b'\n_START_ARTICLE_\nHenrik III. Nem\xc5\xa1ki\n_START_SECTION_\nV \xc4\x8dasu vladanja o\xc4\x8deta, kralja in cesarja Konrada II.\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik III. je bil sin kralja in cesarja Konrada II. in njegove \xc5\xbeene Gizele \xc5\xa0vabske. Pod vplivom matere je bil dele\xc5\xbeen skrbne in temeljite, versko usmerjene vzgoje. Njegov prvi vzgojitelj je bil augsbur\xc5\xa1ki \xc5\xa1kof Bruno, brat cesarja Henrika II., kasneje pa freisin\xc5\xa1ki \xc5\xa1kof Egilbert. Z materjo sta obiskala samostan St. Gallen, ki je bil tedaj pod vtisom \xc5\xbeivljenjskega dela meniha in pesnika Notkerja. Dvorni kaplan Wipo ga je seznanil z \xc5\xbeivljenjsko zgodbo njegovega o\xc4\x8deta in duhom cerkvene reforme, splo\xc5\xa1ne znanosti pa mu je pribli\xc5\xbeal u\xc4\x8deni menih iz samostana San Pietro v Pavii. Kar prekmalu je tako vsrkal strastno slo po oblasti njihove rodbine, obarvano z globoko religiozno resnostjo._NEWLINE_Konrad II. je pred svojim prvim odhodom v Italijo (v za\xc4\x8detku leta 1026) na zahtevo knezov dolo\xc4\x8dil Henrika za svojega naslednika in ga prepustil varstvu \xc5\xa1kofa Bruna. Henrik je 26. marca 1027 prisostvoval o\xc4\x8detovemu slavnostnemu kronanju za cesarja v Rimu. Po vrnitvi iz Italije je dal Konrad bavarskim plemi\xc4\x8dem Henrika izvoliti za bavarskega vojvodo. Za veliko no\xc4\x8d 1028 so ga knezi v Aachnu izvolili za novega nem\xc5\xa1kega kralja._NEWLINE_Vladarskih spretnosti se je najprej u\xc4\x8dil v bavarski vojvodini, ki ji je vladal 15 let, sprva ob pomo\xc4\x8di freisin\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Egilberta. Leta 1031, po neuspe\xc5\xa1ni vojni z Ogrsko, sta kar brez vednosti Konrada II. sklenila mir z Ogri. Prvi\xc4\x8d je kot poveljnik vodil vojsko proti \xc4\x8de\xc5\xa1kemu princu B\xc5\x99etislavu (1033/34) in si ga podredil. Nau\xc4\x8dil se je samostojno odlo\xc4\x8dati in si ustvaril lastno mnenje, ki pa je bilo v\xc4\x8dasih tudi druga\xc4\x8dno od o\xc4\x8detovega. Njuni odnosi, odnosi med kraljem in cesarjem, so se v\xc4\x8dasih tudi kri\xc5\xbeali in skalili, a so se vedno tudi ponovno uredili. Tako je bilo tudi ob razre\xc5\xa1evanju spora med cesarjem in koro\xc5\xa1kim vojvodo Adalberom. Adalbero je slutil, da bo pri\xc5\xa1lo med njim in cesarjem do razdora, in je iz mladega Henrika izvlekel prisego, da ne bo nikdar dovolil, da se ga o\xc5\xa1koduje pri posesti. Ko je cesar na binko\xc5\xa1ti 1035 v Bambergu postavil Adalberta pred kne\xc5\xbeje sodi\xc5\xa1\xc4\x8de z obto\xc5\xbebo veleizdaje in zahteval, da se mu odvzame fevde, ga sin ni hotel podpreti. \xc5\xa0ele ko je o\xc4\x8de s pro\xc5\xa1njo pred sinom padel na kolena, je ta pri\xc5\xa1el na dan s skrivno prisego, na katero se pa cesar ni oziral. Tedaj je pri cesarju padel v nemilost \xc5\xa1kof Egilbert._NEWLINE_Henrik se z o\xc4\x8detom ni strinjal tudi leta 1037, ko se je ta spustil v spopad z milanskim nad\xc5\xa1kofom Aribertom in poslal njegove zaveznike-\xc5\xa1kofe brez obravnave na sinodi v izgnanstvo. Henrik je to obsojal in se mu je zdelo nepravi\xc4\x8dno. A svojega mnenja tedaj ni javno razkril._NEWLINE_Henrik se je za binko\xc5\xa1ti 1035 v Bambergu zaro\xc4\x8dil s h\xc4\x8derjo angle\xc5\xa1ko-danskega kralja Knuta Velikega, Gunhildo, in se junija 1036 z njo v Nijmegnu poro\xc4\x8dil. Rodila mu je h\xc4\x8der Beatrix, a je \xc5\xbee junija 1038 umrla ob spremljanju tasta na poti po Italiji. Na isti poti je umrl tudi vojvoda Hermam IV. \xc5\xa0vabski. Cesar je na izpraznjeno mesto \xc5\xa1vabskega vojvode imenoval Henrika. Kmalu po povratku iz Italije je umrl tudi cesar (4. junija 1039) in Henrik je pri dvaindvajsetih zavladal samostojno.\n_START_SECTION_\nSamostojno vladanje\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik je v Italiji je ponovno vzpostavil mir tako, da se je pobotal z milanskim nad\xc5\xa1kofom Aribertom, ki mu je potem do svoje smrti (januarja 1045) zvesto slu\xc5\xbeil. Ve\xc4\x8d te\xc5\xbeav je imel z vzhodnimi sosedi.\n_START_SECTION_\n\xc4\x8ce\xc5\xa1ka\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ce\xc5\xa1ki vojvoda B\xc5\x99etislav I. (od leta 1035) je sku\xc5\xa1al zamenjavo vladarja v Nem\xc4\x8diji izkoristiti za \xc5\xa1iritev svoje oblasti na Poljsko, ki je bila notranje razklana. Zasedel je \xc5\xa0lezijo, razru\xc5\xa1il Krakov, prodrl do prestolnice Gnjezno in dal prepeljati relikvije svetega Adalaberta (Vojteha) v Prago, da bi tam ustanovil nacionalno nad\xc5\xa1kofijo in se politi\xc4\x8dno in cerkveno osamosvoji. Pape\xc5\xbe Benedikt IX. temu ni nasprotoval, pa\xc4\x8d pa sta nasprotovala majn\xc5\xa1ki nad\xc5\xa1kof Bardo in kralj Henrik, ki je sku\xc5\xa1al ohraniti nadoblast nad \xc4\x8ce\xc5\xa1ko in Poljsko. Henrik je od B\xc5\x99etislava zahteval, da se umakne iz Poljske. Ta se je navidezno uklonil in na Henrikov dvor poslal za talca svojega sina Spytihn\xc4\x9bva; toda isto\xc4\x8dasno je tudi iskal podporo pri ogrskem kralju Petru in utrjeval prelaze v \xc4\x8ce\xc5\xa1kem gozdu. Obljub se ni dr\xc5\xbeal in ni pla\xc4\x8deval davka, ki ga je bil kot kraljev vazal dol\xc5\xbean. Zato je Henrik poleti 1040 povedel proti njemu vojsko, ki pa je 22./23. avgusta 1040 v utrjenih soteskah \xc4\x8ce\xc5\xa1kega gozda (pri Br\xc5\xafdku, danes okraj Doma\xc5\xbelice) do\xc5\xbeivela uni\xc4\x8dujo\xc4\x8d poraz. Naslednje poletje, ko je Henrik pri\xc5\xa1el s \xc5\xa1e ve\xc4\x8djo vojsko, se mu je posre\xc4\x8dilo pred Prago zdru\xc5\xbeiti s sa\xc5\xa1kimi \xc4\x8detami in 29. septembra 1041 prisiliti B\xc5\x99etislava k predaji in podreditvi. B\xc5\x99etislav se je umaknil s Poljske; poljski kralj Kazimir I. iz rodu Pjastov se je lahko kot nem\xc5\xa1ki vazal iz azila v Nem\xc4\x8diji vrnil domov.\n_START_SECTION_\nOgrska\n_START_PARAGRAPH_\nPrehodno je tedaj pri\xc5\xa1la pod nadoblast nem\xc5\xa1kega kralja tudi Ogrska. Uporni ogrski plemi\xc4\x8di so naslednika Svetega \xc5\xa0tefana, kralja Petra, vrgli z oblasti in na prestol postavili nekdanjega \xc5\xa0tefanovega palatina in svaka S\xc3\xa1muela Abo. Peter se je zatekel k Henriku, ki mu je sklenil pomagati, ker se je nadejal vazalnega odnosa. Ob prvem pohodu na Ogrsko, leta 1042, je Henrik na severozahodnem delu ogrskega ozemlja ustanovil nem\xc5\xa1ko vazalno dr\xc5\xbeavo, ki pa jo je Aba hitro uni\xc4\x8dil. Ob drugem nem\xc5\xa1kem vpadu na Ogrsko, poleti 1043, si je Aba kupil mir, med drugim z vrnitvijo ozemlja med rekama Fischo in Leitho, ki ga je Henrik leta 1030 kot trinajstletnik izgubil; Henrik je sedaj tam ustanovil t. i. Avstrijsko novo marko. S pomanjkljivim izvajanjem obvez miru je Henrik opravi\xc4\x8dil \xc5\xa1e tretji pohod na Ogrsko. Aba je 5. julija 1044 v bitki pri M\xc3\xa9nf\xc5\x91ju ob Rabi do\xc5\xbeivel uni\xc4\x8dujo\xc4\x8d poraz. Henrik je dosegel, da so Ogri na prestol spet postavili Petra, ki je postal nem\xc5\xa1ki vazal, kar je ponovno potrdil ob Henrikovem obisku na ogrskem dvoru na binko\xc5\xa1ti leta 1045. A \xc5\xbee leta 1046 so se Ogri Petru ponovno uprli, ga odstavili in za novega kralja izbrali Andreja I.\n_START_SECTION_\nPolitika do vojvodin kraljestva\n_START_PARAGRAPH_\nOb za\xc4\x8detku samostojnega vladanja je imel Henrik neposredno vojvodsko oblast v Bavarski in \xc5\xa0vabski. Ko je takoj po smrti Henrikovega o\xc4\x8deta umrl tudi koro\xc5\xa1ki vojvoda Konrad II. (julija 1039), je bil Henrik neposreden gospodar v treh nem\xc5\xa1kih vojvodinah. Da bi lahko \xc5\xa1e naprej obdr\xc5\xbeal odlo\xc4\x8dilni vpliv na upravljanje v njih, je sklenil postaviti za vojvode tujce, ki ne bodo imeli opore v doma\xc4\x8dem plemstvu. Brez obi\xc4\x8dajnih volitev znotraj vojvodine je leta 1042 za bavarskega vojvodo postavil luksembur\xc5\xa1kega grofa Henrika II. kot Henrika VII. Bavarskega. Vojvodino \xc5\xa0vabsko je leta 1045 dodelil lotarin\xc5\xa1kemu grofu Otonu II. iz rodbine Ezzonncev z namenom, da bi tako utrdil svojo pozicijo v Spodnjem Porenju, saj mu je Oton prepustil Duisburg in mesto na otoku Rena, danes del D\xc3\xbcsseldorfa. Ezzonci so bili tedaj mo\xc4\x8dna rodbina; ko je Henrik jeseni 1045 tako mo\xc4\x8dno zbolel, da je \xc5\xbee zgledalo, da bo umrl, je bil Ezzonec morebitni kandidat za novega kralja. A Henrik je ozdravel. Leta 1047 je za koro\xc5\xa1kega vojvodo postavil bogatega grofa Welfa III., zadnjega iz starej\xc5\xa1e rodbine Welfov._NEWLINE_\xc5\xbde leta 1047 pa sta umrla na novo postavljena vojvoda Bavarske in \xc5\xa0vabske. Henrik je tedaj za novega \xc5\xa1vabskega vojvodo postavil Otona III. Schweinfurtskega iz frankovske veje Babenber\xc5\xbeanov (1048) in za bavarskega vojvodo, ponovno brez soglasja doma\xc4\x8dega plemstva, tujca Konrada iz rodu Ezzoncev, gospodarja Zutphena (v nizozemski pokrajini Gelderland), kot Konrada I. Bavarskega (1049). \xc5\xbde kmalu pa je pri\xc5\xa1lo do velikih nesoglasij med njim in kraljem._NEWLINE_Plemstvo vojvodine Sa\xc5\xa1ke je bilo do nesa\xc5\xa1kih kraljev tradicionalno zadr\xc5\xbeano, nezaupljivo. Z nezadovoljstvom je spremljalo, kako Henrik, tujec, na sa\xc5\xa1kem ozemlju v Goslarju \xc5\xa1iri svojo rezidenco (Werlo), ki je postala osrednja lokacija upravljanja kraljestva; tam je ustanovil tudi samostan sv. Simona in Jude, kjer so vzgajali dvorno duhov\xc5\xa1\xc4\x8dino. Henrik je spodbujal razvoj Goslarja, ki je cvetel zaradi bogatih rudnikov srebra, ki so tudi kraljestvu prina\xc5\xa1ali velike dohodke. Nezaupanje do kralja se je \xc5\xa1e pove\xc4\x8dalo, ko je pape\xc5\xbe za hambur\xc5\xa1ko-bremenskega nad\xc5\xa1kofa postavil Adalberta, ki ga je podprl tudi Henrik. Nad\xc5\xa1kof naj bi pokristjanjeval Skandinavce, morda pa, kot so razmi\xc5\xa1ljali Sasi, tudi nadzoroval sa\xc5\xa1ko cerkev._NEWLINE_Najve\xc4\x8d te\xc5\xbeav pa je imel Henrik v vojvodini Lotaringije, te\xc5\xbeav, ki so se vlekle skozi vse njegovo vladanje.\n_START_SECTION_\nTe\xc5\xbeave v vojvodini Lotaringiji\n_START_PARAGRAPH_\nPo smrti lotarin\xc5\xa1kega vojvode Gozela (19. aprila 1044), ki je od leta 1033 vladal tako Zgornji kot Spodnji Lotaringiji, je kralj Henrik III., ki je \xc5\xbeelel zmanj\xc5\xa1ati mo\xc4\x8d lotarin\xc5\xa1kega vojvode, podelil v fevd njegovemu starej\xc5\xa1emu sinu Gotfridu III. (Bradatemu) samo Zgornjo Lotaringijo. Gotfrid, ki se je \xc4\x8dutil upravi\xc4\x8denega do celotne o\xc4\x8detove dedi\xc5\xa1\xc4\x8dine, je za\xc4\x8del z voja\xc5\xa1kim uporom; pridru\xc5\xbeili so se mu tudi nekateri drugi plemi\xc4\x8di. Nemiri so izbruhnili tudi v sosednji Burgundiji. Bojevanje je zaustavila spomladi leta 1045 \xc5\xa1ele huda lakota. Gotfrid se je moral podrediti in kralj ga je dal zapreti v grad Giebichenstein (danes v mestu Halle), a mu je \xc5\xbee maja 1046 na dvornem zboru v Aachnu odpustil upornost in mu vrnil Zgornjo Lotaringijo. Kot zagotovilo za svojo lojalnost je moral Gotfrid poslati na kraljevi dvor kot talca svojega sina. Zgledalo je, da je polo\xc5\xbeaj v Lotaringiji normaliziran in kralj se je lahko odpravil na pot v Italijo, kjer so razmere v Cerkvi klicale po posredovanju.\n_START_SECTION_\nHenrikova cerkvena politika\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik je nadaljeval s politiko do Cerkve, ki so jo vpeljali Otoni. Brez zadr\xc5\xbekov si je lastil pravico imenovanja \xc5\xa1kofov, ne le v Nem\xc4\x8diji ampak tudi v Italiji. Na najvplivnej\xc5\xa1e polo\xc5\xbeaje je premi\xc5\xa1ljeno postavljal sposobne in \xc4\x8dastivredne mo\xc5\xbee. Podpiral je njihova prizadevanja za reforme, ki so na obmo\xc4\x8dju Nem\xc4\x8dije vpeljale visok nivo discipline. Preganjal je simonijo. Podprl je cerkvena prizadevanja za ohranjanje\xc2\xa0\xc2\xbbbo\xc5\xbejega miru\xc2\xab\xc2\xa0(treuga Dei). Sam je ob slovesnih prilo\xc5\xbenostih mnogokrat podelil amnestijo za prekr\xc5\xa1ke storjene proti vladarju in pozval navzo\xc4\x8de, da si tudi oni med seboj oprostijo. Pobo\xc5\xbene dejavnosti je podpirala tudi njegova druga \xc5\xbeena Ne\xc5\xbea (Agnes), h\xc4\x8derka pobo\xc5\xbenega kneza Viljema Akvitanskega.\n_START_SECTION_\nHenrikov prvi pohod v Italijo\n_START_PARAGRAPH_\nV Rimu so prista\xc5\xa1i rimske patricijske rodbine Krescencijev leta 1044 pregnali mladega (in prav gotovo moralno in po obna\xc5\xa1anju neprimernega) pape\xc5\xbea Benedikta IX. iz rivalske rodbine Tuskulskih in na njegovo mesto postavili \xc4\x8dlana svoje rodbine kot Silvestra III. Vendar se ta na polo\xc5\xbeaju ni obdr\xc5\xbeal. Vrnil se je Benedikt IX., ki pa je takoj prodal pontifikat svojemu krstnemu botru, osebno sicer \xc4\x8destitemu in cerkveni reformi naklonjenemu duhovniku, ki si je nadel pape\xc5\xa1ko ime Gregor VI.; hitro je pridobival na ugledu. Ko je Henrik III. jeseni 1046 z vojsko prekora\xc4\x8dil Alpe, je na sinodi v Pavii obsodil simonijo. 20. decembra je na sinodi v Sutriju odstavil Gregorja VI. in Silvestra III. in kasneje v Rimu tudi Benedikta IX. Rimska sinoda je 24. decembra 1046 za novega pape\xc5\xbea izvolila bamber\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Suidgerja, ki sta ga zelo cenila tudi klinijski opat Odilo in Henrik; nadel si je ime Klemen II. \xc5\xa0e isti dan je novi pape\xc5\xbe okronal Henrika in njegov \xc5\xbeeno Ne\xc5\xbeo za cesarja in cesarico. Henrik je dovolil, da so mu prebivalci Rima podelili naslov patricius Romanorum in tako naknadno priznal njihovo vlogo pri izvolitvi pape\xc5\xbea. \xc5\xa0e preden je novi cesar zapustil Rim, je Klemen II. na sinodi izena\xc4\x8dil simonijo s herezijo; vse duhovnike, ki so pri\xc5\xa1li do polo\xc5\xbeajev na ne\xc4\x8dist na\xc4\x8din, naj bi izob\xc4\x8dili._NEWLINE_Novi cesar je ve\xc4\x8dji del svoje vojske poslal v domovino, z njenim manj\xc5\xa1im delom pa se je v spremstvu pape\xc5\xbea napotil v kne\xc5\xbeevine ju\xc5\xbene Italije, kjer so nasprotujo\xc4\x8di si interesi povzro\xc4\x8dali mno\xc5\xbeico medsebojnih prepirov. V Kampaniji je premagal uporne plemi\xc4\x8de. V Kapui je dosegel za\xc4\x8dasno pomiritev tako, da je za kneza Kapue ponovno postavill osovra\xc5\xbeenega Pandulfa IV. Apulijo, ki so jo Normani pred kratkim iztrgali Bizantincem, je podelil v fevd normanskemu voditelju Rainulfu, grofu Averse, ki ga s tem napravil za neposrednega vazala cesarstva in tako legaliziral normansko vladavino znotraj cesarstva. Oboje je bil te\xc5\xbeak udarec za salernskega kneza Weimerja. Weimerju in Kapuan\xc4\x8danom ni preostalo drugega, kot da se za\xc4\x8dasno prilagodijo novim razmeram. Henrik se je maja 1047 vrnil domov v Nem\xc4\x8dijo.\n_START_SECTION_\nMenjave pape\xc5\xbeev po Henrikovem odhodu iz Italije\n_START_PARAGRAPH_\nZapleti v Italiji pa so se nadaljevali tudi po Henrikovem odhodu. \xc5\xbde oktobra 1047 je umrl pape\xc5\xbe Klemen II. Cesar je za njegovega naslednika dolo\xc4\x8dil briksen\xc5\xa1kega \xc5\xa1kofa Popona, ki si je nadel ime Damaz II. , a tudi ta je umrl po le 23 dneh. To pot se je Henrik odlo\xc4\x8dil za svojega bratranca v drugem kolenu, tulskega \xc5\xa1kofa Bruna, ki si je nadel ime Leon IX. Bil je prista\xc5\xa1 cerkvene reforme in je tesno sodeloval s cesarjem, \xc4\x8deprav je ubiral tudi svoje poti. Preden je zasedel prestol, se je dal prebivalcem Rima naknadno \xc5\xa1e enkrat izvoliti. Z v\xc3\xa9denjem Henrika III., a brez njegove voja\xc5\xa1ke podpore, se je leta 1053 spustil v boj z Normani, da bi jim iztrgal Benevento, ki ga je bil cesar dodelil pape\xc5\xa1ki dr\xc5\xbeavi. Pri mestu Civitella je pape\xc5\xbeeva vojska (15. junija 1053) do\xc5\xbeivela hud poraz. Pape\xc5\xbe se je podal v tabor zmagovalcev (ki so bili kristjani), kjer je normanska vojska na kolenih spo\xc5\xa1tljivo sprejela njegov blagoslov. Kljub temu so ga Normani zadr\xc5\xbeevali v ujetni\xc5\xa1tvu, dokler jim ni priznal zavzetja Kalabrije in Apulije (do marca 1054). Umrl je kmalu po povratku v Rim. Cesar je za njegovega naslednika ponovno imenoval Nemca, eichst\xc3\xa4ttskega \xc5\xa1kofa Gebharda I., ki je postal pape\xc5\xbe Viktor II., in je bil cesarju predan v \xc5\xa1e ve\xc4\x8dji meri kot predhodnik. Viktor II. je opustil Leonove na\xc4\x8drte v ju\xc5\xbeni Italiji in se posvetil Romanji.\n_START_SECTION_\nTe\xc5\xbeave na Ogrskem in v Lotaringiji se nadaljujejo\n_START_PARAGRAPH_\nMed tem ko je bil Henrik III. na kronanju v Italiji, so izbruhnile te\xc5\xbeave hkrati na Ogrskem in v Lotaringiji. Na Ogrskem so pozno poleti 1046 nasprotniki vrgli s prestola kralja Petra in postavili nanj \xc4\x8dlana rodbine Arpadovcev, Andreja I._NEWLINE_Cesarjeve te\xc5\xbeave na vzhodu je izkoristil nezadovoljni in le na videz uklonjeni zgornjelotarin\xc5\xa1ki vojvoda Gotfrid Bradati in se sku\xc5\xa1al ponovno polastiti oblasti v Spodnji Lotaringiji. Jeseni 1047 je tam opusto\xc5\xa1il posesti kralja in kralju vdanih \xc5\xa1kofov; pri tem ni bil sam, ampak so se mu pridru\xc5\xbeili tudi mo\xc4\x8dni grofje Balduin V. Flandrijski, Dietrich IV. Holandski, Herman Hainau\xc5\xa1ki. Njihov upor je uspel Henrik III. (za\xc4\x8dasno) zaustaviti s pomo\xc4\x8djo zvestih mu posvetnih in cerkvenih knezov in ob pomo\xc4\x8di angle\xc5\xa1kih in danskih pomorskih sil \xc5\xa1ele koncem leta 1049. Gotfrida je pape\xc5\xbe Leon IX. izob\xc4\x8dil, cesar pa mu je odvzel vojvodino in ga izro\xc4\x8dil v varstvo trierskega nad\xc5\xa1kofa Eberharda. Henrik je s tem po eni strani dosegel svoj cilj, razbil je veliko vojvodino, po drugi strani pa je oslabil enotno oblast na zahodu kraljestva in ga naredil ranljivej\xc5\xa1ega za vdore od zunaj. To sta kar takoj izkoristila flandrijski grof Balduin V. in njegov sin , ki sta se po smrti Hermana (julija 1049) polastita njegove grofije Hainaut. Zasedla sta glavno mesto grofije Mons in cesarju ni preostalo drugega, kot da je iz zapora izpustil Gotfrida, mu \xc5\xbee drugi\xc4\x8d vrnil nekatere posesti in ga zadol\xc5\xbeil za obrambo Lotaringije, kajti sam je moral v boj proti Ogrom._NEWLINE_Vsi Henrikovi poskusi, da bi si z oro\xc5\xbejem ponovno podvrgel Ogrsko, so se izjalovili. Andrej I. se je izmikal spopadu s cesarsko vojsko in s po\xc5\xbeiganjem uni\xc4\x8deval polja pred njo. Henrikov pohod leta 1051 se je kon\xc4\x8dal z umikom. Tudi obleganje obmejnega mesta Bratislave je bilo naslednje leto neuspe\xc5\xa1no. Temu je sledil \xc5\xa1e nevaren spor znotraj Bavarske med vojvodo Konradom I. in regensbur\xc5\xa1kim \xc5\xa1kofom Gebehardom. Na veliko no\xc4\x8d 1053 je na sojenju v Merseburgu kne\xc5\xbeje sodi\xc5\xa1\xc4\x8de odlo\xc4\x8dilo proti Konradu in mu odvzelo vojvodino. Ker pa se ta sodbi ni podredil, ampak se je z oro\xc5\xbejem uprl, je sodba povzro\xc4\x8dila nadaljevanje bojev. Konrad se je zatekel k ogrskemu kralju in z njegovo pomo\xc4\x8djo izvajal roparske pohode na Koro\xc5\xa1ko in v bavarsko Vzhodno marko._NEWLINE_Leta 1054 je cesar z veliko vojsko prodrl globoko v Flandrijo in med drugim zavzel glavno mesto grofije Lille in trdnjavo Tournai, vendar ni mogel grofa pripraviti do tega, da bi sklenil mir. Ta je naslednje leto celo prodrl do Antwerpna in ga oblegal, a ga ni zavzel; vojska cesarju zvestih plemi\xc4\x8dev je oblegovalce pregnala.\n_START_SECTION_\nDrugi Henrikov pohod v Italijo\n_START_PARAGRAPH_\nVojvoda Gotfrid vrnjene mu oblasti ni uporabil v prid cesarja, ampak je \xc5\xa1e naprej sledil svojim interesom. Med Henrikovim pohodom v Flandrijo je skrivaj, brez vednosti cesarja, od\xc5\xa1el v Italijo, se poro\xc4\x8dil z vdovo leta 1052 umrlega toskanskega mejnega grofa Bonisciusa, Beatrice, in tako postal gospodar velike kne\xc5\xbeevine v severni in srednji Italiji, ki je bila toliko vrednej\xc5\xa1a, ker je le\xc5\xbeala v bli\xc5\xbeini Rima in pape\xc5\xbeeve rezidence, kjer je bil Gotfridov brat Friderik \xc5\xbee v \xc4\x8dasu Leona IX. eden najvplivnej\xc5\xa1ih kardinalov. Cesarja je to tako vznemirilo, da je spomladi leta 1055 drugi\xc4\x8d popeljal vojsko v Italijo, to pot le do Toskane. Gotfrid, ki je bil tam osovra\xc5\xbeen in ni imel veliko prista\xc5\xa1ev, se je hitro vrnil v Lotaringijo in se pridru\xc5\xbeil Balduinu. Cesar je pape\xc5\xbea Viktorja II. imenoval za namestnika v Italiji in mu dodelil vojvodino Spoleto in mejno grofijo Fermo, ki naj bi uravnote\xc5\xbeili vpliv Toskane. Podporo je na\xc5\xa1el tudi v duhov\xc5\xa1\xc4\x8dini in pri mestih, ki jim je podelil koncesije. Zagotovitev pravic in za\xc5\xa1\xc4\x8dite me\xc5\xa1\xc4\x8danom Ferrare in Mantove pomeni za\xc4\x8detek mestom naklonjene politike, ki je pripeljala do nastankov italijanskih mestnih komun. Cesar je ob vrnitvi v Nem\xc4\x8dijo (novembra 1055) odpeljal s seboj kot talki toskansko grofico Beatrice in njeno h\xc4\x8der Matildo.\n_START_SECTION_\nZarota nem\xc5\xa1kih knezov\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik III. ni bil ljudski vladar, tako kot njegov o\xc4\x8de. Njegova priljubljenost v krogu prista\xc5\xa1ev, ki jo je bilo \xc4\x8dutiti \xc5\xa1e ob kronanju v Rimu, je temeljila na tedanjih uspehih v politiki, na koristih, ki jih je zagotavljal dr\xc5\xbeavnemu plemstvu, na njegovi prvotni meni\xc5\xa1ko strogi pobo\xc5\xbenosti in \xc5\xbeivahnemu zanimanju za znanost in literaturo. Z vse pogostej\xc5\xa1imi trdimi prijemi, ne upo\xc5\xa1tevanjem interesov plemstva v vojvodinah in tudi pogostimi slabimi odlo\xc4\x8ditvami pa se je spo\xc5\xa1tovanje do njega spremenilo v vsesplo\xc5\xa1no nerazpolo\xc5\xbeenje, h kateremu je prav gotovo prispevala tudi sprememba v njegovi osebnostni dr\xc5\xbei, pri njem prej nepoznani trdota in samovolja._NEWLINE_Nenaklonjenost cesarju je postala tako mo\xc4\x8dna, da so nem\xc5\xa1ki knezi za\xc4\x8deli proti njemu kovati zaroto; med njimi so bili najmo\xc4\x8dnej\xc5\xa1i koro\xc5\xa1ki vojvoda Welf, odstavljeni bavarski vojvoda Konrad I. in celo cesarjev stric, regensbur\xc5\xa1ki \xc5\xa1kof Gebehard. Nameravali niso ni\xc4\x8d manj kot ubiti Henrika III. in na njegovo mesto postaviti Konrada. Na Henrikovo sre\xc4\x8do pa sta Welf in Konrad hitro umrla, eden za drugim (v novembru in decembru 1055). Tako je cesar lahko po povratku iz Italije ostale zarotnike postavil pred kne\xc5\xbeje sodi\xc5\xa1\xc4\x8de, ki jih je obsodilo na te\xc5\xbeke kazni. S tem je Henrik v Nem\xc4\x8diji postal gospodar polo\xc5\xbeaja. V Lotaringiji pa je pri\xc5\xa1lo do pobotanja med Gotfridom in kraljestvom \xc5\xa1ele po Henrikovi smrti.\n_START_SECTION_\nZadnja leta\n_START_PARAGRAPH_\nHenrik je 17. julija 1054 pustil svojega prvega sina, \xc5\xa1tiriletnega Henrika IV., v Aachnu posvetiti za kralja, svojemu drugemu sinu Konradu pa je podelil vojvodino Bavarsko. Na izpraznjeno mesto k\xc3\xb6lnskega nad\xc5\xa1kofa  je leta 1056 imenoval brezmejno vdanega mu duhovnika z dvora, pro\xc5\xa1ta Hanona iz Goslarja. Pape\xc5\xbe Viktor II., s katerim se je cesar rad posvetoval, se je julija 1056 zadr\xc5\xbeeval v cesarjevi rezidenci v Goslarju, kjer sta ocenjevala polo\xc5\xbeaj v cesarstvu in sta v okviru mo\xc5\xbenosti na\xc4\x8drtovala ukrepe za izbolj\xc5\xa1anje vladarske oblasti. Tedaj pa so Henriku odpovedale telesne mo\xc4\x8di. Novica o hudem porazu sa\xc5\xa1ke vojske proti Lu\xc5\xbei\xc4\x8danom (10. septembra pri izlivu Havla v Labo) ga je tako pretresla, da je kmalu za tem hudo zbolel. V slutnji smrti je zahteval, da so knezi ponovno slavnostno priznali nasledstvo sina Henrika IV., ki ga je o\xc4\x8de izro\xc4\x8dil v varstvo Viktorju II., ki je bil kot \xc5\xa1kof Eichst\xc3\xa4tta tudi nem\xc5\xa1ki cerkveni knez. Henrik je 5. oktobra 1056 umrl. Pokopali so ga v kripti speyerske stolnice._NEWLINE_Prehod oblasti na \xc5\xa1estletnega sina Henrika IV. je potekal brez te\xc5\xbeav. Nih\xc4\x8de tudi ni oporekal regentstvu matere Ne\xc5\xbee, ki ji je pri vladanju pomagal knezo\xc5\xa1kof Eichst\xc3\xa4tta, pape\xc5\xbe Viktor II.'