b'\n_START_ARTICLE_\nNiels Kaj Jerne\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je kot \xc4\x8detrti od petih otrok v Londonu, kamor sta za\xc4\x8dasno emigrirala njegova star\xc5\xa1a, oba Danca po rodu z majhnega otoka Fan\xc3\xb8 ob jugozahodni obali Danske. V \xc4\x8dasu prve svetovne vojne so se preselili na Nizozemsko, kjer je odra\xc5\xa1\xc4\x8dal. Po maturi leta 1928 je tri leta delal v administraciji sadjarskega podjetja United Fruit Company, v prostem \xc4\x8dasu pa je obiskoval te\xc4\x8daje matematike, knji\xc5\xbeevnosti, latin\xc5\xa1\xc4\x8dine in gr\xc5\xa1\xc4\x8dine. Leta 1931 je vpisal \xc5\xa1tudij fizike na Univerzi v Leidnu, ki pa ga ni zaklju\xc4\x8dil. Po nekaj letih se je prepisal na \xc5\xa1tudij medicine na Univerzi v K\xc3\xb8benhavnu, ki ga je s presledki opravljal 13 let, vmes pa opravljal razli\xc4\x8dna dela. V tem obdobju, leta 1935, se je prvi\xc4\x8d poro\xc4\x8dil, s slikarko Ilse Sonjo Wahlovo, in imel z njo dva otroka.\n_START_SECTION_\nRaziskovalno delo\n_START_PARAGRAPH_\nMed vojno leta 1943 je diplomiral iz medicine, nato pa dobil polo\xc5\xbeaj raziskovalca na Statens Serum Institut (SSI) v K\xc3\xb8benhavnu, kjer ga je mentor Ole Maal\xc3\xb8e usmeril v problematiko standardizacije imunskega odziva na toksine v cepivih. Na to temo je doktoriral leta 1951, do takrat pa je prek mentorja spoznal ve\xc4\x8d vidnih raziskovalcev s podro\xc4\x8dja molekularne biologije, kot so Max Delbr\xc3\xbcck, G\xc3\xbcnter Stent in James D. Watson. Po doktoratu je ostal na SSI in nadaljeval z delom na podro\xc4\x8dju imunolo\xc5\xa1kih standardov, tudi kot predstavnik svojega in\xc5\xa1tituta v ekspertnih skupinah Svetovne zdravstvene organizacije (WHO)._NEWLINE_Leta 1954 je na Delbr\xc3\xbcckovo povabilo od\xc5\xa1el na raziskovalni obisk na Kalifornijski tehnolo\xc5\xa1ki in\xc5\xa1titut v ZDA, kjer je kot model uporabil bakteriofage in preu\xc4\x8deval imunski odziv nanje. Tu je dosegel prvi preboj, na podlagi opazovanja dinamike vezave protiteles je razvil zamisel, da pride ob prisotnosti antigena do selektivnega namno\xc5\xbeevanja protiteles, specifi\xc4\x8dnih za ta antigen, pri \xc4\x8demer so v serumu obi\xc4\x8dajno prisotna protitelesa proti vsem mo\xc5\xbenim antigenom, a v izjemno majhnem \xc5\xa1tevilu. Podoben mehanizem izbora sta \xc5\xbee prej predlagala Frank Fenner in Frank Macfarlane Burnet; Jernejeva teorija je bila bolj dodelana, a \xc5\xa1e vedno nezadovoljivo, poleg tega je nasprotovala dotlej uveljavljeni teoriji o antigenu kot \xc5\xa1abloni za zvijanje protiteles, zato je med njegovimi kolegi sprva naletela na skepticizem (Watson mu je ob neki prilo\xc5\xbenosti odkrito zabrusil, da je \xc2\xbbzani\xc4\x8d\xc2\xab). \xc5\xa0ele nekaj let kasneje sta jo bolje razvila Burnet in David Talmadge kot teorijo klonalnega izbora, ki je v veljavi \xc5\xa1e danes._NEWLINE_Kmalu po vrnitvi v Evropo je postal vodja programa biolo\xc5\xa1ke standardizacije pri WHO, s \xc4\x8demer je imel izku\xc5\xa1nje \xc5\xbee prej, in na tem mestu pomembno vplival na razvoj standardov v proizvodnji biolo\xc5\xa1kih makromolekul, kot so inzulin, cepiva, antibiotiki idr., poleg tega pa prispeval k imunolo\xc5\xa1ki terminologiji, ki je bila tedaj \xc5\xa1e zelo pomanjkljiva (med drugim je uvedel pojem epitop). Med letoma 1960 in 1962 je vzporedno deloval kot profesor biofizike na Univerzi v \xc5\xbdenevi, nato pa se je odlo\xc4\x8dil za polno vrnitev v akademsko okolje in sprejel polo\xc5\xbeaj profesorja mikrobiologije ter vodje oddelka na Univerzi v Pittsburghu, ZDA. S sodelavcem Alom Nordinom je takrat postavil \xc5\xa1e en mejnik v imunologiji, razvila sta namre\xc4\x8d t. i. test s plakotvornimi celicami (PFC), ki se je prakti\xc4\x8dno takoj uveljavil kot eno klju\xc4\x8dnih orodij za objektivno vrednotenje imunskega odziva._NEWLINE_Leta 1966 se je znova vrnil v Evropo, tokrat kot predavatelj eksperimentalne terapije na Goethejevi univerzi v Frankfurtu in direktor In\xc5\xa1tituta Paula Ehrlicha, vendar v tamkaj\xc5\xa1njem rigidnem akademskem okolju ni bil zadovoljen. \xc4\x8cez tri leta je tako sprejel ponudbo farmacevtskega podjetja Roche (danes multinacionalka Hoffmann-La Roche) za financiranje novega raziskovalnega in\xc5\xa1tituta v Baslu, kjer bi imel popolno svobodo raziskovalne usmeritve in organiziranosti. Odlo\xc4\x8dil se je, da bo in\xc5\xa1titut specializiran za imunologijo in organiziran brez klasi\xc4\x8dne linije akademske avtoritete. Med raziskovalci, ki jih je privabil, sta bila kasnej\xc5\xa1a nobelovca Georges K\xc3\xb6hler in Susumu Tonegava. V tem \xc4\x8dasu je objavil novo temeljno teorijo, namre\xc4\x8d da celice, ki tvorijo protitelesa, nastajajo v imunotvornem organu, kjer potekajo intenzivne somatske mutacije, pri \xc4\x8demer so celice, ki reagirajo s telesu lastnimi antigeni, zatrte. Ta je bila hitro sprejeta in dodatno utrjena z odkritjem vloge poglavitnega kompleksa tkivne skladnosti nekaj let kasneje. Nasprotno se njegova tretja teorija o stabilnem omre\xc5\xbeju protiteles, ki uravnavajo drug drugega dokler ravnovesja ne poru\xc5\xa1i antigen, ni izkazala za uporabno._NEWLINE_Leta 1980 se je umaknil z vodstvene funkcije in prevzel polo\xc5\xbeaj posebnega svetovalca direktorja Pasteurjevega in\xc5\xa1tituta, vendar je, tudi zaradi zdravstvenih te\xc5\xbeav, naposled izgubil zanos ter se leta 1982 upokojil dokon\xc4\x8dno. Kljub temu pa je ostal na teko\xc4\x8dem z napredkom na svojem podro\xc4\x8dju in se ob\xc4\x8dasno \xc5\xa1e udele\xc5\xbeeval konferenc ter drugih sre\xc4\x8danj.\n_START_SECTION_\nZasebno \xc5\xbeivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nKot oseba je bil Jerne izrazito karizmati\xc4\x8den in v odnosu do \xc5\xbeensk na zunaj \xc5\xa1armanten, vendar nagnjen k nezvestobi in sadizmu v ljubezenskih zvezah. Njegov avanturisti\xc4\x8den \xc5\xbeivljenjski slog je prispeval k te\xc5\xbeavnemu odnosu s prvo \xc5\xbeeno, ki se je kon\xc4\x8dal z njenim samomorom leta 1945. O drugi \xc5\xbeeni ni veliko govoril, imel naj bi jo predvsem za varu\xc5\xa1ko svojih otrok, obi\xc4\x8dajno na udobni razdalji medtem ko je sam delal v tujini. Tudi ta zakon je razpadel. Leta 1964 se je poro\xc4\x8dil \xc5\xa1e tretji\xc4\x8d, z Ursulo Alexandro Kohl, ki ga je pre\xc5\xbeivela._NEWLINE_Zanimal se je za klasi\xc4\x8dne vede, gr\xc5\xa1\xc4\x8dino in filozofijo, predvsem Kierkegaardov eksistencializem, ki naj bi navdihnil njegove teorije. Njegov zgodovinski pomen za znanost izhaja predvsem iz njegove sposobnosti sinteze podatkov in opazovanja problemov z razli\xc4\x8dnih perspektiv, poleg tega pa tudi iz organizacijskih ve\xc5\xa1\xc4\x8din v dolgoletnem vodenju znanstvenih in\xc5\xa1titucij v zadnjem obdobju njegove kariere. Samostojno je opravil izredno malo poskusov; po eni od anekdot neko\xc4\x8d ni \xc5\xbeelel sodelovati pri eksperimentalnem delu, saj ni bil dovolj prepri\xc4\x8dan v svojo sposobnost pipetiranja, ki je osnovna laboratorijska tehnika v imunologiji. Tudi svojim \xc5\xa1tudentom se ni pretirano posve\xc4\x8dal, bil pa je znan kot dober predavatelj._NEWLINE_V javnosti je bil vedno urejen, med kolegi je imel sloves \xc2\xbbevropskega\xc2\xab\xc2\xa0intelektualca, ki je rad u\xc5\xbeival v klasi\xc4\x8dni glasbi in dobri hrani. Po upokojitvi je \xc5\xbeivel v svojem gradi\xc4\x8du v kraju Castillon-du-Gard blizu Avignona na jugu Francije, kjer je tudi umrl.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nZa svoje delo je prejel \xc5\xa1tevilna priznanja, med njimi nagrado Paula Ehrlicha, ki jo podeljuje Univerza v Frankfurtu, in mednarodno nagrado Gairdnerjevega sklada iz Kanade. Leta 1984 si je z Georgesom K\xc3\xb6hlerjem in C\xc3\xa9sarjem Milsteinom razdelil Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino, \xc2\xbbza teorije o specifi\xc4\x8dnosti v razvoju in regulaciji imunskega sistema ter odkritje mehanizma nastanka monoklonskih protiteles\xc2\xab._NEWLINE_Sprejet je bil za \xc4\x8dlana Kraljeve danske akademije znanosti in Francoske akademije znanosti, tujega \xc4\x8dastnega \xc4\x8dlana Ameri\xc5\xa1ke akademije umetnosti in znanosti ter \xc4\x8dlana britanske Kraljeve dru\xc5\xbebe. 7 univerz mu je podelilo \xc4\x8dastne doktorate, med njimi Univerza v Chicagu, Univerza Columbia in Univerza v Baslu.'