b'\n_START_ARTICLE_\nIzidor Cankar\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je kot prvi od sedmih otrok Andreja in Marije, rojene Huber. Izidorjeva mati je bila sremska Nemka iz premo\xc5\xbene dru\xc5\xbeine. Otro\xc5\xa1ka leta je pre\xc5\xbeivel pri teti Karolini, poro\xc4\x8deni Hofbek. Gibal se je v krogih bogatih dru\xc5\xbein sremskih Nemcev, kar je vplivalo na njegov kasnej\xc5\xa1i \xc5\xbeivljenjski slog. V tetini hi\xc5\xa1i se je govorilo samo nem\xc5\xa1ko in hrva\xc5\xa1ko, tako se je Izidor nau\xc4\x8dil govoriti slovensko  \xc5\xa1ele po prihodu v Ljubljano, leta 1897, kamor je pri\xc5\xa1el s pomo\xc4\x8djo bratranca Ivana Cankarja. V Ljubljani je kon\xc4\x8dal klasi\xc4\x8dno gimnazijo in \xc5\xa1tudij bogoslovja. Nato je \xc5\xa1tudiral estetiko na univerzi v Louvainu in umetnostno zgodovino pri Maxu Dvo\xc5\x99\xc3\xa1ku na Dunaju, kjer je 1913 doktoriral. V letih 1914\xe2\x80\x931919 je bil urednik revije Dom in svet, v letu 1918/1919 pa glavni urednik \xc4\x8dasnika Slovenec. V zimskem semestru 1919/20 je  postal  docent, 1923 izredni in 1928 redni profesor umetnostne zgodovine na Univerzi v Ljubljani._NEWLINE_Ob razpadu Avstro-Ogrske je v Zagrebu dejavno sodeloval pri zdru\xc5\xbeitvi ju\xc5\xbenoslovanskih narodov monarhije v dr\xc5\xbeavo SHS. Leta 1920 je na Ljubljanski univerzi utemeljil katedro za umetnostno zgodovino, na kateri je predaval do vstopa v diplomatsko slu\xc5\xbebo, v naslednjih letih pa je ustanovil Umetnostnozgodovinsko dru\xc5\xa1tvo in  Zbornik za umetnostno zgodovino. Reorganiziral je Narodno galerijo in dal pobudo za ustanovitev Moderne galerije. Leta 1926 je opustil duhovni\xc5\xa1ki poklic, saj se ni mogel ve\xc4\x8d strinjati z institucijo celibata. Istega leta se je poro\xc4\x8dil s h\xc4\x8derko mecenskega podjetnika Dragotina Hribarja Ni\xc4\x8do. Po tragi\xc4\x8dni smrti prvorojenke Kajtimare sta se zakonca drug drugemu odtujila, \xc4\x8deprav sta navzven ohranjala videz sre\xc4\x8dnega zakona, tudi zaradi diplomatskega protokola. _NEWLINE_V letih 1936\xe2\x80\x931944 je opravljal slu\xc5\xbebo poslanika kraljevine Jugoslavije v Argentini in Kanadi. Leta 1944 je postal minister za prosveto, po\xc5\xa1to in telegraf v vladi Ivana \xc5\xa0uba\xc5\xa1i\xc4\x87a v Londonu, vendar je \xc5\xbee \xc4\x8dez nekaj mesecev odstopil. V istem \xc4\x8dasu se je povezal z OF. Po vojni je bil jugoslovanski poslanik v Gr\xc4\x8diji. Leta 1947 se je upokojil. Priznali so mu samo profesorsko pokojnino in ne ministrske. V pokoju je veliko prevajal in se posve\xc4\x8dal pisanju umetnostnozgodovinskih \xc5\xa1tudij. Leta 1953 je postal redni \xc4\x8dlan SAZU. Naslednje leto se je lo\xc4\x8dil od Ni\xc4\x8de. Osamljenost je postala stalnica v njegovem \xc5\xbeivljenju. Padal je v melanholijo in obto\xc5\xbeevanje sveta. Tik pred smrtjo se je s pomo\xc4\x8djo Frana Sale\xc5\xa1kega Fin\xc5\xbegarja zopet vrnil k veri. 13. septembra mu je bilo podeljeno sveto bolni\xc5\xa1ko maziljenje. Umrl je 22. septembra 1958 v sanatoriju Emona. Pokopan je na \xc5\xbdalah v Ljubljani. Izidorja Cankarja sta kiparsko upodobila Jakob Savin\xc5\xa1ek in Mirsad Begi\xc4\x87. Kip prvega je postavljen v avli Moderne galerije v Ljubljani.\n_START_SECTION_\nDelo\n_START_PARAGRAPH_\nV mladosti se je za\xc4\x8del ukvarjati s problematiko estetskega vrednotenja, ki ji je v letih 1908\xe2\x80\x931923 posvetil vrsto spisov, mdr. Evolucionizem v estetiki, Pogovori o umetnosti in Trideset let, v katerih se je ob nasprotovanju tomisti\xc4\x8dni estetiki bli\xc5\xbeal formalisti\xc4\x8dnemu umetnostnemu nazoru, ta tematika zaznamuje tudi njegovo literarno delo.  V letih 1909\xe2\x80\x931910 je  v \xc4\x8dasopisu Dom in svet opozoril nase s serijo Obiski, kjer je objavljal pogovore z Ivanom Cankarjem, Fin\xc5\xbegarjem, \xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8dem, Tav\xc4\x8darjem, Jakopi\xc4\x8dem. Z Obiski je bila na Slovenskam prvi\xc4\x8d upodobljena besedilna vrsta intervjuja. V isti reviji je od leta 1913, pod psevdonimom Franc Bregar, v nadaljevanjih objavljal  roman S poti, ki velja za prvi slovenski esejisti\xc4\x8dni roman. Roman ima obliko potopisnega dnevnika po Italiji. Besedilo je prepleteno z dialogi med glavnima junakoma, pripovedovalcem in njegovim prijateljem Fritzem, ki izrisujejo podobo svetovnonazorskih, filozofskih in umetnostnih dilem fin de si\xc3\xa8cla.  Po objavi novel Obra\xc4\x8dun (1914), Za\xc4\x8detek in konec ter Razprava (1916) je skoraj popolnoma opustil leposlovje. Uredil in komentiral je Cankarjeve Zbrane spise (1926\xe2\x80\x931936) in Pisma Ivana Cankarja (1948). Prevajal je iz angle\xc5\xa1\xc4\x8dine (Swift), franco\xc5\xa1\xc4\x8dine (Maurois) in nem\xc5\xa1\xc4\x8dine (Kant). Umetnostne zgodovine na Slovenskem ni utemeljil le s svojim organizacijskim in pedago\xc5\xa1kim delom, temve\xc4\x8d tudi s publiciranjem. Leta 1920 je ustanovil Slovensko umetnostnozgodovinsko dru\xc5\xa1tvo, ki od leta 1999  podeljujejo nagrade, priznanja in \xc4\x8dastna priznanja Izidorja Cankarja. Leta 1921 pa je postal urednik Zbornika za umetnostno zgodovino ZUZ, ki ga Slovensko umetnostnozgodovinsko dru\xc5\xa1tvo izdaja \xc5\xa1e danes. V zborniku je objavljal zgodovinske \xc5\xa1tudije, npr. Umetnost v kr\xc5\xa1\xc4\x8danskem slovstvu v 2. stol. (1921), Razmerje kr\xc5\xa1\xc4\x8danstva do umetnosti v Tertullianovi dobi (1923) Poto\xc4\x8dnikove risbe (1924). Bil je prvi urednik odbora za Slovenskega biografskega leksikona. Leta 1927 je v Ljubljanskem zvonu objavil Uvod v umevanje likovne umetnosti, v katerem je po zgledu Heinricha W\xc3\xb6lfflina razvil sistematiko stila oziroma umetnostno tipologijo. Glede na vsebino umetnin je dolo\xc4\x8dil tri sloge, in sicer idealizem, realizem in naturalizem, glede na njihovo formo pa prav tako tri: ploskoviti, plasti\xc4\x8dni in slikoviti slog. Istega leta je za\xc4\x8del objavljati snopi\xc4\x8de Zgodovine likovne umetnosti v zahodni Evropi, v kateri je v skladu z lastno teorijo pregledal razvoj sloga od starokr\xc5\xa1\xc4\x8danske do renesan\xc4\x8dne umetnosti.'