b'\n_START_ARTICLE_\nPiadina\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nO nastanku, obliki in sestavinah za piadino obstajajo razli\xc4\x8dne hipoteze. \xc5\xbde okrog leta 1200 pr. n. \xc5\xa1t. so prebivalci na obmo\xc4\x8dju Lombardije pripravljali piadini podoben nekva\xc5\xa1en kruh iz razli\xc4\x8dnih mok. Lastnosti dana\xc5\xa1nje piadine lahko najdemo tudi v foka\xc4\x8di (it. foccacia), narejeni iz \xc5\xbeelodove ali druge podobne moke, ki so jo v Antiki pripravljali na obmo\xc4\x8dju Montefeltra. Jasno pa je, da je tak tip kruha obstajal \xc5\xbee v \xc4\x8dasov Rimljanov. Bil je predvsem hrana revnih, ki so piadine jedli namesto kruha ob razli\xc4\x8dnih jedeh. _NEWLINE_Piadina je bila prvi\xc4\x8d v pisni obliki omenjena leta 1371, ko je francoski kardinal Anglico de Grimoard prvi\xc4\x8d zapisal recept v knjigo Descriptio provinciae Romandiolae, v kateri je opisal de\xc5\xbeelo Romanjo. Recept pravi: \xc2\xbbNaredimo jih iz moke, ki jo namo\xc4\x8dimo z vodo in za\xc4\x8dinimo s soljo. Zamesijo se lahko tudi z mlekom, lahko pa se doda tudi malo svinjske masti za okus.\xc2\xab_NEWLINE_Piadino omenja tudi italijanski pesnik Giovanni Pascoli, ki piadino poimenuje kot \xc2\xbbkruh oziroma narodna jed prebivalcev Romanje.\xc2\xab Po drugi svetovni vojni piadine niso ve\xc4\x8d predstavljale nadomestka za kruh, ampak so postale njegova alternativa. Prav sredi 20. stoletja je priljubljenost piadin mo\xc4\x8dno narasla, saj so se ob poteh, ki so vodile k obali, za\xc4\x8deli pojavljati prvi kioski, v katerih so turistom in doma\xc4\x8dinom ponujali sve\xc5\xbee pripravljene piadine. \xc5\xa0e v dana\xc5\xa1njih \xc4\x8dasih so piadine zelo priljubljena uli\xc4\x8dna hrana. Nekateri jo imenujejo celo \xc2\xbbkraljica uli\xc4\x8dne hrane\xc2\xab.\n_START_SECTION_\nEtimologija\n_START_PARAGRAPH_\nIzvor besede piadina ni \xc4\x8disto jasen. Beseda piadina je pomanj\xc5\xa1evalnica besede piada (regionalno tudi pi\xc3\xaa, pi\xc3\xa8da, p\xc3\xacda ali pjida), ki izhaja iz severnoitalijanske besede pi\xc3\xa0dena. \xc5\xa0tevilni pravijo, da je beseda piada izposojenka iz gr\xc5\xa1ke besede za foka\xc4\x8do. Nekateri pa pravijo, da so besedo prenesli iz nekega drugega jezika, saj so piadini podoben kruh mno\xc5\xbei\xc4\x8dno pripravljali tudi drugod v Vzhodnem rimskem cesarstvu. V 15. stoletju je italijanski u\xc4\x8denjak Pietro Bembo uporabljal besedo piada, ki bi lahko bila gr\xc5\xa1ka in je najbr\xc5\xbe nastala prek bizantin\xc5\xa1\xc4\x8dine. Konec 19. stoletja je Giovanni Pascoli poitalijan\xc4\x8dil besedo pi\xc3\xa8 in s tem formalno ustalil rabo besede piada.\n_START_SECTION_\nRazli\xc4\x8dice\n_START_PARAGRAPH_\nPiadine so v preteklosti jedli predvsem kot nadomestek kruha. Danes jih lahko postre\xc5\xbeemo kot kruh, kot predjed ali celo kot glavno jed. Spadajo med zelo priljubljeno italijansko uli\xc4\x8dno hrano._NEWLINE_Glede na obliko obstaja ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dic (navadna piadina, crescione, rotolo), vsem pa so skupne enake sestavine: p\xc5\xa1eni\xc4\x8dna moka tipa 500, voda, svinjska mast ali olj\xc4\x8dno olje, vzhajalno sredstvo (soda bikarbona, kvas ali pecilni pra\xc5\xa1ek \xe2\x80\x93 odvisno od recepta) in nadev po \xc5\xbeelji (slani ali sladki nadevi). Tak\xc5\xa1no testo so tradicionalno pekli na glinenih kro\xc5\xbenikih ali na plo\xc5\xa1\xc4\x8di \xc5\xa1tedilnika na drva. Danes jih v piadinerijah pe\xc4\x8dejo na kovinskih plo\xc5\xa1\xc4\x8dah.\n_START_SECTION_\nPiadina ob dnevu Ognjene gospe\n_START_PARAGRAPH_\nMadonna del Fuoco (Ognjena gospa, eng. Our Lady of Fire) je zavetnica mesteca Forl\xc3\xac. Ob tem prazniku, 4. februarja, se tradicionalno pripravlja posebna vrsta piadine \xe2\x80\x93 prazni\xc4\x8dna in sladka Piadina (ali Pane) della Madonna del Fuoco. Za to razli\xc4\x8dico potrebujemo moko, jajca, mleko, sladkor, maslo ali olj\xc4\x8dno olje, (pivski) kvas in semena jane\xc5\xbea. Prav jane\xc5\xbe je posebnost te piadine._NEWLINE__NEWLINE_Zgodba pravi, da so pred nekaj stoletji, ko je v mestecu Forl\xc3\xac pestila huda lakota, ljudje, ki so verjeli v Ognjeno gospo, prodali svoje zaobljube. Z denarjem, ki so ga zaslu\xc5\xbeili, so kupili sestavine, potrebne za peko sladkega kruha, namenjenega revnej\xc5\xa1im, da so lahko pre\xc5\xbeiveli dolgo in te\xc5\xbeko obdobje lakote.\n_START_SECTION_\nRaz\xc5\xa1irjenost\n_START_PARAGRAPH_\nPiadine ponavadi prodajo takoj, ko so narejene, da se pojedo \xc5\xa1e vro\xc4\x8de. Zelo zna\xc4\x8dilna je prodaja piadin v kioskih, ki jih imenujejo piadinerije (it. Piadineria). Najdemo jih po vsej Romanji, glede na pokrajino pa se piadinerije razlikujejo po barvi navpi\xc4\x8dnih \xc4\x8drt na kioskih. Osnovna barva je vedno bela. V pokrajini Ravenna so \xc4\x8drte zelene barve, na obmo\xc4\x8dju pokrajine Forl\xc3\xac - Cesena pa so rumene ali rde\xc4\x8de barve._NEWLINE_Piadine danes prodajajo in jedo po vsej Italiji, ne samo v Emilji - Romanji. Poznana pa je tako v Italiji kot tudi v tujini. Najbolj znana kraja v zgodovini priprave piadin sta Montetiffi in Sogliano al Rubicone (FC).\n_START_SECTION_\nZa\xc5\xa1\xc4\x8dita\n_START_PARAGRAPH_\nEvropska komisija je oktobra 2014 v Uradnem listu potrdila vpis imena Piadina Romagnola (Piada Romagnola) v register za\xc5\xa1\xc4\x8ditenih geografskih ozna\xc4\x8db (ZGO)._NEWLINE_Piadina Romagnola je za\xc5\xa1\xc4\x8ditena tudi kot tradicionalna jed de\xc5\xbeele Emilije - Romanje. Tak\xc5\xa1no piadino Italijani ozna\xc4\x8dujejo s posebnim znakom \xe2\x80\x93 krog s temno rjavim petelinom in klasom p\xc5\xa1enice na svetlo rjavi podlagi.'