b'\n_START_ARTICLE_\nPape\xc5\xbe Nikolaj II.\n_START_SECTION_\nIzvor in vzpon\n_START_PARAGRAPH_\nZelo malo je znanega o njem pred povzdignjenjem na pape\xc5\xa1ki prestol, in skoraj ni\xc4\x8desar o obdobju pred 1045. Vemo, da je bil Gerard  rodom iz Burgundije, iz Chevrona, grada v Savoji, v dana\xc5\xa1nji Franciji, in je bil torej plemenitega rodu.  Benzova navedba, da je bil nezakonski sin  izpod peresa hudega nasprotnika Gregorja VII. je osamljena in ne zveni prepri\xc4\x8dljivo; prav tako ni zanesljiva domneva, da je pripadal klinijskemu prenovitvenemu redu (J. Wollasch), saj se je kot pape\xc5\xbe postavljal v sporih med opati in \xc5\xa1kofi redno na \xc5\xa1kofovsko stran. _NEWLINE__NEWLINE_9. januarja 1045 je izpri\xc4\x8dan Gerard prvi\xc4\x8d kot \xc5\xa1kof v Florenci, kjer je za\xc4\x8del cerkveno obnovo \xc5\xbee v prej\xc5\xa1njih letih. Aprila 1049 je sodeloval na rimski sinodi, ki jo je sklical Leon IX.; tukaj so sprejeli ostre ukrepe zoper simonijo in duhovni\xc5\xa1ko prile\xc5\xbeni\xc5\xa1tvo. Leonov naslednik Viktor II. si je izbral ravno Florenco za sede\xc5\xbe pomembne sinode, ki je zbrala 120 \xc5\xa1kofov in se je odvijala v navzo\xc4\x8dnosti svetorimskega cesarja Henrika III.. \xc5\xa0kofa so ob tej priliki lahko bolje spoznali visoki cerkveni dostojanstveniki, pa tudi sam pape\xc5\xbe, ki se je zadr\xc5\xbeeval v tem mestu zopet 1057. Mesto je pridobilo na politi\xc4\x8dni veljavi, ker je v njem stoloval lorenski vojvoda Gotfrid; po poroki z Beatriko, vdovo Bonifacija iz Canosse, je postal najuglednej\xc5\xa1i vladar srednje Italije. Zato ne \xc4\x8dudi, da je po smrti pape\xc5\xbea Viktorja bil izvoljen Gotfridov brat Friderik Lorenski, opat na Monte Cassinu, za pape\xc5\xbea \xc5\xa0tefana IX.; takrat je nastala zveza med toskansko vladarsko hi\xc5\xa1o in cerkvenimi prenovitelji \xe2\x80\x93 obojni so od blizu spoznali njegove velike sposobnosti. _NEWLINE__NEWLINE_Med svojim \xc5\xa1kofovanjem si je Gerard prizadeval znotraj svoje \xc5\xa1kofije pobolj\xc5\xa1ati razmere v cerkvah in samostanih, zlasti s spodbujanjem duhov\xc5\xa1\xc4\x8dine k skupnemu \xc5\xbeivljenju v mnogih \xc5\xbeupnijskih sredi\xc5\xa1\xc4\x8dih, ter je oskrbel \xc5\xbeupnije s potrebnimi gmotnimi sredstvi: v ta namen je \xc5\xa1la \xc4\x8detrina desetine, polovica zapu\xc5\xa1\xc4\x8dinskih oporok in celotne zbirce in ofri. Kar je uvedel kot \xc5\xa1kof, je potrdil kot pape\xc5\xbe\n_START_SECTION_\nSpor med Benediktom X. in Nikolajem II.\n_START_PARAGRAPH_\nPape\xc5\xbe \xc5\xa0tefan IX. je nenadoma umrl 29. marca 1058 v Florenci, star komaj 38 let. Ne brez razloga je pred svojim odhodom iz Rima, ko je bil \xc5\xbee hudo bolan, rotil kardinale in ljudstvo, naj po\xc4\x8dakajo z izvolitvijo naslednika do vrnitve Hildebranda iz Nem\xc4\x8dije. \xc5\xbdelel si je vsekakor za naslednika mo\xc5\xbea, ki bo nadaljeval gregorijansko reformo. _NEWLINE_ _NEWLINE_\xc5\xa0tefanovo smrt pa je spretno izkoristila rimska plemi\xc5\xa1ka rodbina Tuskulskih grofov in je izvolila \xe2\x80\x93 ne dr\xc5\xbee\xc4\x8d se cerkvenopravnih predpisov - \xc5\xa1kofa Janeza Tuskulskega (imenovanega Mincius) za pape\xc5\xbea; po svojem bratu Benediktu IX. si je privzel ime Benedikt X. _NEWLINE__NEWLINE_Ko je ob vrnitvi iz Nem\xc4\x8dije Hildebrand za to zvedel, je sklical sinodo v Sieno. Tu so 6. decembra 1058 po vseh cerkvenih predpisih izvolili \xc5\xa1kofa v Florenci, Gerarda, za novega pape\xc5\xbea Nikolaja II.. To je bil mo\xc5\xbe, ki se je \xc5\xbee med svojim \xc5\xa1kofovanjem iskreno zavzemal za prenovo Cerkve; kardinali pa so obenem hoteli pape\xc5\xa1tvo osvoboditi gospodovalnosti rimskega plemstva - pa tudi vpletanja svetorimskega cesarja. Januarja 1059 je sinoda v Sutriju odstavila Benedikta X.; nato je Nikolaj II. mogel priti v za\xc4\x8detku 1059 v voja\xc5\xa1kem spremstvu v Rim, kjer so ga posvetili in ustoli\xc4\x8dili 24. januarja 1059. Tukaj je imel prvi govor, v katerem je poudarjal mir in slogo.\n_START_SECTION_\nDogovor z Normani\n_START_PARAGRAPH_\nToda Benedikt X. se ni zlepa uklonil. Prista\xc5\xa1i pape\xc5\xbea Nikolaja II. so skozi celo leto vodili borbe z Benediktovimi privr\xc5\xbeenci v rimski okolici. Tedaj je bila Sicilija \xc5\xa1e vedno pod oblastjo muslimanskega saracenskega emirata. Nikolaj je prenehal s protiromansko politiko svojega prednika, da bi Normane spodbudil za ponovno pridobitev zasedenih ozemelj. 1059 je v Melfiju razglasil normanskega vojvoda Guiscarda za vojvoda Apulije, Kalabrije in Sicilije, a normanskega grofa Riharda od Kapue za kralja. Z normansko pomo\xc4\x8djo je tako osvojil Tuskul ter prisilil Benedikta X. na vdajo; Normani pa so uspe\xc5\xa1no nadaljevali boj za pridobitev Sicilije.\n_START_SECTION_\nBoj zoper cezaropapizem, simonijo in lai\xc4\x8dno uvajanje\n_START_PARAGRAPH_\nNa pape\xc5\xbea Nikolaja sta mo\xc4\x8dno vplivala njegova najbli\xc5\xbeja sodelavca Hildebrand in kardinal Humbert.\n_START_SECTION_\nNa Zahodu je vodil boj zlasti kardinal Humbert\n_START_PARAGRAPH_\nHumbert  1057 je \xe2\x80\x93 kot vatikanski knji\xc5\xbeni\xc4\x8dar pri reformnem pape\xc5\xbeu \xc5\xa0tefanu IX. \xe2\x80\x93 napisal ob\xc5\xa1irno delo proti simoniji,  Libri tres adversus Simoniacos (Tri knjige zoper prekup\xc4\x8devalce s cerkvenimi slu\xc5\xbebami (=simoniste)) (1057), ki so spodbudile za\xc4\x8detek gibanja, ki je znano pod imenom gregorijanska reforma. 1058 je obto\xc5\xbeil Henrika I. za simonijo in nasilje pri prodajanju \xc5\xa1kofij in opatij.  Menijo tudi, da je bil Humbert duhovni o\xc4\x8de odloka o pape\xc5\xa1kih volitvah In nomine Domini (1059), ki je dolo\xc4\x8dil, da sme pape\xc5\xbea voliti le kardinalski zbor. _NEWLINE__NEWLINE_Sicer je \xc5\xbee prej, soglasno s pape\xc5\xbeem Leonom IX., poudarjal, da so simonisti\xc4\x8dna posve\xc4\x8denja neveljavna in da je simonija neke vrste krivoverstvo; zdaj je sku\xc5\xa1al razgaliti \xc5\xa1e njene vzroke in izhodi\xc5\xa1\xc4\x8da. Vir vsega zla je videl v lai\xc4\x8dni investituri , ki je odnos med duhovniki in laiki postavila na glavo. To je bilo uveljavljanje cezaropapizma na Zahodu in je bilo posebno vidno pri volitvah \xc5\xa1kofov: po starih cerkvenih normah so na metropolitov predlog \xc5\xa1kofa volili duhovniki; ljudstvo in svetni oblastniki so dali zgolj soglasje. Zdaj pa je \xc5\xa1kofa izbral svetni oblastnik, metropolit in duhovniki pa pri tem niso imeli prakti\xc4\x8dno nobene besede \xe2\x80\x93 so postavitev pravzaprav le sprejeli na znanje. Na ta na\xc4\x8din je najpomembnej\xc5\xa1a slu\xc5\xbeba v Cerkvi pri\xc5\xa1la v popolno odvisnost od laikov, zlo pa se je stopnjevalo s tem, da ti laiki navadno niso gledali, ali bodo od njih postavljeni \xc5\xa1kofje dobri oznanjevalci in vodniki bo\xc5\xbejega ljudstva, ampak jim je \xc5\xa1lo bolj za to, da bodo v njih imeli koristne vazale. Humbert v svojih spisih ni nastopil zgolj proti neredu na tem podro\xc4\x8dju. Z zahtevami, ki so jih podpirali tudi drugi prista\xc5\xa1i reforme, je hotel dose\xc4\x8di temeljito nravno prenovo Cerkve in njeno neodvisnost od svetne oblasti, popolno svobodo v delovanju. Z idejami, ki so postale vodilna misel prenove Cerkve, tako ni nastopil le proti zlorabam svojega \xc4\x8dasa, ampak proti religiozno-politi\xc4\x8dnemu sistemu zgodnjega srednjega veka sploh.\n_START_SECTION_\nNa Vzhodu je imel cezaropapizem globoke korenine\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xa0e bolj kot na Zahodu v Svetorimskem cesarstvu sta bili ukoreninjeni tako simonija kot lai\xc4\x8dna investiture na Vzhodu v Bizantinskem cesarstvu, kjer sta dobili takoreko\xc4\x8d domovinsko pravico. Tako je postal cezaropapizem Carigrada glavni povod razkola in ni \xc4\x8dudno, da so Humbertova temu pojavu ostro nasprotujo\xc4\x8da stali\xc5\xa1\xc4\x8da naletela 1054 le-tam na hud odpor in poglobitev razkola, ki je \xc5\xbee poprej kalil medsebojne odnose, ki so vsaj \xc5\xbee od 6. stoletja naprej hudo \xc5\xa1epali. Vme\xc5\xa1avanje svetne oblasti so vzhodni \xc5\xa1kofje ve\xc4\x8dkrat brez ugovora priznavali; tako se je to vme\xc5\xa1avanje za\xc4\x8delo smatrati kot cesarjeva pravica. Cesarji so skoraj za vsako nasilno kr\xc5\xa1enje cerkvene svobode lahko dobili nekoliko, v\xc4\x8dasih pa celo ve\xc4\x8dino \xc5\xa1kofov na svojo stran. Grki so bili \xc5\xbee od nekdaj pripravljeni vso svojo osebnost in vse svoje \xc5\xbeivljenje \xc5\xbertvovati dr\xc5\xbeavnemu sistemu; tako so se polagoma tudi v verskih stvareh in cerkveni uredbi prilagodili in deloma tudi podvrgli dr\xc5\xbeavi, a vse to je dalo rodovitno podlago za cezaropapizem na \xc5\xa1kodo cerkvene neodvisnosti.\n_START_SECTION_\nSmrt in grob\n_START_PARAGRAPH_\nNikolaj II. je bil izvoljen za pape\xc5\xbea 6. decembra 1058, umrl pa je 19. (po nekaterih 26. ali 27.) julija 1061. Umrl je v Florenci star 51 let za mrzlico; pokopali so ga v cerkvi Santa Reparata. Nad to prvotno cerkvijo so pozneje zgradili dana\xc5\xa1njo stolnico (il Duomo). Zgodovinar Peter Mallius pa trdi, da so njegove ostanke pokopali v zunanjo levo ladjo Bazilike sv. Petra v Vatikanu. Najsi bo kakorkoli \xe2\x80\x93 za njegovim grobom ni sledu niti v Florenci niti v Rimu.\n_START_SECTION_\nMra\xc4\x8dno stoletje in cezaropapizem\n_START_PARAGRAPH_\nZa pape\xc5\xbee je bilo 10. stoletje vsekakor tema\xc4\x8dno obdobje in ga po pravici imenujemo Mra\xc4\x8dno stoletje. Kronika, ki jo je napisal nem\xc5\xa1ki \xc5\xa1kof Liutprand, slika posvetnost na pape\xc5\xa1kem dvoru; vendar je njegova poro\xc4\x8dila treba brati s pridr\xc5\xbekom, saj je bil pisec zelo protirimsko razpolo\xc5\xbeen - kar tudi sam izrecno poudarja - in je zato dvomno, da je pisal nepristransko.  Za to obdobje torej manjkajo neodvisni in nepristranski zgodovinski viri. Ve\xc4\x8dino poro\xc4\x8dil o \xc5\xa1kandalih, nasilju in razvratu v Rimu je napisal torej \xc5\xbee omenjeni Liutprand. Svojemu delu je dal pomenljiv naslov Ma\xc5\xa1\xc4\x8devanje (Obra\xc4\x8dun, Antapodosis). Ta naslov daje slutiti, da je v svojem pripovedovnju brez dvoma pretiraval, pa tudi potvarjal zgodovinsko resnico, da bi se na ta na\xc4\x8din ma\xc5\xa1\xc4\x8deval nekaterim ljudem, ki so se mu zamerili. Kljub Liutprandovim pretiravanjem pa je bilo v takratni dru\xc5\xbebi res marsikaj slabega, kar je najedalo tudi Cerkev tako od zunaj kot od znotraj. Tako si lahko ustvarimo mnenje, da je to bil v resnici stra\xc5\xa1en \xc4\x8das. _NEWLINE_Rimske dru\xc5\xbeine so obvladovale pape\xc5\xa1tvo deloma tudi v 11. stoletju: najprej Krescenciji, nato Tuskulci (Tuskulani). Z obnovo Svetorimskega cesarstva nem\xc5\xa1ke narodnosti pa je po Mra\xc4\x8dnem stoletju nastopil za Cerkev \xc4\x8das prav tako mra\xc4\x8dnega cezaropapizma z lai\xc4\x8dno investituro, kar je pripeljalo do dolgotrajnega, nepopustljivega in iz\xc4\x8drpljujo\xc4\x8dega investiturnega boja. Cesar se je za\xc4\x8del vme\xc5\xa1avati v cerkvene zadeve ne le z ume\xc5\xa1\xc4\x8danjem \xc5\xa1kofov in opatov, ampak tudi s postavljanjem in odstavljanmjem pape\xc5\xbeev. Zanimivo, da so pape\xc5\xbei svojim kraljem-zaveznikom na Ogrskem mirne du\xc5\xa1e prepu\xc5\xa1\xc4\x8dali ta privilegij \xc5\xa1e naprej._NEWLINE__NEWLINE_Z vzpostavitvijo rimsko-nem\xc5\xa1kega cesarstva 962 se je za\xc4\x8dela oblikovati v tem cesarstvu nem\xc5\xa1ke narodnosti t.i. Reichskirche (dr\xc5\xbeavna Cerkev). \xc5\xbde Karel Veliki je v nekaterih primerih sam imenoval \xc5\xa1kofe, Oton I. pa je njegov dr\xc5\xbeavni cerkveni sistem dopolnil. Zagotovil si je pravico imenovanja in ume\xc5\xa1\xc4\x8danja \xc5\xa1kofov; tako je uvedel lai\xc4\x8dno investituro za visoke cerkvene slu\xc5\xbebe, ki so odslej bile povezane z bogatimi fevdi. \xc5\xa0kofje so z ume\xc5\xa1\xc4\x8danjem postali cesarjevi vazali, Cerkev je vse bolj postajala \xc2\xbbosrednja dr\xc5\xbeavna ustanova\xc2\xab. V \xc4\x8dasu Otona III. je lai\xc4\x8dna investitura postala \xc5\xbee reden dr\xc5\xbeavni sistem, isto\xc4\x8dasno pa so se pojavile \xc5\xa1tevilne neugodne posledice takega sestava; za Cerkev je bilo torej povezovanje s fevdalnim sistemom pogubno.'