b'\n_START_ARTICLE_\nAndr\xc3\xa9 Lwoff\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je v dru\xc5\xbeini ruskih intelektualcev, ki sta zaradi opresivnega re\xc5\xbeima emigrirala v Francijo. V mladosti ga je navdihoval o\xc4\x8detov prijatelj, bakteriolog Ilja Ilji\xc4\x8d Me\xc4\x8dnikov, zato je \xc5\xbee zgodaj pokazal zanimanje za eksperimentalno biologijo, vendar je o\xc4\x8de vztrajal pri \xc5\xa1tudiju medicine zanj. Med prvostopenjskim \xc5\xa1tudijem pa se je udele\xc5\xbeil te\xc4\x8daja histologije pri Edmondu Perrierju v tamkaj\xc5\xa1njem prirodoslovnem muzeju, kjer je pritegnil pozornost Edouarda Chattona. Chatton, eden najslavnej\xc5\xa1ih zoologov tistega \xc4\x8dasa, je vzel mladega Lwoffa za svojega asistenta pri pionirskih raziskavah zajedavskih migetalkarjev in mu vcepil evolucionisti\xc4\x8dno miselnost. Prek Chattona so se mu odprla vrata Pasteurjevega in\xc5\xa1tituta, kjer je delal pod vodstvom Felixa Mesnila na presnovi migetalkarjev. Z vzpostavitvijo kultur razli\xc4\x8dnih in razli\xc4\x8dno specializiranih vrst je ugotavljal njihove potrebe po hranilih in odkril serijo izgub presnovnih poti zajedavskih vrst. Raziskovalno delo je prete\xc5\xbeno opravljal poleti, saj je na o\xc4\x8detovo \xc5\xbeeljo nadaljeval tudi \xc5\xa1tudij medicine. V tem \xc4\x8dasu se je poro\xc4\x8dil z Marguerite Bourdaleix, ki je bila prav tako biologinja, in njuni karieri sta bili odtlej tesno povezani._NEWLINE_\xc5\xa0tudij medicine je kon\xc4\x8dal leta 1927 in doktoriral iz biologije leta 1932. Njegova doktorska disertacija je povzro\xc4\x8dila precej razburjenja v strokovnih krogih, saj so v tem \xc4\x8dasu razumeli evolucijo kot progresiven proces, ki lahko vodi samo k ve\xc4\x8dji kompleksnosti in je bila izguba funckije (v tem primeru metabolne poti) kot prilagoditev nekaj nepredstavljivega._NEWLINE_Po doktoratu se je za\xc4\x8del ukvarjati z enakim vpra\xc5\xa1anjem pri bi\xc4\x8dkarjih. Za model je izbral krvne zajedavce, za katere je domneval, da izkori\xc5\xa1\xc4\x8dajo gostiteljeve presnovne poti, zato je pri njih pri\xc5\xa1lo do izgube lastnih. V laboratoriju Otta F. Meyerhofa v Nem\xc4\x8diji, kamor je z \xc5\xbeeno od\xc5\xa1el na raziskovalni obisk, je odkril, da je za enega od teh bi\xc4\x8dkarjev esencialna molekula hematin, t.i.\xc2\xa0\xc2\xbbfaktor X\xc2\xab. To je bil prvi odkriti rastni faktor. Kolegov tudi z njim \xc5\xa1e ni prepri\xc4\x8dal, da imajo njegova odkritja splo\xc5\xa1no veljavnost. Zato je posvetil pozornost \xc5\xa1e enemu,\xc2\xa0\xc2\xbbfaktorju V\xc2\xab, ki ga za rast potrebuje bakterija Haemophilus influenzae. Leta 1936 je tako od\xc5\xa1el v laboratorij Davida Cailina na Univerzi v Cambridgeu, kjer je ugotovil, da gre za koencim, ki ga je malo pred tem izoliral Otto Warburg. S tem je dokon\xc4\x8dno dokazal, da rastni faktorji mikroorganizmov delujejo enako kot vitamini za \xc4\x8dloveka in predstavljajo snovi, ki jih organizem ne more sam tvoriti, pri \xc4\x8demer obstajajo drugi organizmi, ki so tega sposobni. Odkritje je pomenilo tudi, da si vsa \xc5\xbeiva bitja delijo podobno molekularno zgradbo in podobne presnovne poti, saj so preu\xc4\x8devane snovi klju\xc4\x8den, specifi\xc4\x8den del teh procesov in ne zgolj nadomestljiv vir energije ali zunanji katalizatorji._NEWLINE_Po vrnitvi v domovino je na Pasteurjevem in\xc5\xa1titutu ustvaril laboratorij za mikrobno fiziologijo, ki sta se mu pridru\xc5\xbeila Jacob in Monod. Laboratorij, znan kot\xc2\xa0\xc2\xbbLa Grenier\xc2\xab\xc2\xa0(dobesedno podstre\xc5\xa1je), so obiskovali \xc5\xa1tevilni raziskovalci iz tujine, v domovini pa ni imel ve\xc4\x8dje prepoznavnosti, saj ni bil del dovolj ugledne in\xc5\xa1titucije. Pri njem sta v teh letih Eug\xc3\xa8ne in Elisabeth Wollman opravila nekaj klju\xc4\x8dnih opazovanj lizogenega cikla razmno\xc5\xbeevanja bakteriofagov.\n_START_SECTION_\nVojna in povojna leta\n_START_PARAGRAPH_\nOb izbruhu druge svetovne vojne je bil Lwoff vpoklican v vojsko. Po nem\xc5\xa1ki okupaciji Francije se je vrnil na Pasteurjev in\xc5\xa1titut in iz svojega laboratorija deloval kot organizator odporni\xc5\xa1kega gibanja. Po vojni, leta 1946, sta bila z Monodom povabljena na simpozij v Laboratorij Cold Spring Harbor v ZDA, kjer se je Lwoff seznanil s t.i. fagno skupino pod vodstvom Maxa Delbr\xc3\xbccka, ki je \xc5\xbeelela na modelu bakteriofagov razlo\xc5\xbeiti fizikalno-kemi\xc4\x8dne osnove dednosti. Tu se je zapletel v spor z Delbr\xc3\xbcckom, ki je bil skepti\xc4\x8den do dela Eug\xc3\xa8na in Elisabeth Wollman, predvsem do ideje, da lahko bakterija spontano lizira ter sprosti viruse brez da bi jo oku\xc5\xbeil bakteriofag. Da bi obranil njuno \xc4\x8dast (oba sta med vojno umrla), se je Lwoff leta 1949 lotil poskusov in dokazal, da so bakteriofagi v bakterijski dednini lahko ve\xc4\x8d generacij prisotni skrivoma, kot neaktivni profagi \xc4\x8digar liti\xc4\x8dno aktivnost je mogo\xc4\x8de umetno spro\xc5\xbeiti. V teh letih po vojni se je ponovno vzpostavljala raziskovalna aktivnost, zato so se z mikrobno fiziologijo za\xc4\x8deli ukvarjati \xc5\xa1tevilni novi raziskovalci, vrnila sta se tudi Jacob in Monod. Predvsem raziskave lizogenije so pritegnile veliko pozornosti strokovne javnosti, saj je \xc5\xa1lo za povsem novo vrsto biolo\xc5\xa1ke interakcije z velikim potencialom za razumevanje delovanja prokariotskih celic in biolo\xc5\xa1kih osnov raka. To Lwoffu ni bilo pogodu, saj ni maral tekmovalnosti, zato je znova menjal raziskovalno podro\xc4\x8dje._NEWLINE_Posvetil se je virusom, ki napadajo \xc5\xbeivalske celice. Na tem podro\xc4\x8dju je vladala precej\xc5\xa1nja zmeda, zato je najprej vzpostavil sistem klasifikacije virusov in skoval izraze za opisovanje delov virusa, kot so virion, kapsida in kapsomera. V drugi polovici 1950. let sta z \xc5\xbeeno, ki je aktivno sodelovala pri njegovih raziskavah, od\xc5\xa1la na dalj\xc5\xa1i raziskovalni obisk v ZDA. Pri Renatu Dulbeccu je za\xc4\x8del z raziskavami virusa otro\xc5\xa1ke ohromelosti in po vrnitvi v Pariz preu\xc4\x8deval vpliv okoljskih dejavnikov na njegov cikel rasti in razmno\xc5\xbeevanja. V ta namen je sestavil razli\xc4\x8dne aparature za spremljanje in spreminjanje temperature, pH, koncentracije CO\xe2\x82\x82 itd. Matemati\xc4\x8dno je opisal odvisnost virulen\xc4\x8dnosti razli\xc4\x8dnih sevov od temperature, pri \xc4\x8demer je postalo jasno, da je vro\xc4\x8dina odziv organizma na virusno oku\xc5\xbebo, ki ovira razmno\xc5\xbeevanje patogena. Na podlagi teh rezultatov je sestavil napravo za segrevanje nosne sluznice, ki naj bi u\xc4\x8dinkovala proti prehladu, vendar izum ni bil komercialno uspe\xc5\xa1en._NEWLINE_Od leta 1959 je deloval kot profesor mikrobiologije na Univerzi v Parizu, a je obdr\xc5\xbeal laboratorij na Pasteurjevem in\xc5\xa1titutu, do 1969, ko je postal direktor In\xc5\xa1tituta za raziskave raka v Villejuifu. Na tem polo\xc5\xbeaju je ostal do upokojitve leta 1972. Takrat je na lastno \xc5\xbeeljo odstopil z vseh funkcij v znanstvenih ustanovah in se do konca \xc5\xbeivljenja resneje ukvarjal le \xc5\xa1e s slikarstvom. Kot javni intelektualec pa se je javno izrekal v podporo svojega humanisti\xc4\x8dnega prepri\xc4\x8danja o \xc5\xa1tevilnih temah, kot so smrtna kazen, antisemitizem in rasizem. Zbirko esejev o teh temah je objavil v knjigi Jeux et combats (1981). Bil je tudi zagovornik judovske dr\xc5\xbeave, med drugim je aktivno podpiral tamkaj\xc5\xa1nji Weizmannov in\xc5\xa1titut za znanost (v sodelovanju s Simone Veil). Z \xc5\xbeeno Marguerite, ki je umrla leta 1979, nista imela otrok.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nZa svoje delo, kljub temu, da je bilo sprva bistveno bolj priznano v tujini kot doma, je prejel \xc5\xa1tevilna priznanja Francoske akademije znanosti. Ta ga je leta 1976 sprejela za \xc4\x8dlana, \xc5\xbee leta 1958 pa je bil izvoljen tudi za tujega \xc4\x8dlana britanske Kraljeve dru\xc5\xbebe. Poleg tega je bil tuji ali \xc4\x8dastni \xc4\x8dlan Nacionalne akademije znanosti ZDA, Nem\xc5\xa1ke akademije znanosti Leopoldina, Mad\xc5\xbearske akademije znanosti, Indijske akademije znanosti, Ameri\xc5\xa1ke akademije umetnosti in znanosti ter drugih \xc4\x8dastnih zdru\xc5\xbeenj. Ve\xc4\x8d univerz, med njimi Univerza v Oxfordu in Univerza Harvard, mu je podelilo \xc4\x8dastne doktorate._NEWLINE_Za svoje delo na podro\xc4\x8dju virologije je leta 1965, skupaj s sodelavcema Jacobom in Monodom, prejel Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino. Njegova \xc5\xbeena Marguerite je bila sprva prepoznana kot enakovredna sodelavka, v povojnih letih pa so vso pozornost prevzeli mo\xc5\xa1ki \xc4\x8dlani raziskovalne ekipe. Kasneje so jo omenjali le \xc5\xa1e kot nekak\xc5\xa1no asistentko, zato ni bila dele\xc5\xbena posebnih priznanj._NEWLINE_Andr\xc3\xa9 Lwoff se je proslavil tudi med vojno, kasneje je bil za delovanje v odporni\xc5\xa1kem gibanju odlikovan kot \xc4\x8dastnik reda legije \xc4\x8dasti.'