b'\n_START_ARTICLE_\nMax Theiler\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nRodil se je star\xc5\xa1ema \xc5\xa1vicarskega porekla, njegov o\xc4\x8de je bil znan veterinar. Zgodnjo medicinsko izobrazbo je pridobil v Ju\xc5\xbeni Afriki, nato pa od\xc5\xa1el \xc5\xa1tudirat v Anglijo na medicinsko fakulteto bolni\xc5\xa1nice sv. Toma\xc5\xbea in Londonsko \xc5\xa1olo higiene in tropske medicine (del Univerze v Londonu), kjer je pridobil naziv doktorja medicine leta 1922._NEWLINE_Po \xc5\xa1tudiju je od\xc5\xa1el v Zdru\xc5\xbeene dr\xc5\xbeave Amerike, kjer je dobil polo\xc5\xbeaj asistenta na oddelku za tropsko medicino medicinske fakultete Univerze Harvard. Pod vplivom takratnega vodje oddelka se je posvetil rumeni mrzlici, smrtonosni nalezljivi bolezni, ki so jo znanstveniki \xc5\xa1ele v 20 letih pred tem pri\xc4\x8deli bolje spoznavati. Theiler je najprej ovrgel teorijo da povzro\xc4\x8da bolezen bakterija Leptospira icteroides, s \xc4\x8demer je podal nov dokaz, da jo povzro\xc4\x8da virus. Opravil je tudi nekaj primerjalnih imunolo\xc5\xa1kih raziskav z virusnimi sevi iz Zahodne Afrike in Ju\xc5\xbene Amerike._NEWLINE_Leta 1930 je od\xc5\xa1el na Rockefellerjev in\xc5\xa1titut (danes Univerza Rockefeller) v New York. V teh letih je na ve\xc4\x8d in\xc5\xa1titucijah potekalo intenzivno delo na razvoju cepiva za rumeno mrzlico. Virus so takrat namno\xc5\xbeevali in slabili v rezusih, Theiler pa je ugotovil, da je enako u\xc4\x8dinkovit \xc5\xbeivalski subjekt hi\xc5\xa1na mi\xc5\xa1, ki jo virus lahko prav tako oku\xc5\xbei. To je bil pomemben preboj, saj so bile raziskave na laboratorijskih mi\xc5\xa1ih bistveno enostavnej\xc5\xa1e in cenej\xc5\xa1e kot na opicah. Izkazalo se je, da je v mi\xc5\xa1ih oslabljen virus dejansko manj patogen tudi za opice. Theiler je kasneje razvil tudi metodo namno\xc5\xbeevanja virusa v pi\xc5\xa1\xc4\x8dan\xc4\x8djih tkivnih kulturah, kar je omogo\xc4\x8dilo hkratno delo na stotinah virusnih sevov. S sodelavci je tako preisku\xc5\xa1al mno\xc5\xbeico sevov in naposled odkril takega, ki spro\xc5\xbei imunski odziv, ne more pa oku\xc5\xbeiti ne \xc5\xbeiv\xc4\x8dnega sistema ne drugih organov. Na tej osnovi so pri Rockefellerjevi fundaciji razvili cepivo, ki se je izkazalo za tako varno in u\xc4\x8dinkovito, da ga \xc5\xa1e danes proizvajajo po isti metodi iz istega seva. Theiler je leta 1951 postal direktor in\xc5\xa1tituta. Poleg rumene mrzlice je raziskoval \xc5\xa1e dengo, otro\xc5\xa1ko ohromelost in druge bolezni._NEWLINE_Leta 1964 je postal predavatelj imunologije in mikrobiologije na Univerzi Yale. To delo je opravljal tri leta, potem pa postal sodelavec Rockefellerjeve fundacije, kjer je ostal do leta 1972, ko je umrl za plju\xc4\x8dnim rakom.\n_START_SECTION_\nPriznanja\n_START_PARAGRAPH_\nUspeh cepiva mu je prinesel ve\xc4\x8d priznanj. Leta 1949 je prejel nagrado Alberta Laskerja za klini\xc4\x8dne medicinske raziskave, leta 1951 Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino, poleg njiju pa \xc5\xa1e ve\xc4\x8d manj\xc5\xa1ih.'