b'\n_START_ARTICLE_\nSimfonija \xc5\xa1t. 2 (Rahmaninov)\n_START_PARAGRAPH_\nSimfonija \xc5\xa1t. 2 v e molu, op. 27 ruskega skladatelja Sergeja Rahmaninova je nastajala med letoma 1906 in 1907. Krstna izvedba je bila v Sankt Peterburgu, 8. februarja leta 1908, dirigiral je skladatelj sam. Okviren \xc4\x8das trajanja je 60 minut, obstaja tudi skraj\xc5\xa1ana verzija, ki traja pribli\xc5\xbeno 40 minut. Partituro je skladatelj posvetil Sergeju Tanejevu, u\xc4\x8dencu Petra Ilji\xc4\x8da \xc4\x8cajkovskega. Lastnik rokopisa je fundacija Tabor, ki pa ga je dala v stalno posojilo Britanski knji\xc5\xbenici.\n_START_SECTION_\nOkoli\xc5\xa1\xc4\x8dine nastanka\n_START_PARAGRAPH_\nOb izbruhu Prve ruske revolucije leta 1905 je Rahmaninov z dru\xc5\xbeino za\xc4\x8dasno zapustil Rusijo in se za tri leta naselil v Dresdnu. Ko se je dru\xc5\xbeina tam nastanila v lepi hi\xc5\xa1ici z vrtom in si je skladatelj ustvaril doma\xc4\x8dno okolje, ki je kar se da spominjalo na njegovo pode\xc5\xbeelsko bivali\xc5\xa1\xc4\x8de v Ivanovki sredi ruske stepe (posestvo je pripadalo dru\xc5\xbeini njegove sestri\xc4\x8dne Natalije Satine, s katero se je poro\xc4\x8dil leta 1902), je za\xc4\x8del ustvarjati. Tedaj je poleg 1. klavirske sonate in simfoni\xc4\x8dne pesnitve Otok mrtvih nastala tudi njegova Druga simfonija._NEWLINE_Prva izvedba v Sankt Peterburgu je takoj navdu\xc5\xa1ila poslu\xc5\xa1alce in kritike. V po\xc4\x8dasnem uvodu se nad oto\xc5\xbeno zvo\xc4\x8dno pokrajino dvigne hrepene\xc4\x8da melodija. Angle\xc5\xa1ki rog pripravi nastop glavnega stavka. Allegro moderato uvaja elegi\xc4\x8dna tema, ki se \xc4\x8dustveno raz\xc5\xbeivi v nara\xc5\xa1\xc4\x8dajo\xc4\x8dem valovanju. Melanholi\xc4\x8dna druga tema se preliva v ne\xc5\xbenih orkestrskih barvah. Rahmaninov je mojster poznoromanti\xc4\x8dne orkestracije in skozi ves prvi stavek se nasprotja med bleskom trobil in \xc5\xbeametnimi linijami godal stopnjujejo v veli\xc4\x8dastne vrhunce orkestrskega zvoka. Drugi stavek (Allegro molto) je hitra kora\xc4\x8dnica v obliki scherza. Posebno pozornost zbujajo odlo\xc4\x8dni signali rogov, \xc4\x8dustveno razgibana druga tema pa spominja na poznej\xc5\xa1e Simfoni\xc4\x8dne plese. Virtuozni srednji del tega mo\xc5\xa1ko kljubovalnega stavka pomeni optimisti\xc4\x8dno plat skladateljevega zna\xc4\x8daja. Adagio, v katerem Rahmaninov citira liri\xc4\x8dno temo iz svoje opere Francesca da Rimini, je vsebinsko jedro skladbe in pomeni utele\xc5\xa1enje skladateljeve vero v lepoto. Rahmaninov si je venomer prizadeval, da bi se s svojo glasbo pribli\xc5\xbeal idealu lepega. Glasbi nikoli ni priznaval nobene druge naloge in je vse \xc5\xbeivljenje odklanjal modernisti\xc4\x8dne inovacije, ki so jo po njegovem mnenju silile v intelektualizem in oddaljevale od njenega pravega poslanstva. Po elegi\xc4\x8dnem Adagiu radostno vznikne ble\xc5\xa1\xc4\x8de\xc4\x8di sklepni Allegro vivace, ki v skladu z rusko simfoni\xc4\x8dno tradicijo obnovi poglavitne glasbene zamisli celotnega dela in popelje poslu\xc5\xa1alca iz sveta intimnih \xc4\x8dustev v radostno stanje romanti\xc4\x8dnega zanosa. Izra\xc5\xbeanje veselja v glasbi Rahmaninova ni pogosto, a v Drugi simfoniji se nam ta velikan ruske glasbe razodeva tudi kot umetnik, zmo\xc5\xbeen radosti in spro\xc5\xa1\xc4\x8denega u\xc5\xbeivanja v glasbi.'