5\xa1e naprej ostaja univerzalni opisni jezik glasbene literature.'