b'\n_START_ARTICLE_\nPodnaslavljanje\n_START_PARAGRAPH_\nPodnaslavljanje je vrsta avdio-vizualnega prevajanja. Podnapisi so po navadi osnovani na prepisu ali scenariju dialoga ali pa na komentarju v filmih, televizijskih programih itd. Navadno so predvajani na dnu zaslona, zlasti v gledali\xc5\xa1\xc4\x8du in operi pa kot projekcija nad odrom (nadnapisi).\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nKmalu po tem, ko so izumili film, ki je bil sprva zgolj nemi, so se pojavila prizadevanja, da bi viden, ne pa sli\xc5\xa1en dialog med igralci posredovali publiki. Za\xc4\x8deli so s prepisovanjem filmskega teksta na karton\xc4\x8dke, ki so jih posneli na filmski trak in so se pojavili med sekvencami filma. Prvi\xc4\x8d so se pojavili leta 1903 v filmu Edwina S. Porterja Ko\xc4\x8da strica Toma. S pri\xc4\x8detkom dobe zvo\xc4\x8dnega filma leta 1927 je metoda vrinjenega teksta izginila, saj je bil pogovor med igralci sli\xc5\xa1en. Za prevajanje filmov v tuje jezike so takrat poznali sinhronizacijo, vendar pa je bila ta zapletena in draga. Tako so se pojavili prvi podnapisi, kot jih imenujemo danes. Za razliko od za\xc4\x8detne metode s karton\xc4\x8dki, so se podnapisi pojavili skupaj s premikajo\xc4\x8do se sliko.\n_START_SECTION_\nPostopek podnaslavljanja\n_START_PARAGRAPH_\nPodnaslovi so strnjena razli\xc4\x8dica govorjenega teksta, se pravi tega, kar sli\xc5\xa1imo, medtem ko beremo podnapise. Namen tega je, da ima bralec dovolj \xc4\x8dasa, da prebere tekst, in idealno je, da se ob tem ne zaveda, da v resnici bere in ne poslu\xc5\xa1a. Pri doseganju u\xc4\x8dinkovitih podnapisov poznamo tri metode: izlo\xc4\x8danje, upodabljanje in poenostavljanje. Izlo\xc4\x8da se elemente, ki ne spreminjajo pomena izvirnega dialoga, ampak le njegovo obliko oz. zgradbo. Prav tako se izlo\xc4\x8dajo informacije, za katere se sklepa, da jih gledalec lahko razbere iz vizualnih podatkov. Upodabljanje se navadno uporablja pri slengu in dialektu, poenostavlja pa se originalne besede oz. besedne zveze, tako da jih raz\xc4\x8dlenimo na ve\xc4\x8d delov, kar omogo\xc4\x8da gledalcu la\xc5\xbeje razumevanje pri branju podnapisov.\n_START_SECTION_\nPrednosti in slabosti podnaslavljanja\n_START_PARAGRAPH_\nPodnaslavljanje ima bolj\xc5\xa1i ugled od sinhronizacije, saj je le-ta namenjena publiki z druga\xc4\x8dnimi zmo\xc5\xbenostmi (npr. otrokom). Ena najve\xc4\x8djih prednosti je ta, da izvirni jezik ni okrnjen ali izkrivljen in je vedno na voljo gledalcu. Tipi\xc4\x8den primer tega je cenzura. Po navadi so cenzurirani elementi, ki so po mnenju prevajalca ali izdajatelja neprimerni, a originalni necenzurirani tekst je gledalcu \xc5\xa1e vedno na voljo. Podnapisi so tudi v veliko pomo\xc4\x8d pri u\xc4\x8denju tujega jezika._NEWLINE_Nekaterim gledalcem pa isto\xc4\x8dasno branje in poslu\xc5\xa1anje besedila predstavlja veliko zmedo. V tem primeru je bolj\xc5\xa1a sinhronizacija. Slabost podnapisov je \xc5\xa1e ta, da se govorno besedilo pretvarja v pisno obliko, pri \xc4\x8demer se porazgubijo nekateri elementi, ki se jih morda te\xc5\xbeko prenese iz govornega v pisni jezik, kar vodi v to, da imajo podnapisi druga\xc4\x8den u\xc4\x8dinek na bralca kot govorjeni dialog. Prav tako so lahko podnapisi problemati\xc4\x8dni pri avtorskih in umetni\xc5\xa1kih filmih, kot je, denimo, In girum imus nocte et consumimur igni francoskega teoretika, pisatelja in cineasta Guya Duborda, kjer podnapisi zaradi razpr\xc5\xa1ene pozornosti ovirajo dojemanje estetike vizualnih podob in zvo\xc4\x8dnosti (blagoglasnosti) izvirnega (pol)poetskega besedila. Podobna primera, kjer je nemotena vizualna podoba klju\xc4\x8dna za celovito sporo\xc4\x8dilnost filma, sta tudi mojstrovini Histoire(s) du cin\xc3\xa9ma ([Jean-Luc Godard]]) in Nuit et brouillard (Alain Resnais), na Slovenskem npr. film [[Karpopotnik] (Matja\xc5\xbe Ivani\xc5\xa1in).'