b'\n_START_ARTICLE_\nSergej Prokofjev\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nProkofjev je eden najve\xc4\x8djih ruskih skladateljev iz obdobja Sovjetske zveze. Z dovoljenjem Leninovega komisarja za kulturo Anatola Luna\xc4\x8darskega je med oktobrsko revolucijo leta 1918 od\xc5\xa1el iz Rusije. Petnajst let je \xc5\xbeivel v tujini, najprej v Ameriki, nato pa v zahodni Evropi. Kljub sorazmerno uspe\xc5\xa1ni karieri pianista in nespornemu skladateljskemu ugledu Prokofjev s svojo kariero ni bil zadovoljen. V Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeavah je bil uspe\xc5\xa1nej\xc5\xa1i od njega Sergej Rahmaninov, v Franciji pa nikakor ni mogel prese\xc4\x8di slave Igorja Stravinskega. Ustvarjalca Klasi\xc4\x8dne simfonije, opere Zaljubljen v tri oran\xc5\xbee, Skitske suite in znamenitih klavirskih koncertov je tudi vse bolj mu\xc4\x8dilo domoto\xc5\xbeje, ki so ga \xc5\xa1e pod\xc5\xbeigale njegove koncertne turneje v domovini. Prokofjev nikoli ni prelomil odnosov s sovjetskim re\xc5\xbeimom. Njegove skladbe so v Sovjetski zvezi pogosto izvajali in jih tudi uradno z odobravanjem sprejemali. V 30. letih 20. stoletja je postalo skladateljevo sodelovanje  z domovino tesnej\xc5\xa1e. Sovjetska oblast, ki je po prihodu Stalina na oblast leta 1927 zadu\xc5\xa1ila umetni\xc5\xa1ko svobodo in uvedla obvezno doktrino socialisti\xc4\x8dnega realizma, je iz propagandnih razlogov potrebovala vrnitev izgubljenega sina. Dmitrij \xc5\xa0ostakovi\xc4\x8d, ki je veljal za vodilnega v domovini \xc5\xbeive\xc4\x8dega  ruskega skladatelja, je leta 1934 padel v nemilost. Prokofjev se je leta 1936 dokon\xc4\x8dno vrnil v domovino, vendar si je izgovoril ve\xc4\x8d ugodnosti, predvsem prost izhod na koncertne turneje in umetni\xc5\xa1ka potovanja na Zahod. V tem obdobju je tudi skomponiral vrsto del, ki se spogledujejo s socialisti\xc4\x8dnim realizmom, kot ga je razumel Prokofjev. Oblast je na obljubo hitro pozabila in \xc5\xbee leta 1938 so s pretvezo zadr\xc5\xbeali skladateljev potni list in mu tako elegantno prepre\xc4\x8dili potovanja v tujino. Tudi sodelovanje s tedanjimi vodilnimi agitpropovskimi umetniki, med katerimi velja omeniti v eni od kasnej\xc5\xa1ih \xc4\x8distk umorjenega dramaturga Vsevoloda Mejerholda in znamenitega filmskega re\xc5\xbeiserja Sergeja Eisensteina, Prokofjeva v obdobju \xc5\xbedanov\xc5\xa1\xc4\x8dine ni obvarovalo pred strupenimi napadi ovadu\xc5\xa1kega predsednika zveze sovjetskih skladateljev Tihona Hrenikova.\n_START_SECTION_\nSkladatelj o svojem kompozicijskem slogu\n_START_PARAGRAPH_\nV svojem \xc4\x8dasu je Prokofjev veljal za utele\xc5\xa1enje vsega radikalno modernega v ruski glasbi. Svoj osebni stil je opisal tako:\xc2\xa0\xc2\xbbOsnovni principi, ki sem jim sledil, so naslednji: klasicisti\xc4\x8dni, ki izhaja iz mojega otro\xc5\xa1tva, ko mi je mama igrala na klavir Beethovnove sonate. Drugi princip je inovacija. Tretji element je toccata ali motori\xc4\x8dni element, \xc4\x8detrti je liri\xc4\x8dni in peti je element groteske, ki bi ga lahko nadomestil z izrazom skercozen ali s tremi besedami: \xc5\xa1ala, smeh, posmehovanje.\xc2\xab\n_START_SECTION_\nProkofjev in neoklasicizem\n_START_PARAGRAPH_\nKo govorimo o glasbenem neoklasicizmu, ne moremo mimo Sergeja Prokofjeva, saj bi bila lahko njegova dela sinonim za to umetni\xc5\xa1ko smer. Tudi sam je v svojem razmi\xc5\xa1ljanju o svojem lastnem skladanju dajal prednost klasi\xc4\x8dnemu elementu, kar vklju\xc4\x8duje jasnost oblike po zgledu komponistov iz obdobja klasicizma v 18.stoletju. Ljubezen do makro in mikro-arhitektonike glasbenih del svojih vzornikov se ka\xc5\xbee v celotnem Prokofjevem opusu: v simfonijah, baletih, operah in klavirskih skladbah. Najbolj o\xc4\x8diten primer je njegova simfonija \xc5\xa1t. 1, imenovana\xc2\xa0\xc2\xbbKlasi\xc4\x8dna simfonija\xc2\xab\xc2\xa0(1917), o kateri je dejal, da jo je sku\xc5\xa1al napisati tako, kakor bi to storil Mozart, \xc4\x8de bi \xc5\xbeivel v 20. stoletju. Njegova opera Zaljubljen v tri oran\xc5\xbee (1919) ne pozna kompliciranih harmonskih sklopov. Tudi v svojem morda najpomembnej\xc5\xa1em baletu Romeo in Julija (1936) je njegova glasba v mejah tonalnosti. Z enostavnimi komponisti\xc4\x8dnimi sredstvi, ki so dostopni \xc5\xa1ir\xc5\xa1emu krogu poslu\xc5\xa1alcev, uspe ustvariti najrazli\xc4\x8dnej\xc5\xa1a \xc4\x8dustvena razpolo\xc5\xbeenja in odli\xc4\x8dno karakterizirati dogajanje.\n_START_SECTION_\nProkofjev kot \xc5\xa1ahist\n_START_PARAGRAPH_\nProkofjev je bil najbolj\xc5\xa1i \xc5\xa1ahist med skladatelji 20. stoletja in je bil kvalificiran tik pod nazivom \xc5\xa1ahovskega velemojstra. \xc5\xa0ahovske prireditve je brez izjeme spremljal tako aktivno kot pasivno, tudi kot opazovalec ni zamudil nobenega dvoboja. Prijateljeval je s \xc5\xa1tevilnimi velemojstri, Capablanco, Botvinikom. Med njegove najzanimivej\xc5\xa1e dvoboje \xc5\xa1teje sedem iger s slovitim violinistom Davidom Ojstrahom; pora\xc5\xbeenec je moral brezpla\xc4\x8dno prirediti koncert.'