b'\n_START_ARTICLE_\nLeblancov proces\n_START_PARAGRAPH_\nLeblancov proces je bil prvi industrijski proces za proizvodnjo sode (natrijev karbonat, Na\xe2\x82\x82CO\xe2\x82\x83), ki je dobil ime po svojem odkritelju Nicolasu Leblancu in se je uporabljal do konca 19. stoletja. Proces je bil sestavljen in dveh korakov: pretvorbe morske soli (natrijev klorid, NaCl) v natrijev sulfat (Na\xe2\x82\x82SO\xe2\x82\x84), kateri je sledila reakcija z ogljikom in kalcijevim karbonatom (apnenec, CaCO\xe2\x82\x83), ki je natrijev sulfat pretvorila v natrijev kabonat. Po uvedbi bolj gospodarnega Solvayevega postopka se je Leblancov postopek opustil.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nNatrijev in kalijev karbonat (pepelika, K\xe2\x82\x82CO\xe2\x82\x83) sta klju\xc4\x8dni surovini za proizvodnjo stekla, gume, tekstila in papirja. Do 19. stoletja je bil v zahodni Evropi tradicionalni vir obeh kemikalij lesni pepel. V 13. stoletja so posekali \xc5\xbee toliko gozdov, da proizvodnja ni bila ve\xc4\x8d ekonomi\xc4\x8dna in alkalije so morali za\xc4\x8deti uva\xc5\xbeati. Pepeliko so uva\xc5\xbeali iz Severne Amerike, Skandinavije in Rusije, kjer so obse\xc5\xbeni gozdovi \xc5\xa1e obstajali. Sodo so uva\xc5\xbeali iz \xc5\xa0panije, Kanarskih otokov, kjer so jo imenovali barilla, in Sirije. Pridobivali so jo iz pepela rastlin, ki so uspevale na zemlji, bogati z natrijem. Soda iz pepela planta\xc5\xbenih rastlin je bila zmes predvsem natrijevega in kalijevega karbonata. V Egiptu so v izsu\xc5\xa1enih koritih slanih jezer kopali mineral natron, ki je naravni natrijev karbonat. V Zdru\xc5\xbeenem kraljestvu so sodo pridobivali iz halog, ki jih je naplavilo morje na irsko in \xc5\xa1kotsko obalo._NEWLINE_Leta 1783 sta kralj Ludvik XVI. Francoski in Francoska akademija znanosti ponudila nagrado 2400 liver odkritelju postopka za proizvodnjo sode iz morske soli (NaCl). Leta 1791 Nicolas Leblanc, osebni zdravnik orl\xc3\xa9anskega vojvode Ludvika Filipa II., patentiral postopek, ki je ustrezal razpisu. \xc5\xa0e isto leto je v Saint-Denisu za vojvodo zgradil tovarno s kapaciteto 320 ton sode letno. Nagrade mu zaradi Francoske revolucije niso izpla\xc4\x8dali.\n_START_SECTION_\nPostopek\n_START_PARAGRAPH_\nMorska sol se je prelila s koncentrirano \xc5\xbeveplovo kislino in malo segrela, da je reakcija stekla. Nastali vodikov klorid se je do uvedbe absorpcijskih stolpov izpu\xc5\xa1\xc4\x8dal v ozra\xc4\x8dje. Segrevanje se je nadaljevalo, dokler ni prenehal izhajati vodikov klorid. V nastali masi je \xc5\xa1e vedno ostalo dovolj vodikovega klorida, da bi kontaminiral kasnej\xc5\xa1e faze procesa, zato so ga izgnali z neposrednim plamenom._NEWLINE_Premog, ki se je uporabil v naslednji fazi, je moral vsebovati \xc4\x8dim manj du\xc5\xa1ika, da bi v procesu ne nastajali cianidi. Kalcijev karbonat (apnenec ali kreda) je moral vsebovati \xc4\x8dim manj magnezijevega karbonata (MgCO\xe2\x82\x83) in kremena (SiO\xe2\x82\x82). Masno razmerje med slano poga\xc4\x8do, kalcijevim karbonatom in premogov v \xc5\xa1ar\xc5\xbei je bilo 2:2:1. Med \xc5\xbeganjem je temperatura v pe\xc4\x8di dosegla 1000\xc2\xa0\xc2\xb0C._NEWLINE_Soda se je morala takoj izlu\xc5\xbeiti iz \xc4\x8drnega pepela, ker bi se sicer sulfidi oksidirali nazaj v sulfate. Lu\xc5\xbeenje je potekalo protito\xc4\x8dno, se pravi da se je s \xc4\x8disto vodo lu\xc5\xbeila najbolj izlu\xc5\xbeena \xc5\xa1ar\xc5\xbea \xc4\x8drnega pepela, in tako naprej do najbolj sve\xc5\xbee._NEWLINE_Kon\xc4\x8dna lu\xc5\xbeina se je prepihala z ogljikovim dioksidom, ki je oboril kalcij in druge ne\xc4\x8disto\xc4\x8de in izgnal plinasti H\xe2\x82\x82S. Vsi preostali sulfidi so se oborili z dodatkom cinkovega hidroksida. Teko\xc4\x8dina se je lo\xc4\x8dila od oborine in izparila z odpadno toploto iz pe\xc4\x8di za \xc5\xbeganje natrijevega sulfata. Su\xc5\xa1ilni ostanek se je ponovno raztopil v vro\xc4\x8di vodi, iz katere so se odstranile preostale mehanske ne\xc4\x8disto\xc4\x8de. Iz tako o\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8dene raztopine je izkristaliziral skoraj \xc4\x8dist natrijev karbonat dekahidrat (Na\xe2\x82\x82CO\xe2\x82\x83\xe2\x80\xa210H\xe2\x82\x82O).\n_START_SECTION_\nZgodovina procesa\n_START_PARAGRAPH_\nLeblanc je prvo tovarno za proizvodnjo sode postavil leta 1791 v Saint-Denisu, severnem predmestju Pariza. Med Francosko revolucijo so leta 1794 tovarno in vse premo\xc5\xbeenje Ludvika Filipa zasegli in objavili Leblancove tehnolo\xc5\xa1ke skrivnosti. Napoleon I. je leta 1801 tovarno vrnil Leblancu. Zaradi pomanjkanja denarja za njeno obnovo in konkuren\xc4\x8dnih tovarn, ki so jih medtem zgradili, je Leblanc leta 1806 naredil samomor._NEWLINE_Na za\xc4\x8detku 19. stoletja je letna proizvodnja sode v Franciji zna\xc5\xa1ala 10.000-15.000 ton. \xc5\xa0e bolj kot v Franciji je bil njegov proces raz\xc5\xa1irjen v Zdru\xc5\xbeenem kraljestvu, kjer je prvo tovarno ustanovil industrijalec William Losh leta 1816 v Newcastlu-upon-Tyne. Zaradi izredno visokih britanskih davkov na morsko sol je bila proizvodnja do leta 1824 na robu gospodarnosti. Po ukinitvi davka se je proizvodnja izredno hitro pove\xc4\x8dala. Tovarni, ki sta jih ustanovila James Muspratt iv Liverpoolu in Charles Tennant pri Glasgowu sta bili eni od najve\xc4\x8djih na svetu. Do leta 1852 se je proizvodnja sode v Britaniji povzpela 140.000 ton, v Franciji pa na 45.000 ton letno. V Britaniji je v 1870. letih proizvodnja zna\xc5\xa1ala 200.000 ton letno, kar je bilo ve\xc4\x8d kot v vseh drugih dr\xc5\xbeavah skupaj.\n_START_SECTION_\nVpliv na okolje\n_START_PARAGRAPH_\nLeblancov proces je zelo onesna\xc5\xbeeval okolje. Na vsakih 8 t proizvedene sode se je proizvedlo tudi 5,5 t vodikovega klorida in 7 t kalcijevega sulfida. HCl je bil na za\xc4\x8detku 19. stoletja neuporaben stranski proizvod in se je zato preprosto izpu\xc5\xa1\xc4\x8dal v ozra\xc4\x8dje. Trdni odpadki, v katerih je prevladoval CaS, so se v kupih odlagali po okoli\xc5\xa1kih poljih. Med njihovim preperevanjem se je spro\xc5\xa1\xc4\x8dal strupeni vodikov sulfid, ki ima poleg tega tudi zelo neprijeten vonj po gnilih jajcih._NEWLINE_Leblancova soda je zaradi svojih \xc5\xa1kodljivih stranskih produktov kmalu postala predmet sodnih to\xc5\xbeb in zakonodaje. V obto\xc5\xbenici iz leta 1839 je pisalo, da je \xc2\xbbplin iz te manufakture tako \xc5\xa1kodljive narave, da zaradi njega ovene vse zelenje, podobno smrtonosno pa vpliva tudi na zdravje in premo\xc5\xbeenje. Zelenje v okolici je o\xc5\xbegano, na vrtovih pa ne uspevata niti sadje niti zelenjava. Mnogo bohotnih dreves je za\xc4\x8delo gniti in se posu\xc5\xa1ilo. Govedo in perutnina hira in medli, pohi\xc5\xa1tvo izgublja barvo, kar se dogaja precej pogosto, ljudje pa ka\xc5\xa1ljajo in imajo glavobole\xc2\xab. Vse te\xc5\xbeave so pripisovali proizvodnji sode._NEWLINE_Britanski parlament je leta 1863 izglasoval prvega od ve\xc4\x8d zakonov o alkalijah, ki je bil prvi zakon o onesna\xc5\xbeevanju zraka. Zakon je predpisoval, da se v ozra\xc4\x8dje ne sme izpustiti ve\xc4\x8d kot 5\xc2\xa0% proizvedenega HCl. V proizvodnjo sode so zato uvedli absorpcijske kolone, napolnjene z ogljem, v katerih so HCl protito\xc4\x8dno razropili v vodi. Nastalo klorovodikovo kislino so izlivali v bli\xc5\xbenje vodotoke, kar je seveda pomorilo ribe in druge vodne organizme._NEWLINE_Leblancov proces je sprva pomenil tudi zelo neprijetne delovne pogoje za delavce. Postopek je za dobro delovanje zahteval pogoste, tudi fizi\xc4\x8dno zahtevne posege delavcev, kar je imelo za posledico pogoste stike z vro\xc4\x8dimi in \xc5\xa1kodljivimi kemikalijami. Kasneje so se pogoji nekoliko izbolj\xc5\xa1ali, ker so zaradi ve\xc4\x8dje gospodarnosti in bolj enakomerne kakovosti proizvoda proces delno mehanizirali._NEWLINE_V 1880. letih so iz klorovodikove kisline za\xc4\x8deli proizvajati klor, ki so ga uporabljali za beljenje, iz odpadnega CaS pa so za\xc4\x8deli proizvajati \xc5\xbeveplo. Leblancov proces je kljub temu mnogo bolj onesna\xc5\xbeeval okolje kot Solvayev proces.\n_START_SECTION_\nZastaranje\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1861 je belgijski kemik Ernest Solvay razvil bolj gospodaren in za okolje manj \xc5\xa1kodljiv postopek za proizvodnjo sode iz kuhinjske soli in apnenca. Edini stranski proizvod Solvayevega procesa je kalcijev klorid. V 1870. letih je novi postopek \xc5\xbee postal konkuren\xc4\x8den Leblancovemu in britanski industriji sode, \xc5\xa1e posebej potem, ko so leta 1874 zgradili Solvayevo tovarno v Winningtonu pri Northwichu. Leblancov proces je ostal konkuren\xc4\x8den samo zaradi proizvodnje klora. Z razvojem proizvodnje klora z elektrolizo slanice je postala negospodarna tudi proizvodnja klora. Proizvodnja sode po Leblancovem postopku se zaradi \xc4\x8dastnega sporazuma s proizvajalci sode po Solvayevem postopku ni ukinila \xc4\x8dez no\xc4\x8d, ampak postopoma. Leta 1890 se je po Solvayevem postopku proizvedlo \xc5\xbee 90\xc2\xa0% sode. V Zdru\xc5\xbeenih dr\xc5\xbeavah Amerike so leta 1938 odkrili ogromne depozite trone (Na\xe2\x82\x83(CO\xe2\x82\x83)(HCO\xe2\x82\x83)\xe2\x80\xa22H\xe2\x82\x82O ), zato so za\xc4\x8deli proizvodnjo opu\xc5\xa1\xc4\x8dati in leta 1986 proizvodnjo povsem ustavili. Ker Solvajev postopek zaradi dobre topnosti kalijevega hidrogenkarbonata (KHCO\xe2\x82\x83) v vodi ni uporaben za proizvodnjo kalijevega karbonata (K\xe2\x82\x82CO\xe2\x82\x83), so ga nekaj \xc4\x8dasa in v omejenem obsegu \xc5\xa1e vedno proizvajali po Leblancovem postopku.'