b'\n_START_ARTICLE_\nRadijski sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nV radijskih komunikacijah je radijski sprejemnik (radio) elektronska naprava, ki sprejema radijske valove in jih pretvarja v \xc4\x8dloveku razumljivo obliko. Uporablja se skupaj z anteno. Ta prestre\xc5\xbee radijske valove (elektromagnetne valove) in jih pretvori v drobne izmeni\xc4\x8dne tokove, iz tokov pa nato sprejemnik izlo\xc4\x8di \xc5\xbeeleno informacijo. Sprejemnik uporablja elektronske filtre za lo\xc4\x8devanje \xc5\xbeelenega radijskega frekven\xc4\x8dnega signala od vseh drugih signalov, ki jih je sprejela antena, elektronski oja\xc4\x8devalnik pove\xc4\x8da mo\xc4\x8d signala za nadaljnjo obdelavo z demodulacijo pa izlu\xc5\xa1\xc4\x8di \xc5\xbeeleno informacijo._NEWLINE_Informacije, ki jih dobi sprejemnik, so lahko v obliki zvoka, slike ali podatkov. Radijski sprejemnik je lahko lo\xc4\x8den kos elektronske opreme ali pa del elektronskega vezja v drugi napravi. Radijski sprejemniki se zelo pogosto uporabljajo v sodobni tehnologiji, kot komponenta v komunikacijah, oddajanja, daljinskega upravljanja in sistemov brez\xc5\xbei\xc4\x8dnega omre\xc5\xbeja. V potro\xc5\xa1ni\xc5\xa1ki elektroniki se izrazi radio in radijski sprejemniki pogosto uporabljajo posebej za sprejemnike namenjene za reprodukcijo zvoka pri sprejemanju radijskih postaj.\n_START_SECTION_\nRadijski sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nNajbolj znan radijski sprejemnik je sprejemnik radijskih postaj znan tudi kot radio, ki prejema javne avdio programe posredovane s strani lokalnih radijskih postaj. Zvok nastane v radijskem zvo\xc4\x8dniku ali pa v radijskih slu\xc5\xa1alke, ki jih lahko priklju\xc4\x8dimo na radio preko posebne vti\xc4\x8dnice. Radio za svoje delovanje potrebuje elektri\xc4\x8dno energijo, ki jo dobi bodisi iz baterije v notranjosti radio ali pa preko napajalnega kabla, ki se priklopi na elektri\xc4\x8dno omre\xc5\xbeje preko elektri\xc4\x8dne vti\xc4\x8dnice. Vsi radii imajo nadzor glasnosti za prilagajanje jakosti zvoka in nadzor izbire radijskih postaj.\n_START_SECTION_\nAM in FM\n_START_PARAGRAPH_\nModulacija je postopek dodajanja informacije radijskemu nosilcu. V analognih radijskih sistemih se uporabljajo dve vrsti modulacije; AM in FM._NEWLINE_Pri amplitudni modulaciji (AM) se jakost radijskega signala spreminja z avdio signalom. AM radiodifuzija je dovoljena v dolgovalovnem frekven\xc4\x8dnem pasu med 148 in 283 kHz ter v srednje frekven\xc4\x8dnem pasu med 526 in 1706 kHz. AM radiodifuzija je dovoljena tudi v kratkovalovnih pasovih med okoli 2,3 in 26 MHz, ki se uporabljajo za mednarodno komunikacijo na daljavo._NEWLINE_Pri frekven\xc4\x8dni modulaciji (FM) frekvenco radijskega signala spreminja avdio signal.  Odvisno od pasovne \xc5\xa1irine modulacijskega signala je odvisno, kolik\xc5\xa1en bo frekven\xc4\x8dni odmik moduliranega signala od srednje frekvence. FM oddajanje je dovoljeno v frekven\xc4\x8dnem pasu med okoli 65 in 108 MHz ter v obmo\xc4\x8dju zelo visokih frekvenc (VHF). Frekven\xc4\x8dna podro\xc4\x8dja se v posameznih dr\xc5\xbeavah razlikujejo._NEWLINE_Veliko radijskih sprejemnikov lahko sprejemajo AM in FM radijske postaje. V ta namen majo poseben gumb za izbiro med AM in FM podro\xc4\x8djem.\n_START_SECTION_\nSprejem\n_START_PARAGRAPH_\nMo\xc4\x8d signala se z oddaljenostjo od radijskega oddajnika zmanj\xc5\xa1uje tako, da se lahko radijske postaja sprejema le v omejenem obmo\xc4\x8dju okoli oddajnika. To obmo\xc4\x8dje je odvisno od mo\xc4\x8di oddajnika, ob\xc4\x8dutljivosti sprejemnika, atmosferskega in notranjega \xc5\xa1uma ter geografskih ovir, kot so hribi med oddajnikom in sprejemnikom. AM radijski valovi potujejo po povr\xc5\xa1ju zemlje, zato je AM radijske postaje mogo\xc4\x8de sprejemati na stotine kilometrov dale\xc4\x8d. FM radijski valovi zaradi svoje visoke frekvence ne morejo potovati dlje od vidnega obzorja. Omejeni so na razdaljo do 64 km, to razdaljo pa lahko \xc5\xa1e dodatno zmanj\xc5\xa1ajo hribi med oddajnikom in sprejemnikom. Po drugi strani je FM radio manj ob\xc4\x8dutljiv na motnje zaradi radijskega \xc5\xa1uma (RFI, atmosferski, stati\xc4\x8den). V mnogih dr\xc5\xbeavah glasbo oddajajo samo FM postaje, AM postaje pa so specializirane za radijske novice, radijske komunikacije in \xc5\xa1port.\n_START_SECTION_\nKako radijski sprejemnik deluje\n_START_PARAGRAPH_\nRadijski sprejemnik je povezan z anteno, ki pretvori nekaj energije iz radijskih valov v \xc5\xa1ibko izmeni\xc4\x8dno napetost, ki se nato dovede na vhod sprejemnika. Antena je obi\xc4\x8dajno sestavljena iz kovinskih vodnikov razli\xc4\x8dnih oblik. Nihanje elektri\xc4\x8dnega in magnetnega polja radijskih valov potiska elektrone v anteni naprej in nazaj ter tako ustvari nihanje napetosti.\n_START_SECTION_\nUgla\xc5\xa1en radijski sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nUgla\xc5\xa1eni radijski sprejemniki so bili prva vrsta radijskih sprejemnikov. Njihov glavni del je bil nihajni krog, ki je slu\xc5\xbeil kot filter, s pomo\xc4\x8djo katerega je bilo mo\xc5\xbeno sprejemnik uglasiti na \xc5\xbeeleno frekvenco radijskega oddajnika. Ker je samo z eno stopnjo filtra te\xc5\xbeko dobiti majhno pasovno \xc5\xa1irino prepu\xc5\xa1\xc4\x8denega signala, so taki sprejemniki vsebovali ve\xc4\x8d nihajnih krogov, ki jih je bilo treba nastavljati lo\xc4\x8deno. To je pomenilo zamuden postopek ugla\xc5\xa1evanja, poleg tega je bila zmogljivost takih sprejemnikov zelo slaba.\n_START_SECTION_\nSuperheterodinska zasnova sprejemnika\n_START_PARAGRAPH_\nSuperheterodinski sprjemnik, ki ga je leta 1918 izumil Edwin Armstrong, se danes uporablja pri skoraj vsej modernih sprejemnikih izjema je le nekaj specializiranih aplikacij. Superheterodinski sprejemnik je nastal v \xc4\x8dasu, ko so se pri\xc4\x8deli uporabljati radijski signali vi\xc5\xa1jih frekvenc, ki jih obi\xc4\x8dajni oja\xc4\x8devalniki in filtri niso mogli ve\xc4\x8d u\xc4\x8dinkovito obdelati._NEWLINE_Pri superheterodinskem sprejemniku se signal iz antene pretvori na ni\xc5\xbejo vmesno frekvenco (intermediate frequency, IF) s fiksno vrednostjo, preden se signal obdela. _NEWLINE_Vhodni signal iz antene s frekvenco fI se v posebnem nelinearnem vezju (me\xc5\xa1alniku) s sinusnim signalom frekvence fLO, ki ga generira lokalni oscilator (LO) v sprejemniku. Na izhodu me\xc5\xa1alnika tako dobimo signala z vsoto in razliko obeh frekvenc (t.j. fI+fLO in fI-fLO), pri \xc4\x8demer signal vi\xc5\xa1je frekvence odstranimo s filtriranjem. Signal z vmesno frekvenco nato oja\xc4\x8damo in demoduliramo na enak na\xc4\x8din, kot pri navadnem sprejemniku._NEWLINE_Sprejemnik je enostaven za nastavitev; za sprejem signalov razli\xc4\x8dnih frekvenc je potrebno le spremeniti frekvenco lokalnega oscilatorja. Stopnje sprejemnika po me\xc5\xa1alniku delujejo na fiksni medfrekvenci, kar omogo\xc4\x8da uporabo filtrov z zelo ozko prepustno pasovno \xc5\xa1irino, saj odpade potreba po prilagajanju na ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dnih frekvenc. Fiksna frekvenca omogo\xc4\x8da sodobnim sprejemnikom, da uporabljajo natan\xc4\x8dne kvar\xc4\x8dne kristale, kerami\xc4\x8dne resonatorje ali filtre povr\xc5\xa1inskih zvo\xc4\x8dnih valov (surface acoustic wave (SAW), ki imajo zelo visoke faktorje kvalitete Q, da izbolj\xc5\xa1ajo selektivnost._NEWLINE_Problem enojnega superheterodinskega sprejemnika je ob\xc4\x8dutljivost na zrcalne frekvence. Tako bi v primeru sprejema vhodnega signala signala frekvence 14 MHz in frekvence lokalnega oscilatorja 5 MHz dobili medfrekvenco 9 MHz. Enako medfrekvenco pa bi pri enaki frekvenci lokalnega oscilatorja dobili tudi v primeru, da bi vhodni signal imel frekvenco 4 MHz, kar pomeni, da bi ob zadosti mo\xc4\x8dnem signalu frekvence 4 MHz imeli hude motnje pri sprejemu signala frekvence 14 MHz. Ker je zrcalna frekvenca v tem primeru precej oddaljena od \xc5\xbeelene frekvence, je ni te\xc5\xbeko izlo\xc4\x8diti s filtriranjem signala pred vstopom v me\xc5\xa1alnik. _NEWLINE_\xc4\x8ce pa bi izbrali ni\xc5\xbejo medfrekvenco 455 kHz, pa bi bila pri 14 MHz zrcalna frekvenca 13,09 MHz, ki pa bi za izlo\xc4\x8ditev zahtevala zelo dober filter. Pasovna \xc5\xa1irina filtrov je premosorazmerna vhodni frekvenci, kar pomeni, da je bolj\xc5\xa1a selektivnost mo\xc5\xbena pri ni\xc5\xbejih frekvencah, ravno tako je la\xc5\xbeje oja\xc4\x8devati ni\xc5\xbeje frekvence. _NEWLINE_Iz tega je razvidno, da je za izlo\xc4\x8ditev zrcalnih frekvenc bolje izbrati vi\xc5\xa1jo vmesno frekvenco, za zagotovitev ob\xc4\x8dutljivosti in selektivnosti pa ni\xc5\xbejo vmesno frekvenco. Da se zadosti temu pogoju, superheterodinski sprejemniki uporabljajo dvojno pretvorbo, od katerih prva stopnja uporablja visoko, druga pa nizko vmesno frekvenco. Nekateri sprejemniki za izbolj\xc5\xa1anje zmogljivosti uporabljajo tudi tri vmesne frekvence (trojni superheterodinski sprejemnik). _NEWLINE_Ugla\xc5\xa1evanje je poenostavljeno v primerjavi z ve\xc4\x8dstopenjsko zasnovo TRF. Skupna oja\xc4\x8ditev sprejemnika je razdeljena na tri oja\xc4\x8danja na razli\xc4\x8dnih frekvencah; radijski signal, medfrekvenco in zvo\xc4\x8dni oja\xc4\x8devalnik. To zmanj\xc5\xa1uje te\xc5\xbeave s povratnimi informacijami in parazitskimi nihanji, ki se pojavijo v sprejemnikih, kjer ve\xc4\x8dina oja\xc4\x8devalnih stopenj deluje na isti frekvenci, kot pri sprejemniku TRF.\n_START_SECTION_\nAvtomatska kontrola oja\xc4\x8danja\n_START_PARAGRAPH_\nJakost (amplituda) radijskega signala iz sprejemne antene se drasti\xc4\x8dno spreminja po jakosti, odvisno od tega, kako dale\xc4\x8d je radijski oddajnik, kako mo\xc4\x8dan je in kako se \xc5\xa1irijo radijski valov na svoji poti. Mo\xc4\x8d signala, ki ga prejme od dolo\xc4\x8denega oddajnika, se spreminja s \xc4\x8dasom zaradi spreminjanja pogojev \xc5\xa1irjenja signalov na poti, skozi katero prehaja radijski val, kot so interference razli\xc4\x8dnih poti. Temu pojavu se pravi pojemanje (fading). V AM sprejemniku je amplituda zvo\xc4\x8dnega signala iz detektorja in glasnost zvoka sorazmerna z amplitudo radijskega signala, tako da pojemanje povzro\xc4\x8di spremembe v jakosti. Poleg tega, da je sprejemnik nastavljen med mo\xc4\x8dnimi in \xc5\xa1ibkimi postajami, se glasnost zvoka iz zvo\xc4\x8dnika drasti\xc4\x8dno spreminja. Brez avtomatskega sistema za upravljanje, bi bilo treba v AM sprejemniku stalno nastavljati glasnost._NEWLINE_Zato skoraj vsi sodobni sprejemniki vklju\xc4\x8dujejo povratno zanko, ki spremlja povpre\xc4\x8dni nivo radijskega signala na detektorju in temu primerno prilagodi oja\xc4\x8danje oja\xc4\x8devalnika, da ta potem zagotovi zadostni nivo signala za demodulacijo. Temu se pravi avtomatski nadzor oja\xc4\x8danja (AGC, automatic gain control). AGC se lahko primerja s sistemom prilagajanja \xc4\x8dlove\xc5\xa1kega o\xc4\x8desa an temo; ob vstopu v temno sobo se okrepi oja\xc4\x8danje o\xc4\x8desa z odpiranjem \xc5\xa1arenice.\xc2\xa0V najpreprostej\xc5\xa1i obliki je sistem AGC sestavljen iz usmernika, ki pretvarja RF signal v spreminjajo\xc4\x8di se DC nivo, filter z nizko pasovno \xc5\xa1irino zglasi spreminjajo\xc4\x8di signal in ga povpre\xc4\x8di. To se uporablja kot kontrolni signal na za\xc4\x8detni stopnji oja\xc4\x8devalnika. V superheterodinskem sprejemniku se AGC obi\xc4\x8dajno uporablja za IF oja\xc4\x8devalnike, lahko se uporablja tudi druga AGC zanka, ki nadzira oja\xc4\x8danje RF oja\xc4\x8devalnika in prepre\xc4\x8duje njegovo preobremenitev.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nRadijske valove je, leta 1887, prvi odkril nem\xc5\xa1ki fizik Heinrich Hertz\'s z vrsto poizkusov s katerimi je \xc5\xbeelel dokazati elektromagnetno teorijo Jamesa Clerka Maxwela. Hertz je uporabil iskre\xc4\x8de dipolne antene, ki so ustvarjali valove in mikrometrske iskre\xc4\x8de re\xc5\xbee pritrjene na dipolne in loop antene, da bi jih zaznal. Te primitivne naprave so bile natan\xc4\x8dneje opisane kot senzorji radijskih valov, ne pa kot "sprejemniki" saj so lahko zaznale radijske valove pribli\xc5\xbeno 30 metrov od oddajnika in niso bile uporabljene za komunikacijo temve\xc4\x8d kot laboratorijski instrumenti v znanstvenih eksperimentih.\n_START_SECTION_\nPovezovalni sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nPrvi radijski sprejemnik ki so ga izumili Marconi Oliver Lodge in Alexander Popov leta 1894-5 je uporabljal primitivni detektor radijskih valov imenovan povezovalnik, ki ga je leta 1890 izumil Edouard Branly in izbolj\xc5\xa1al Lodge in Marconi. Povezovalnik je bila steklena cev s kovinskimi elektrodami na vsakem koncu, z drobnim kovinskim prahom med elektrodami. Na za\xc4\x8detku je imela visoko upornost. Ko se je na elektrodi dovedla napetost radijske frekvence je upornost upadla in je prevajal elektri\xc4\x8dno energijo. Povezovalnik je bil v sprejemniku priklju\xc4\x8den neposredno med anteno in tlemi. Poleg antene je bil povezovalnik priklju\xc4\x8den v enosmerni tokokrog z baterijo in relejem. Ko je dohodni radijski val zmanj\xc5\xa1al upornost povezovalnega toka, je tok iz akumulatorja stekel skozi pri tem vklju\xc4\x8dil rele, zvonec ali pa naredil zapis na trak vzmetnega snemalnika. Za nastavitev povezovalnika na za\xc4\x8detno neprevodno stanje za sprejem naslednjega pulza, se je uporabljal t.i. razdru\xc5\xbeevalnik, ki je mehansko pretresel povezovalnik in s tem lo\xc4\x8dil kovinski prah._NEWLINE_Zdru\xc5\xbeevalnik je starinska naprava in tudi danes obstaja nekaj nejasnostii glede natan\xc4\x8dnega fizikalnega principa, s katerim so delovali razli\xc4\x8dni tipi sprejemnikov. Vendar je mogo\xc4\x8de videti, da je bila v osnovi bistabilna naprava, stikalo, ki se je vklapljalo ob prisotnosti radijskih valov, in zato ni moglo usmeriti radijskega vala za namen demodulacije, kot pri poznej\xc5\xa1ih amplitudno moduliranih (AM) radijskih prenosih, ki so prena\xc5\xa1ali zvok._NEWLINE_V dolgih serijah poskusov je Marconi ugotovil, da bi z uporabo dvignjene \xc5\xbei\xc4\x8dne monopole antene, namesto Hertzove dipolne antene, lahko oddajal na dalj\xc5\xa1e razdalje, ki presegajo ukrivljenost Zemlje. S tem je dokazal, da radio ni le laboratorijska zanimovost, temve\xc4\x8d komercialno izvedljiva komunikacijska metoda. Vrhunec je dosegel v svojem zgodovinskem \xc4\x8dezatlantskem brez\xc5\xbei\xc4\x8dnem prenosu 12. decembra 1901 od Poldhuja, Cornwalla do St. John\'sa, Nova Fundlandija, na razdlaji 3500 km, ki ga je sprejel povezovalnik. Vendar je bila obi\xc4\x8dajna razdalja povezovalnih sprejemnikov tudi z mo\xc4\x8dnimi oddajniki tistega obdobja omejena le na nekaj sto kilometrov. ravno zato nekateri dvomijo, da je sprejemnik dejansko sprejel oddan signal in ne morda atmosferskega \xc5\xa1uma._NEWLINE_Povezovalnik je ostal prevladujo\xc4\x8di detektor, ki se je pri zgodnjih radijskih sprejemnikih uporabljal pribli\xc5\xbeno deset let, dokler ga okoli leta 1907 nista nadomestila kristalni detektor in elektrolitski detektor. Kljub velikemu razvojnemu delu je bil zelo primitivna naprava. Ni bil zelo ob\xc4\x8dutljiv in se je poleg pri\xc4\x8dakovanega signala odzval tudi na impulzni radijski \xc5\xa1um, kot je vklop ali izklop bli\xc5\xbenjih lu\xc4\x8di. Zaradi te\xc5\xbekega mehanizma za izklop je bil omejen na hitrost prenosa podatkov med 12-15 besed na minuto Morsejeve abecede, medtem ko bi sprejemnik s papirnim trakom lahko sprejemal 100 besed Morsejeve abecede na minuto.\n_START_SECTION_\nPatentni spor\n_START_PARAGRAPH_\nMarconijev prvi radijski sistem je imel relativno slabo ugla\xc5\xa1evalne lastnosti kar je omejevalo njegov doseg in pove\xc4\x8devalo interferenco. Da bi premagal to pomanjkljivost, je razvil vezje s sistemom z nastavljenimi tuljavami pri keterm sta oddajnik in sprejemnik delovala v sinfoniji. Njegov britanski patent # 7,777 iz leta 1900, je odprl vrata patentnim sporom, saj je kr\xc5\xa1il sintonske patente Oliverja Lodgea, prvi\xc4\x8d vlo\xc5\xbeene maja 1897, pa tudi patente, ki jih je vlo\xc5\xbeil Ferdinand Braun. Marconi je lahko pridobil patente v Zdru\xc5\xbeenem kraljestvu in Franciji, vendar je bila ameri\xc5\xa1ka razli\xc4\x8dica njegovega veznega patenta, vlo\xc5\xbeenega novembra 1900, prvotno zavrnjena na podlagi tega, kar je predvideval sistem za nastavitev sistema Lodge, in zavrnjene razli\xc4\x8dice so bile zavrnjene zaradi predhodnih patentov Brauna in Lodgea. Nadaljnje pojasnilo in ponovno predlo\xc5\xbeitev sta bila zavrnjena, ker je kr\xc5\xa1ila dele dveh predhodnih patentov, ki jih je Tesla pridobil za svoj brez\xc5\xbei\xc4\x8dni prenosni sistem. Marconijevim odvetnikom je uspelo dobiti ponovno vlo\xc5\xbeen patent, ki ga je ponovno preu\xc4\x8dil drug preizku\xc5\xa1evalec, vendar pa ga je kon\xc4\x8dno odobril junija 1904, ker je imel edinstven sistem spremenljivega nastavljanja induktivnosti. pri katerem je ogla\xc5\xa1evanje potekalo s spreminjanjem dol\xc5\xbeine antene. Ko je bil Lodgeov patent leta 1911 podalj\xc5\xa1an \xc5\xa1e za 7 let, se je podjetje Marconi dogovorilo, da bo re\xc5\xa1ilo ta patentni spor, z nakupom radijskega podjetja Lodge skupaj patentom, leta 1922, kar jim daje prednostni patent. Drugi patentni spori so se odvijali v naslednjih letih, vklju\xc4\x8dno z odlo\xc4\x8ditvijo vrhovnega sodi\xc5\xa1\xc4\x8da ZDA iz leta 1943 o mo\xc5\xbenosti dru\xc5\xbebe Marconi, da v prvi svetovni vojni to\xc5\xbeijo ameri\xc5\xa1ko vlado zaradi kr\xc5\xa1itve patenta. Sodi\xc5\xa1\xc4\x8de je zavrnilo to\xc5\xbebo dru\xc5\xbebe Marconi, ki navaja, da ne morejo to\xc5\xbeiti zaradi kr\xc5\xa1itve patenta. Zdi se, da njihovi lastni patenti niso imeli prednosti pri patentih Lodgea, Stona in Tesle.\n_START_SECTION_\nKristalni radijski sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav je bil izumljen leta 1904 v \xc4\x8dasu brez\xc5\xbei\xc4\x8dne telegrafije je lahko kristalni radijski sprejemnik sprejemal tudi AM signale in je slu\xc5\xbei kot most do novega obdobja brezi\xc4\x8dnih prenosov. Poleg tega, da je bil glavni tip, ki se je uporabljal v komercialnih postajah v \xc4\x8dasu brez\xc5\xbei\xc4\x8dne telegrafije, je bil prvi sprejemnik, ki ga je \xc5\xa1iroko uporabljala javnost. V prvih dveh desetletjih 20. stoletja, ko so radijske postaje za\xc4\x8dele oddajati zvok (novice in glasbo), je poslu\xc5\xa1anje radia postalo priljubljen hobi, kristal pa je bil najpreprostej\xc5\xa1i in najcenej\xc5\xa1i detektor. Na milijone ljudi, ki so kupili ali sami izdelali te poceni zanesljive sprejemnike, so ustvarili mno\xc5\xbei\xc4\x8dno poslu\xc5\xa1alcev za prve radijske oddaje, ki so se za\xc4\x8dele okoli leta 1920. Do poznih 1920-ih je bil kristalni sprejemnik nadome\xc5\xa1\xc4\x8den z vakuumskimi cevnimi sprejemniki. Kljub temu so ga \xc5\xa1e naprej uporabljali mladi in revni do 2. svetovne vojne. _NEWLINE_Kristalni radio je uporabljal detektor z ma\xc4\x8djim brkom, ki sta ga leta 1904 izumila Harrison H. C. Dunwoody in Greenleaf Whittier Pickard, da bi izvlekel zvok iz radiofrekven\xc4\x8dnega signala. Sestavljen je iz mineralnega kristala, ponavadi galene, ki se ga rahlo dotaknila fina vzmetna \xc5\xbeica ("ma\xc4\x8dji brk") na nastavljivi roki. Nastali surovi polprevodni\xc5\xa1ki spoj je deloval kot Schottkyjeva dioda, ki prevaja v samo eni smeri. Na kristalni povr\xc5\xa1ini so bila ustrezno prevodna le dolo\xc4\x8dena mesta, pri \xc4\x8demer so te lahko prekinile \xc5\xbee najmanj\xc5\xa1e vibracije. Tako je bilo potrebno pred vsako uporabo poiskati ustrezno prevodno to\xc4\x8dko, pri \xc4\x8demer je operater povlekel ma\xc4\x8dkin brk \xc4\x8dez kristal, dokler radio ni za\xc4\x8del delovati._NEWLINE_Kristalni radio je uporabljal neoja\xc4\x8dano mo\xc4\x8d radijskih valov, zato je ga bilo treba poslu\xc5\xa1ati s slu\xc5\xa1alkami. Potreboval je dolgo \xc5\xbei\xc4\x8dno anteno, njegova ob\xc4\x8dutljivost pa je bila odvisna od velikosti antene. Uporabljal se je v komercialnih in voja\xc5\xa1kih postajah z dolgimi valovi z ogromnimi anteni za sprejem oddaljenega radiotelegrafskega prometa, vklju\xc4\x8dno s \xc4\x8dezatlantskim prometom.\xc2\xa0Vendar pa je bil pri uporabi radijskih postaj doseg manj\xc5\xa1i od 25 milj. V sofisticiranih kristalnih radiih je bila uporabljena "ohlapna spojka" induktivno sklopljeno ugla\xc5\xa1evalno vezja za pove\xc4\x8danje kakovosti nihanjega kroga. Vendar je \xc5\xa1e vedno imel slabo selektivnost v primerjavi s sodobnimi sprejemniki.\n_START_SECTION_\nHeterodinski sprejemnik in BFO\n_START_PARAGRAPH_\nOkoli leta 1905 so za\xc4\x8deli oddajniki z neprekinjenim valom (CW) nadome\xc5\xa1\xc4\x8dati oddajnike z iskri\xc5\xa1\xc4\x8dem, ker so imeli veliko ve\xc4\x8dji doseg in zaradi mo\xc5\xbenosti prenosa zvoka._NEWLINE_Signali, ki so jih proizvajajo ti oddajniki, so zahtevali druga\xc4\x8den na\xc4\x8din sprejema. Signali, ki so jih proizvedli telegrafijski oddajniki na iskri\xc5\xa1\xc4\x8de, so bili sestavljeni iz niza pojemajo\xc4\x8dih valov. V slu\xc5\xa1alkah jih je bilo mogo\xc4\x8de sli\xc5\xa1ati kot bren\xc4\x8danje, ob dovolj visoki frekvenci iskrenja pa kot piske. Pri novih oddajnikih s kontinuiranim sinusnim valovanjem (nosilec), ki pa ga zaardi visoke frekvence ni bilo mo\xc5\xbeno sli\xc5\xa1ati kot ton._NEWLINE_Prva taka naprava je bil mehanski prekinjevalnik ("tikker"), ki ga je leta 1908 izumil Valdemar Poulsen._NEWLINE_ To je bil vibrirajo\xc4\x8di prekinjevalec s kondenzatorjem na izhodu sprejemnika, katerega naloga je bila prekinjanje sprejetega sinusnega valovanja s frekvenco zvoka. S tem je prejeti signal v slu\xc5\xa1alkah povzro\xc4\x8dil podobbno bren\xc4\x8danje, kot prej pri oddajnikih na iskri\xc5\xa1\xc4\x8de Podobna naprava je bila "tonsko kolo", ki ga je izumil Rudolph Goldschmidt. Ta naprava je imela kolo, ki je imelo po obodu name\xc5\xa1\xc4\x8dene kontakte, ki so prekinjali prihajajo\xc4\x8d sinusni signal v ritmu zvo\xc4\x8dnega signala._NEWLINE_Leta 1901 je Reginald Fessenden izumil bolj\xc5\xa1e sredstvo za doseganje tega. V svojem heterodinskem sprejemniku je nemoduliran sinusni radijski val pri frekvenci fO z razli\xc4\x8dno frekvenco od frekvence sprejetega signala fC pripeljal na radijski detektor skupaj z radijskim signalom iz antene. V detektorju sta se oba signala zme\xc5\xa1ala in ustvarila se\xc5\xa1tevek fC + fO in razliko fC \xe2\x88\x92 fO med frekvencama. S pravilno izbiro fO je bila ni\xc5\xbeja heterodinska frekvenca fC \xe2\x88\x92 f,O v sli\xc5\xa1nem podro\xc4\x8dju. Znake Morsejeve abecede je bilo sli\xc5\xa1ati kot zvo\xc4\x8dne piske. Glavna prednost te metode je bila, da je med me\xc5\xa1anjem oja\xc4\x8dala signal._NEWLINE_Sprejemnik je bil pred \xc4\x8dasom, kajti ko je bil izumljen, ni bilo nobenega oscilatorja, ki bi lahko proizvedel radiofrekven\xc4\x8dni sinusni val fO s potrebno stabilnostjo. Fessenden je najprej uporabil svoj veliki radiofrekven\xc4\x8dni generator, vendar to ni bilo prakti\xc4\x8dno za navadne sprejemnike. Heterodinski sprejemnik je ostal nezanimiv, dokler se ni pojavil poceni kompakten vir neprekinjenih sinusnih valov, elektronski oscilator z vakuumsko cevjo, ki sta jo leta 1913 izdelala Edwin Armstrong in Alexander Meissner. Po tem je postal standardni na\xc4\x8din sprejema radiotelegrafije, ki se uporablja \xc5\xa1e danes.\n_START_SECTION_\nDoba vakuumskih cevi\n_START_PARAGRAPH_\nVakuumska cev Audion (trioda), ki jo je izumil Lee De Forest leta 1906, je bila prva prakti\xc4\x8dna naprava za oja\xc4\x8danje in je povzro\xc4\x8dilo radijsko revolucijo. Oddajniki z vakuumsko cevjo so zamenjali oddajnike z iskri\xc5\xa1\xc4\x8dem in omogo\xc4\x8dili \xc5\xa1tiri nove vrste modulacije: radiotelegrafija z neprekinjenim valovanjem (CW), amplitudno modulacijo (AM) okrog leta 1915, ki je lahko prena\xc5\xa1ala zvok, frekven\xc4\x8dno modulacijo (FM) okrog leta 1938 in amplitudno modulacijo z enojnim bo\xc4\x8dnim pasom (SSB)._NEWLINE_Oja\xc4\x8devalna vakuumska cev je uporabljala energijo iz akumulatorja ali elektri\xc4\x8dnega omre\xc5\xbeja, da je pove\xc4\x8dala mo\xc4\x8d radijskega signala, zato so bili sprejemniki bolj ob\xc4\x8dutljivi in imeli ve\xc4\x8dji doseg, kot prej\xc5\xa1nji sprejemniki brez oja\xc4\x8devanja. Pove\xc4\x8dana izhodna mo\xc4\x8d jim je omogo\xc4\x8dila tudi predvajanje preko zvo\xc4\x8dnikov namesto slu\xc5\xa1alk, kar je omogo\xc4\x8dalo poslu\xc5\xa1anje ve\xc4\x8d kot eni osebi. Prvi zvo\xc4\x8dniki so bili izdelani okrog leta 1915. Te spremembe so povzro\xc4\x8dile, da se je poslu\xc5\xa1anje radia iz hobija razvilo v priljubljeno dru\xc5\xbeabno in dru\xc5\xbeinsko zabavo. Razvoj amplitudne modulacije (AM) in vakuumskih cevnih oddajnikov med prvo svetovno vojno in razpolo\xc5\xbeljivost poceni sprejemnikov po vojni sta postavili izhodi\xc5\xa1\xc4\x8de za za\xc4\x8detek oddajanja AM, ki se je pojavilo okrog leta 1920._NEWLINE_Pojav radiodifuzije je mo\xc4\x8dno pove\xc4\x8dal trg za radijske sprejemnike in jih preoblikoval v potro\xc5\xa1ni\xc5\xa1ki izdelek.V zgodnjih radijskih postajah je bilo zaradi ve\xc4\x8djega \xc5\xa1tevila tokokrogov nastaviti ve\xc4\x8d gumbov za nastavitev radijske postaje. Ena od najpomembnej\xc5\xa1ih inovacij v enostavni uporabi je bila "enojna nastavitev gumbov", dose\xc5\xbeena z mehansko povezavo ugla\xc5\xa1evalnih kondenzatorjev. Dinami\xc4\x8dni sto\xc5\xbe\xc4\x8dasti zvo\xc4\x8dnik, izumljen leta 1924, je mo\xc4\x8dno izbolj\xc5\xa1al avdiofrekven\xc4\x8dni odziv v primerjavi s prej\xc5\xa1njimi zvo\xc4\x8dniki, ki omogo\xc4\x8dajo reprodukcijo glasbe z bolj\xc5\xa1o kvaliteto. Dodane so bile priro\xc4\x8dne funkcije, kot so velike osvetljene \xc5\xa1tevil\xc4\x8dnice, kontrole tona, nastavitev tipk, kazalniki za nastavitev in samodejno uravnavanje oja\xc4\x8danja. Trg sprejemnikov je bil razdeljen na zgoraj navedene radijske sprejemnike in komunikacijske sprejemnike, ki so bili uporabljeni za dvosmerne radijske zveze, kot je kratkovalovni radio._NEWLINE_Sprejemnik z vakuumsko cevjo je zahteval ve\xc4\x8d napajalnikov pri razli\xc4\x8dnih napetostih, ki so jih v zgodnjih radijskih postajah zagotavljali lo\xc4\x8deni akumulatorji. Do leta 1930 so bile razvite ustrezne vakuumske cevi za usmernike, drage baterije pa so nadomestili transformatorski napajalniki, ki so delovali preko hi\xc5\xa1nega omre\xc5\xbeja._NEWLINE_Vakuumske cevi so bile obse\xc5\xbene, drage, imele so omejeno \xc5\xbeivljenjsko dobo, porabile so veliko mo\xc4\x8di in proizvedle veliko odve\xc4\x8dne toplote, zato je bila \xc5\xbeelja omejiti \xc5\xa1tevilo vakuumskih cevi._NEWLINE_Napaka v \xc5\xa1tevilnih sprejemnikih z zgodnjimi vakuumskim cevmi je bila, da so oja\xc4\x8devalne stopnje lahko zanihale in tako delovale kot oscilatorji, ki proizvajajo ne\xc5\xbeelene radijske frekven\xc4\x8dne tokove. Te parazitske oscilacije so se me\xc5\xa1ale z nosilcem radijskega signala v detektorski cevi kar je povzro\xc4\x8dilo neprijetne zvoke v zvo\xc4\x8dniku. Nihanja so nastala zaradi povratnih poti v oja\xc4\x8devalnikih; ena glavna povratna pot je bila kapacitivnost med plo\xc5\xa1\xc4\x8do in mre\xc5\xbeo v zgodnjih triodah. To je bilo re\xc5\xa1eno z vezjem Neutrodyne, kasneje pa z razvojem tetrode in pentoda okrog leta 1930._NEWLINE_Edwin Armstrong je eden najpomembnej\xc5\xa1ih oseb v zgodovini radijskih sprejemnikov, v tem \xc4\x8dasu je izumil tehnologijo, ki se \xc5\xa1e uporablja. Bil je prvi, ki je dal pravilno razlago, kako je delovala triodna cev De Foresta. Izna\xc5\xa1el je oscilator stabiliziran s povratno zanko, regenerativni sprejemnik, superregenerativni sprejemnik, superheterodinski sprejemnik in sodobno frekven\xc4\x8dno modulacijo (FM).\n_START_SECTION_\nPrvi sprejemniki z vakuumsko cevjo\n_START_PARAGRAPH_\nPrvo oja\xc4\x8devalno vakuumsko cevko Audion, osnovno triodo, je leta 1906 izumil Lee De Forest kot bolj ob\xc4\x8dutljiv detektor za radijske sprejemnike, tako da je dodal tretjo elektrodo termi\xc4\x8dnemu diodnemu detektorju, Flemingov ventil. Ni se dosti uporabljal dokler niso okoli 1912 prepoznali njegovih oja\xc4\x8devalnih lastnosti. Prvi sprejemniki s cevmi, ki jih je izumil De Forest sredi dvajsetih let prej\xc5\xa1njega stoletja so zgradili ljubitelji, ki so uporabili eno Audion cev, ki je delovala kot usmernik signala in oja\xc4\x8devalnik. Pri delovanju dru\xc5\xbebe Audion je pri\xc5\xa1lo do negotovosti, dokler Edwin Armstrong ni razlo\xc5\xbeil svojih oja\xc4\x8devalnih in demodulacijskih funkcij v dokumentu leta 1914. Elektri\xc4\x8dno vezje detektorjev je bilo uporabljeno tudi pri regenerativnih, TRF in zgodnjih superheterodi\xc4\x8dnih sprejemnikih (spodaj) do 1930-ih._NEWLINE_Za napajanje zvo\xc4\x8dnika je bilo potrebno dodati dva ali tri cevi, ki so omogo\xc4\x8dale dovolj oja\xc4\x8danja. Mnogi zgodnji ljubitelji so si lahko privo\xc5\xa1\xc4\x8dili samo eno cev zato so poslu\xc5\xa1ali radio s slu\xc5\xa1alkami, tako da so bili oja\xc4\x8devalci zvo\xc4\x8dnikov prodajani kot dodatek._NEWLINE_Poleg zelo nizkega oja\xc5\xa1\xc4\x8danja okoli 5 in kratke \xc5\xbeivljenjske dobe pribli\xc5\xbeno 30 do 100 ur je primitivna Audion imela neredne zna\xc4\x8dilnosti, ker je bila nepopolno evakuirana. De Forest je menil, da je ionizacija preostalega zraka klju\xc4\x8dna za delovanje Audion. S tem je bila bolj ob\xc4\x8dutljiv detektor po drugi strani pa so zaradi tega njene karakteristike zelo nihale med njenim delovanjem. Ko se je cev segrela so se iz kovine spro\xc5\xa1\xc4\x8dali elementi, ki so spremenili tlak v cevi ta pa je vplival na elektri\xc4\x8dne karakteristike zato je bilo potrebno te nenehno nastavljati s posebnim vezjem. Prev zaradi te lastnosti je bil Audion sprejemnik preve\xc4\x8d zapleten za vsakdanjo uporabo. _NEWLINE_Do leta 1914 sta Harold Arnold pri Western Electric in Irving Langmuir na GE spoznal, da plin ni potreben; Audion bi lahko deloval samo pri prevajanju elektronov. Cevi so evakuirali na tlak 10\xe2\x81\xbb\xe2\x81\xb9 atm, s tem so naredili prve "trdne vakuumske" triode. Te bolj stabilne cevi niso zahtevale nastavljanja zato so imeli radijski sprejemniki manj kontrol in so bili la\xc5\xbeji za uporabo. Med prvo svetovno vojno so bili civilni radijski sprejemniki prepovedani. Proizvodnja v ve\xc4\x8djem obsegu se je za\xc4\x8dela \xc5\xa1ele po letu 1920. Cevi z ne popolnoma iz\xc4\x8drpanim zrakom so se kot detektorji uporabljale skozi vsa dvajseta leta nato pa so postale zastarele.\n_START_SECTION_\nRegenerativni sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nRegenerativni sprejemnik je izumil Edwin Armstrong leta 1913, ko je bil 23-letni \xc5\xa1tudent. Uporabljal se je skozi dvajseta leta, ker je imel le eno cev je bil cenovno lahko dostopen. Danes se tranzistorska razli\xc4\x8dica vezja \xc5\xa1e vedno uporabljajo v poceni aplikacijah, kot je npt. walkie-talkie. V regenerativnem sprejemniku se oja\xc4\x8danje (amplifikacija) vakuumske cevi ali tranzistorja pove\xc4\x8da z uporabo regeneracije (pozitivna povratna informacija); nekaj energije iz izhodnega vezja cevi se vrne nazaj v vhodno vezje z povratno zanko. Zgodnje vakuumske cevi so imele zelo nizko oja\xc4\x8danje (okrog 5). Regeneracija ni samo mo\xc4\x8dno pove\xc4\x8dala oja\xc4\x8danje cevi s faktorjem 15.000 ali ve\xc4\x8d, pove\xc4\x8dala je tudi Q-faktor ugla\xc5\xa1evalnega vezja, zmanj\xc5\xa1ala (izostrila) pasovne \xc5\xa1irine pasovno \xc5\xa1irino sprejemnika z istim faktorjem in izbolj\xc5\xa1ala selektivnost. Sprejemnik je imel nadzor nad prilagajanjem povratnih informacij. Cev je delovala tudi kot detektor za usmerjanje AM signala._NEWLINE_Druga prednost tokokroga je bila, da je bilo mogo\xc4\x8de cev pripraviti do tega da je oscilirala, zato bi lahko ena sam cev slu\xc5\xbeila kot frekven\xc4\x8dni oscilator in detektor, ki deluje kot heterodinski sprejemnik, da bi bili radiotelegrafski prenosi sli\xc5\xa1ni. Ta na\xc4\x8din sprejema je bil imenovan autodyne. Za sprejem v radiotelegrafiji, so povratne informacije pove\xc4\x8dane, dokler cev ni za\xc4\x8dela oscilirati, potem je bila frekvenca oscilacije ugla\xc5\xa1en na eno stran sprejemnega signala. Vhodni signal radijskega nosilca in lokalni signal nihanja sta se me\xc5\xa1ali v cev in pri razliki med frekvencami se je sli\xc5\xa1al tonski heterodin (utrip)._NEWLINE_\xc5\xa0iroko uporabljena zasnova je bila Armstrongovo vezje, pri katerem je bila "tickler" tuljava v kro\xc5\xbeniku sklopljena na ugla\xc5\xa1evalno tuljavo v mre\xc5\xbenem vezju, da bi zagotovili povratne informacije. Povratne informacije je krmilil spremenljivi upor ali s premikanjem dveh navitij skupaj, da bi pove\xc4\x8dali oja\xc4\x8danje zanke ali pa jo zmanj\xc5\xa1ali To se je naredilo z variometrom (variocoupler). Regenerativne detektorje so v\xc4\x8dasih uporabljali tudi v TRF in superheterodinskih sprejemnikih._NEWLINE_Ena te\xc5\xbeava z regenerativnim vezjem je bila, da se pri uporabi z velikimi koli\xc4\x8dinami regeneracije lahko selektivnost (Q) nastavljenega vezja preve\xc4\x8d ostro, zmanj\xc5\xa1a AM bo\xc4\x8dne pasove in s tem popa\xc4\x8di avdio modulacijo. TTo je bil obi\xc4\x8dajno omejevalni dejavnik na koli\xc4\x8dino povratnih informacij, ki bi se lahko uporabile._NEWLINE_Resnej\xc5\xa1a pomanjkljivost je bila, da lahko deluje kot nenameren radijski oddajnik, ki povzro\xc4\x8da interferenco (RFI) v bli\xc5\xbenjih sprejemnikih. Pri sprejemu AM je cev delovala zelo blizu nestabilnosti in bi lahko zlahka za\xc4\x8dela oscilirati, nastali radijski signal pa je oddajala njegova \xc5\xbei\xc4\x8dna antena. V bli\xc5\xbenjih sprejemnikih bi signal regenerativnega signala utripal s signalom postaje, ki je bila sprejeta v detektorju, kar povzro\xc4\x8da motnje. Zgodnji regenerativni sprejemniki so bili zaradi motenj, ki so jih povzro\xc4\x8dali v Evropi prepovedani. Re\xc5\xa1itev je bila uporaba stopnja RF oja\xc4\x8danja pred regenerativnim sprejemnikom, ki je izoliral anteno. Do sredine dvajsetih let sprejemnik ni uporabljal skoraj noben ve\xc4\x8dji proizvajalec ve\xc4\x8d.\n_START_SECTION_\nSuperregenerativni sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nTo je bil sprejemnik, ki ga je izumil Edwin Armstrong leta 1922, ki je uporabil regeneracijo na bolj sofisticiran na\xc4\x8din, da bi dosegel ve\xc4\x8dje oja\xc4\x8danje. .Uporabljen je bil v nekaj kratkovalovnih sprejemnikih v tridesetih letih in se danes uporablja v nekaj poceni visokofrekven\xc4\x8dnih aplikacijah, kot so walkie-talkies in pri odpiranju gara\xc5\xbenih vrat._NEWLINE_V regenerativnem sprejemniku je oja\xc4\x8danje povratne zanke manj kot ena, tako da cev (ali druge oja\xc4\x8devalne naprave) ni nihala, ampak je bila blizu nihanja, kar daje veliko oja\xc4\x8danje. V superregenerativnem sprejemniku je bilo oja\xc4\x8danje zanke enako ena, tako da je oja\xc4\x8devalna naprava dejansko za\xc4\x8dela nihati, vendar so bila nihanja ob\xc4\x8dasno prekinjena. To je omogo\xc4\x8dilo, da je ena cev dosegla oja\xc4\x8danje nad 10\xe2\x81\xb6.\n_START_SECTION_\nTRF sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ceprav se ugla\xc5\xa1eni sprejemnik uporablja v nekaj aplikacij ima nekaj prakti\xc4\x8dnih slabosti zaradi katerih je slab\xc5\xa1i od superheterodinskega sprejemnik (spodaj), ki se danes uporablja v ve\xc4\x8dini aplikacij. Slabosti izvira iz dejstva, da pri TRF sprejemnikih filtriranje, oja\xc4\x8danje, in demodulacijska poteka na visokih frekvencah sprejetega signala.\xc2\xa0Pasovna \xc5\xa1irina filtra se pove\xc4\x8da s srednjo frekvenco, ko se TRF sprejemnik nastavi na drugo frekvenco se spremni tudi pasovna \xc5\xa1irina. Zaradi gne\xc4\x8de v radijskem spektru morajo biti frekvence radijskih kanalov zelo skupaj. Zelo te\xc5\xbeko je narediti filter, ki deluje na radijskih frekvencah, ki imajo dovolj ozko pasovno \xc5\xa1irino da lo\xc4\x8dijo radijske postaje ki so zelo skupaj. TRF sprejemniki morajo obi\xc4\x8dajno imeti veliko \xc5\xa1tevilo nastavitvenih kaskadnih stopnje, da se dose\xc5\xbee ustrezno selektivnosti. V nadaljevanju je opisano kako se heterodinski sprjemnik izogne tem te\xc5\xbeavam.\n_START_SECTION_\nNeutrodinski sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nNeutrodinski sprejemnik je leta 1922 izumil Louis Hazeltine, \xc5\xa1lo je za ugla\xc5\xa1eni radijski sprejemnik z nevtralizacijskim vezjem, ki je bil dodan vsaki stopnji oja\xc4\x8danja, da bi prepre\xc4\x8dil povratne informacije in tako prepre\xc4\x8dili oscilacije, ki so povzro\xc4\x8dile nadle\xc5\xbeno piskanje v TRF. V nevtralizacijskem krogu je kondenzator krmilil povratni tok iz vezja do mre\xc5\xbenega tokokroga, ki je bil fazno zamaknjen za 180 \xc2\xb0 kar je povzro\xc4\x8dalo oscilacije, in ga odpravil. Neutrodin je bil priljubljen do prihoda poceni tetrodnih cevi okoli leta 1930.\n_START_SECTION_\nRefleksni sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nRefleksni sprejemnik sta leta 1914 izumila Wilhelm Schloemilch in Otto von Bronk , leta 1917 ga je ponovno odkril in nadgradil Marius Latour in William H. Priess. Uporabljal se je pri nekaterih poceni in majhinh radijih iz dvajsetih, tridesetih let in petdesetih let. Osnovni namen tega vezja je bilo kar se da u\xc4\x8dinkovito izkoristiti omejeno \xc5\xa1tevilo komponent. V refleksnem sprejemniku RF signal iz ogla\xc5\xa1evalnega vezja te\xc4\x8de skozi eno ali ve\xc4\x8d oja\xc4\x8devalnih cevi ali tranzistorjev, nato se demodulira v detektorji, nato pa se dobljeni avdio signal prenese skozi iste oja\xc4\x8devalne stopnje da dose\xc5\xbee zadostno avdio oja\xc4\x8danje. Radijski in avdio signali, ki sta isto\xc4\x8dasno prisotna v oja\xc4\x8devalcu, ne vplivata drug na drugega, ker sta na razli\xc4\x8dnih frekvencah, kar omogo\xc4\x8da, da oja\xc4\x8devalne cevi delujejo "dvojno". Poleg sprejemnikov z enojnim cevnim refleksom so nekateri sprejemniki TRF in superheterodinoma imeli ve\xc4\x8d stopenj \xc2\xbbrefleksij\xc2\xab. Refleksni radijski aparati so bili nagnjeni k napaki, ki se imenuje "play-through", kar pomeni, da glasnost zvoka ni \xc5\xa1la na ni\xc4\x8d, ko je bil ta izklopljen.\n_START_SECTION_\nSuperheterodinski sprejemnik\n_START_PARAGRAPH_\nSuperheterodin je med prvo svetovno vojno leta 1918 izumil Edwin Armstrong, ko je bil v vezisti\xc4\x8dnem korpusu, njegova zasnova se uporablja v skoraj vseh sodobnih sprejemnikih, razen nekaj specializiranih aplikacij. Gre za bolj zapleteno zasnovo od ostalih sprejemnikov. Ko je bil izumljen je zahteval 6 - 9 vakuumskih cevi, ki so presegle prora\xc4\x8dun ve\xc4\x8dine uporabnikov, zato se je sprva uporabljal predvsem v komercialnih in voja\xc5\xa1kih komunikacijskih postajah. Vendar pa je do tridesetih let prej\xc5\xa1njega stoletja zamenjal vse druge vrste sprejemnikov._NEWLINE_Do \xc5\xa1tiridesetih let prej\xc5\xa1njega stoletja se je izdelava superheterodinskega AM sprejemnika precej pocenila, ker je uporabljal samo pet vakuumskih cevi: obi\xc4\x8dajno pretvornik (me\xc5\xa1alnik / lokalni oscilator), IF-oja\xc4\x8devalnik, detektor / zvo\xc4\x8dni oja\xc4\x8d, zvo\xc4\x8dni oja\xc4\x8devalnik, in usmernik. Ta zasnova je bila uporabljena za skoraj vse komercialne radijske sprejemnike, dokler tranzistor ni zamenjal vakuumske cevi v sedemdesetih letih prej\xc5\xa1njega stoletja.\n_START_SECTION_\nDigitalna tehnologija\n_START_PARAGRAPH_\nS pojavom digitalne tehnike se je pokazala mo\xc5\xbenost uporabe integriranih vezij tudi v radijski tehniki. To je pomenilo veliko zmanj\xc5\xa1anje dimenzij in porabe elektri\xc4\x8dne energije, poleg tega pa tudi izbolj\xc5\xa1anje stabilnosti delovanja, ki je pri analognih vezjih pomemben faktor. _NEWLINE__NEWLINE_Osnovni princip digitalnih radijskih sprejemnikov je pretvorba vhodnega signala iz antene iz analognega v digitalni signal, ki gre potem v nadaljnjo obdelavo. Pomemben korak je bila uvedba procesorjev digitalnih signalov, ki lahko izvedejo filtriranje in demodulacijo signalov in tako nadomestijo precej sklopov, ki so bili prej izvedeni v obliki elektronskih vezij. Ker so vse funkcije obdelave signalov dolo\xc4\x8dene programsko, je mo\xc5\xbeno sprejemnik enostavno prilagoditi razmeram in \xc5\xbeelenim nalogam, ravno tako jih je mo\xc5\xbeno enostavno nadgraditi z dodatnimi zmogljivostmi. Tak radio se imenuje programsko dolo\xc4\x8den radio, oz. s tujo kratico SDR.'