b'\n_START_ARTICLE_\nFritz Albert Lipmann\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je konec 19. stoletja v dru\xc5\xbeini odvetnika v K\xc3\xb6nigsbergu, takratnem glavnem mestu Vzhodne Prusije. Hanzeatsko mesto je imelo zaradi bli\xc5\xbeine meje z Rusijo strate\xc5\xa1ki pomen za dr\xc5\xbeavo, kar se je med drugim odra\xc5\xbealo tudi v razvitosti mestne univerze. Med odra\xc5\xa1\xc4\x8danjem ga je prizadela smrt strica, na katerega je bil zelo navezan, za razlitjem slepi\xc4\x8da, poleg tega mu je o\xc4\x8de rekel, da za odvetnika \xc2\xbbni dovolj pokvarjen\xc2\xab. Zato je po kon\xc4\x8dani gimnaziji vpisal \xc5\xa1tudij medicine na Univerzi v K\xc3\xb6nigsbergu. Leta 1917 se je prepisal na Univerzo v M\xc3\xbcnchnu in bil naslednje leto vpoklican kot voja\xc5\xa1ki zdravnik ter deloval blizu frontnih \xc4\x8drt med prvo svetovno vojno. Po vojni je pomagal skrbeti za obolele med epidemijo gripe v rodnem mestu, nato pa se je vrnil v M\xc3\xbcnchen._NEWLINE_Na predlog star\xc5\xa1ev je izbral patologijo za predmet, ob njem pa \xc5\xa1e trimese\xc4\x8dni kurz biokemije, ki ga je predaval znameniti Peter Rona na Humboldtovi univerzi v Berlinu. Odlo\xc4\x8ditev je bila nenavadna, saj biokemija v tem \xc4\x8dasu ni imela ugleda samostojne znanstvene discipline, toda Lipmann se je nad kemijo navdu\xc5\xa1il \xc5\xbee v K\xc3\xb6nigsbergu. Zaradi nestabilne politi\xc4\x8dne in ekonomske situacije v domovini je od\xc5\xa1el na raziskovalni obisk k Ernstu Laqueurju na Univerzo v Amsterdamu, kjer se je dokon\xc4\x8dno odlo\xc4\x8dil postati biokemik. Z Rono je leta 1924 nato objavil znanstven \xc4\x8dlanek o koloidni kemiji, ki ga je Humboldtova univerza sprejela kot diplomsko delo. Da bi izbolj\xc5\xa1al znanje kemije, se je udele\xc5\xbeil predavanj Hansa Meerweina z In\xc5\xa1tituta cesarja Viljema za biologijo v Berlinu. Pod njim je nato \xc5\xa1tudiral kemijo in doktoriral leta 1927._NEWLINE_Najbolj so ga zanimali vmesni produkti presnove, zato je z o\xc4\x8detovo finan\xc4\x8dno pomo\xc4\x8djo tri leta deloval kot raziskovalec v laboratoriju Otta Meyerhofa na In\xc5\xa1titutih cesarja Viljema, kjer je takrat potekala \xc5\xbeivahna in plodovita raziskovalna aktivnost. Z Meyerhofom je raziskoval kr\xc4\x8denje mi\xc5\xa1ic in ob pomo\xc4\x8di Einarja Lundsgaarda, ki se je medtem pridru\xc5\xbeil skupini, dokazal, da ob odsotnosti kisika v mi\xc5\xa1ici pride do hidrolize kreatinin fosfata, ki predstavlja alternativen vir fosforilnih skupin za tvorbo ATP, ta pa je vir energije za kr\xc4\x8denje. To delo in raziskave u\xc4\x8dinka fluoridnega iona, ki inhibira glikolizo ter s tem kr\xc4\x8denje mi\xc5\xa1ic, je opisal v treh znanstvenih \xc4\x8dlankih, na podlagi katerih je prejel doktorat._NEWLINE_V tem \xc4\x8dasu se je gibal tudi v krogih slikarjev in gledali\xc5\xa1\xc4\x8dnikov, med drugim v dru\xc5\xbebi brata, ki se je priselil v Berlin in deloval kot scenarist. Leta 1929 je spoznal svojo bodo\xc4\x8do \xc5\xbeeno, modno ilustratorko Elfried (Fredo) Hall, blizu pa si je bil tudi s slikarko Friedel Sebba. Po letu 1929 zanj pri Meyerhofu ni bilo ve\xc4\x8d prilo\xc5\xbenosti. Leta 1930 je nato dobil polo\xc5\xbeaj asistenta pri Albertu Fischerju na In\xc5\xa1titutu cesarja Viljema za biologijo in za\xc4\x8del preu\xc4\x8devati rast celic v kulturi ter se nau\xc4\x8dil pomembnih tehnik za \xc5\xa1tudijo celi\xc4\x8dne presnove. Fischerju, ki je s financiranjem Rockefellerjevega in Carlsbergovega sklada vzpostavil laboratorij v K\xc3\xb8benhavnu, je sledil na Dansko, kar je bila za oba ugodna okoli\xc5\xa1\xc4\x8dina, saj se je v Nem\xc4\x8diji ta \xc4\x8das krepil nacizem. Lipmann se je posvetil Pasteurjevemu u\xc4\x8dinku, ki regulira metabolne poti razgradnje glukoze pri kvasovkah, a brez uspeha, leta 1937 pa se je preusmeril na vpra\xc5\xa1anje oksidacije piruvata pri bakterijah in razvozlal proces, zdaj znan kot oksidativna fosforilacija._NEWLINE_Kolegi so ga takrat posvarili, da postaja tudi na Danskem situacija zanj nevarna, zato je emigriral v Zdru\xc5\xbeene dr\xc5\xbeave Amerike kot raziskovalec v laboratoriju kasnej\xc5\xa1ega nobelovca Vincenta du Vigneauda na medicinski fakulteti Univerze Cornell. Na Cornellu, kjer je raziskoval kemijsko zgradbo bakterijskih antibiotikov, je ostal do leta 1941. Plod njegovega takratnega teoretskega razmi\xc5\xa1ljanja je znameniti pregledni \xc4\x8dlanek \xc2\xbbMetabolic generation and utilization of phosphate bond energy\xc2\xab, v katerem je uvedel simbol ~P za fosfatno skupino, ki jo je prepoznal kot gonilno silo v \xc5\xa1tevilnih biokemi\xc4\x8dnih procesih. Leta 1941 je dobil polo\xc5\xbeaj raziskovalca na oddelku za kirurgijo Splo\xc5\xa1ne bolni\xc5\xa1nice Massachusettsa v Bostonu. Tam je odkril, da je pri acetilaciji v procesu razgradnje aromatskih amidov udele\xc5\xbeen kofaktor. Njegov in drugi laboratoriji so v naslednjih letih razvozlali zgradbo spojine, ki jo je Lipmann prvi izoliral in poimenoval koencim A (CoA). Kasnej\xc5\xa1e raziskave so potrdile, da gre za enega najpomembnej\xc5\xa1ih gradnikov celi\xc4\x8dne presnove, ki ve\xc5\xbee acilno skupino kot kon\xc4\x8dni produkt razgradnje sladkorjev in ma\xc5\xa1\xc4\x8dob ter sodeluje pri njihovi pretvorbi v energijo. S CoA se je ukvarjal do zgodnjih 1950. let. Pred tem, leta 1944, je postal naturalizirani ameri\xc5\xa1ki dr\xc5\xbeavljan, leta 1949 pa je od\xc5\xa1el na medicinsko fakulteto Univerze Harvard, kjer je bil imenovan za profesorja biokemije._NEWLINE_Od leta 1957 je deloval kot profesor in raziskovalec na Rockefellerjevem in\xc5\xa1titutu (zdaj Univerza Rockefeller). Preusmeril se je v raziskave biosinteze, ki jo katalizira fosfatna skupina. Od preprostej\xc5\xa1ih spojin je kmalu pre\xc5\xa1el na vpra\xc5\xa1anje sinteze beljakovin in prispeval nekaj gradnikov k razumevanju tega procesa. Leta 1971 je izdal zbirko avtobiografskih esejev Wanderings of a biochemist, v kateri je opisal svojo raziskovalno pot. Vitalen in aktiven v znanosti je ostal tudi po upokojitvi leta 1970, ko je dobil naziv zaslu\xc5\xbenega profesorja na Rockefellerjevem in\xc5\xa1titutu, prakti\xc4\x8dno do svoje smrti v 88. letu starosti.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1953 je prejel polovico Nobelove nagrade za fiziologijo ali medicino, za odkritje koencima A in njegovega pomena v intermediarnem metabolizmu. Drugo polovico je prejel Hans Adolf Krebs za odkritje Krebsovega cikla, pri katerem je kofaktor A ravno tako klju\xc4\x8den element._NEWLINE_Nekaj let pred tem je bil Lipmann sprejet za \xc4\x8dlana Nacionalne akademije znanosti ZDA, leta 1960 pa je iz rok takratnega predsednika Lyndona B. Johnsona prejel tudi nacionalno medaljo znanosti v kategoriji biolo\xc5\xa1kih znanosti. Poleg tega mu je svoja priznanja podelilo ve\xc4\x8d strokovnih zdru\xc5\xbeenj, med drugim Ameri\xc5\xa1ko nutricionisti\xc4\x8dno dru\xc5\xa1tvo.'