b'\n_START_ARTICLE_\nHans Spemann\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v dru\xc5\xbeini zalo\xc5\xbenika v Stuttgartu in tam obiskoval srednjo \xc5\xa1olo. Po tistem je nekaj \xc4\x8dasa delal v o\xc4\x8detovem podjetju in odslu\xc5\xbeil voja\xc5\xa1ki rok, nato pa vpisal \xc5\xa1tudij medicine na Univerzi v Heidelbergu, kjer se je usmeril v embriologijo. Med enoletnim klini\xc4\x8dnim usposabljanjem na Univerzi v M\xc3\xbcnchnu prevladalo njegovo zanimanje za zoologijo, zato je od\xc5\xa1el na Univerzo v W\xc3\xbcrzburgu, kjer je delal na tamkaj\xc5\xa1njem zoolo\xc5\xa1kem in\xc5\xa1titutu pri Theodorju Boveriju, Juliusu Sachsu in Wilhelmu R\xc3\xb6ntgenu. Tam je leta 1895 pod Boverijevim mentorstvom doktoriral iz zoologije, botanike in fizike._NEWLINE_Po doktoratu je postal sodelavec univerze in pri\xc4\x8del s serijo poskusov, v katerih je posegal v normalen razvoj mo\xc4\x8deradov in preu\xc4\x8deval vpliv presajanja telesnih delov zarodkov na rast. Kmalu je pri\xc4\x8del s serijo poskusov, v kateri je s tankimi dla\xc4\x8dicami prevezoval zelo zgodnje stadije zarodkov in ugotovil, da je obmo\xc4\x8dje okrog odprtine (blastopore) v stadiju blastule klju\xc4\x8dni organizacijski center zarodka, ki usmerja razvoj telesnih osi._NEWLINE_Nekaj let kasneje je postal predavatelj zoologije in primerjalne anatomije na Univerzi v Rostocku. V tem \xc4\x8dasu je raziskoval razvoj vreten\xc4\x8darskega o\xc4\x8desa. Razvil je koncept\xc2\xa0\xc2\xbborganizatorja\xc2\xab\xc2\xa0ko je presajal zarodne plasti in spoznal, da je mezoderm o\xc4\x8desne votline klju\xc4\x8dni spro\xc5\xbeilec (\xc2\xbbinduktor\xc2\xab) razvoja le\xc4\x8de - ektoderm nad tistim delom mo\xc5\xbeganov, kjer se razvije oko, se vedno razvije v le\xc4\x8do, ne glede na to od kod je presajen. Nasprotno je Spemann lahko spro\xc5\xbeil razvoj o\xc4\x8desnih le\xc4\x8d kjerkoli na telesu zarodka s tem, da je mezoderm presadil tja._NEWLINE_Leta 1914 je bil imenovan na vodilni polo\xc5\xbeaj v In\xc5\xa1titutu za biologijo cesarja Wilhelma v Berlinu (Kaiser-Wilhelm-Institut f\xc3\xbcr Biologie, danes Svobodna univerza v Berlinu) in pet let kasneje za predavatelja zoologije na Univerzi v Freiburgu, kjer je deloval do svoje upokojitve leta 1935. Tu je izvedel celo serijo poskusov s presajanjem zarodnih plasti iz zelo zgodnjih stadijev zarodka med osebki in celo med razli\xc4\x8dnimi vrstami, predvsem s ciljem demonstrirati pomembnost mezoderma v razvoju. V ta namen je razvil vrsto mikrokirur\xc5\xa1kih pripomo\xc4\x8dkov in tehnik, pripomogla pa mu je tudi njegova doktorska \xc5\xa1tudentka Hilde Mangold. Odkritja sta leta 1924 objavila v vplivnem \xc4\x8dlanku\xc2\xa0\xc2\xbb\xc3\x9cber Induktion von Embryonalanlagen durch Implantation artfremder Organisatoren\xc2\xab\xc2\xa0(O indukciji embrionalnih zasnov z implantacijo organizatorjev tuje vrste). Med drugim je ugotovil, da presajanje teh struktur na zarodke v kasnej\xc5\xa1ih fazah ni imelo vpliva, kar je pomenilo, da obstajata dva razreda\xc2\xa0\xc2\xbborganizatorjev\xc2\xab\xc2\xa0- primarni, kot je mezoderm blastule, in sekundarni, kot je mezoderm o\xc4\x8desne votline, ki izra\xc5\xbea svoj vpliv \xc5\xa1e takrat, ko primarni nima ve\xc4\x8d u\xc4\x8dinka. Pod njegovim vodstvom je v Freiburgu nastal pomemben center eksperimentalne embriologije, kjer se je poleg Hilde Mangold iz\xc5\xa1olalo ve\xc4\x8d znanih embriologov, med njimi Viktor Hamburger, Johannes Holtfreter in drugi._NEWLINE_Pod vplivom Augusta Paulyja, ki ga je spoznal med \xc5\xa1tudijem v M\xc3\xbcnchnu, je bil Spemann po prepri\xc4\x8danju holist; procese, ki jih je preu\xc4\x8deval, je razumel na ravni organizma kot celote in je zavra\xc4\x8dal redukcionisti\xc4\x8dne razlage konca 19. stoletja, ki so primerjale \xc5\xbeiva bitja s stroji. Zato ni posku\xc5\xa1al svojih raziskav nasloniti na sodobna odkritja v celi\xc4\x8dni biologiji in genetiki s preloma 20. stoletja. Zgro\xc5\xbeen je bil, ko je njegov \xc5\xa1tudent razkosal regijo organizatorja na ve\xc4\x8d delov in dosegel isti u\xc4\x8dinek s presaditvijo v nove zarodke, tudi \xc4\x8de je celice pred tem ubil z vro\xc4\x8dino; ta rezultat je Spemann le s te\xc5\xbeavo sprejel. Ve\xc4\x8d kasnej\xc5\xa1ih zgodovinarjev in filozofov znanosti mu je zato pripisalo vitalisti\xc4\x8dne ideje, \xc4\x8deprav je svoje teorije striktno osnoval na poskusih ter opazovanjih._NEWLINE_Leta 1935 se je upokojil in postal \xc4\x8dastni profesor Univerze v Freiburgu. Tega leta je\xc2\xa0\xc2\xbbza odkritje u\xc4\x8dinka organizatorja v embrionalnem razvoju\xc2\xab\xc2\xa0kot prvi embriolog prejel Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino. Kasneje je svoje raziskave povzel v knjigi Experimentelle Beitr\xc3\xa4ge zu einer Theorie der Entwicklung (Eksperimentalni prispevki k teoriji razvoja, 1938). V tem \xc4\x8dasu je prihodnji generaciji embriologov predlagal\xc2\xa0\xc2\xbbfantasti\xc4\x8den\xc2\xab\xc2\xa0poskus, v katerem bi iz neoplojenega jaj\xc4\x8deca odstranili jedro in ga nadomestili z \xc5\xbee diferenciranim jedrom iz drugega organizma, kar bi odgovorilo na vpra\xc5\xa1anje, ali lahko iz tega jedra nastane cel organizem. Prve poskuse kloniranja s prenosom jeder je napredek tehnologije omogo\xc4\x8dil \xc5\xa1ele desetletje po njegovi smrti.'