b'\n_START_ARTICLE_\nZosim\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nO Zosimovem \xc5\xbeivljenju je na razpolago samo nekaj skopih podatkov iz bele\xc5\xbek bibliofila in ljubitelja antike, konstantinopelskega patriarha Fotija iz 9. stoletja. Zosim je bil dostojanstvenik (comes) in pravni zastopnik cesarske blagajne (advocatus fisci). Ker od konca 4. stoletja dalje pogani po zakonu niso smeli opravljati visokih dr\xc5\xbeavnih funkcij, Zosimov primer ka\xc5\xbee, da so omenjeni zakon v praksi tudi ob\xc5\xa1li. Bil je znan po svoji militantni obliki poganstva.\n_START_SECTION_\nNova zgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nNova zgodovina (gr\xc5\xa1ko:  \xce\x99\xcf\x83\xcf\x84\xce\xbf\xcf\x81\xce\xaf\xce\xb1 \xce\x9d\xce\xad\xce\xb1 [Istoria Nea], latinsko: Historia Nova) je delo v \xc5\xa1estih knjigah, napisanih v gr\xc5\xa1kem jeziku, ki ga je za\xc4\x8del pisati kmalu po letu 500. Na za\xc4\x8detku je omenil, da je bil njegov vzor Polibij, ki je v svoji Zgodovini opisal obdobje triinpetdesetih let od leta 220 do 167 pr. n. \xc5\xa1t., v katerem so Rimljani postali gospodarji Sredozemlja. Zosimova vodilna ideja je bila ravno obratna: \xc5\xbeelel je prikazati proces, v katerem je Rimsko cesarstvo zaradi svojih napak v enako dolgem obdobju to mo\xc4\x8d izgubilo._NEWLINE_Prva knjiga na kratko opisuje zgodovino prvih rimskih cesarjev od Avgusta (27 pr. n. \xc5\xa1t.-14 n. \xc5\xa1t.) do Dioklecijana (284-305). Druga, tretja in \xc4\x8detrta knjiga se bolj podrobno ukvarjajo z obdobjem od prihoda Konstancija Hlora (305-306) in Galerija (305-311) do smrti Teodozija I. (379-395).  Peta in \xc5\xa1esta knjiga, ki sta za zgodovinarje najbolj uporabni, pokrivata obdobje Teodozijevih naslednikov od leta 395 do 410, ko je bil odstavljen uzurpator Prisk Atal._NEWLINE_Zosim se je zaradi obse\xc5\xbenosti dela mo\xc4\x8dno oddaljil od svoje prvotne ideje. Glede na to, da se Zgodovina kon\xc4\x8da z letom 410, je imel avtor verjetno smrt zadnjega poganskega cesarja Julijana leta 363 za tisto prelomnico, v kateri je za\xc4\x8delo cesarstvo neustvljivo propadati. Glavna vzroka propadanja sta, po Zosimovem mnenju, opu\xc5\xa1\xc4\x8danje starih poganskih kultov in obi\xc4\x8dajev, na primer Skularnih iger leta 313, zaradi nove kr\xc5\xa1\xc4\x8danske vere in sprejemanja vedno ve\xc4\x8djega \xc5\xa1tevila barbarov med najvi\xc5\xa1je dostojanstvenike in vojskovodje Rimskega cesarstva. Kot sodobnik propada Zahodnega rimskega cesarstva je za tak\xc5\xa1en epilog pretirano krivil casarja Konstantina I. (306-337) in Teodozija I. (379-395)._NEWLINE_Glavna vira Zosimove Zgodovine sta bila helenska zgodovinarja in pogana Evnapij iz Sarda in Olimpiodor iz Teb. Evnapij je v svoji Zgodovini zajel obdobje od leta 270 do 414, Olimpiodor pa obdobje od leta 407 do 425. Evnapij je pretirano kritiziral vrhovnega poveljnika vojske, Vandala Stilihona, medtem ko ga je Olimpiodor diskretno hvalil. Zosim je pri pisanji pete knjige v opisu dogodkov leta 407 pri ocenjevanju Stilihonove vloge pre\xc5\xa1el iz ene skrajnosti v drugo, kar odkriva, da je svoje vire tudi dobesedno prepisoval._NEWLINE_Glede na to, da se je Evnapijeva Zgodovina izgubila, Olimpiodorjeva pa je ohranjena samo delno, ima Zosimova Zgodovina veliko zgodovinopisno vrednost, ker je prvorazreden vir podatkov za obdobje od leta 395 do 410 in zapolnjuje nekaj praznin v poznorimski zgodovini 3. in 4. stoletja.\n_START_SECTION_\nTiskane izdaje\n_START_PARAGRAPH_\nPrva tiskana izdaja Nove zgodovine je bil Leunklavijev latinski prevod, tiskan v Baslu leta 1576. Prvi dve knjigi z izvirnim gr\xc5\xa1kim besedilom in Leunklavijevim latinskim prevodom je natisnil H. Stephamis v Parizu leta 1581. Prvo popolno izdajo gr\xc5\xa1kega besedila je objavil F. Sylburg  v Scriptores Hist. Rom. Min., iii.. Kasnej\xc5\xa1e izdaje so bile objavljene v Oxfordu (1679), Zeitzu in Jeni (1679, 1713 in 1729). Reitemeierjeva izdaja v Leipzigu leta 1784 je zelo uporabna zaradi kriti\xc4\x8dnih komentarjev Heyneja in drugih u\xc4\x8denjakov. Zaupanja vredna je tudi Bekkerjeva izdaja v Bonnu leta 1837._NEWLINE_Edini dobri srednjeve\xc5\xa1ki prepis, ki je verjetno nastal v konstantinopelskem Studionskem samostanu in se hrani v Vatikanski knji\xc5\xbenici (MS Vat. Gr. 156), je bil za zgodovinarje nedostopen vse do sredine 19. stoletja. Prvi ga je objavil  Ludwig Mendelssohn v Leipzigu leta 1887. Sodobna standardna izdaja Nove zgodovine je Zosime: Histoire Nouvelle, F. Paschoud, Pariz, 1971, ki vsebuje francoski prevod, uvod in komentar.'