b'\n_START_ARTICLE_\nRichard Strauss\n_START_SECTION_\nSplo\xc5\xa1na opredelitev\n_START_PARAGRAPH_\nBil je mednarodno priznan dirigent in skladatelj od 80-ih let 19. stoletja dalje ter osrednja osebnost nem\xc5\xa1ke glasbe po Wagnerju. V mladosti je bil vzgajan v strogi tradiciji Schumannove in Mendelssohnove glasbe. \xc5\xa0ele po sre\xc4\x8danju z violinistom in skladateljem Alexandrom Ritterjem, ki mu je pribli\xc5\xbeal glasbo Richarda Wagnerja, je za\xc4\x8del iskati nova pota v novoromanti\xc4\x8dni glasbi. Njegov glasbeni jezik temelji na Wagnerjevi kromatiki, vendar se njegov \xc4\x8dut za formo bolj naslanja na tradicionalne modele. V seriji simfoni\xc4\x8dnih pesnitev, napisanih pred letom 1900, je dosegel orkestralno virtuoznost in preudarno emocionalno glasbeno retoriko, ki ilustrira razli\xc4\x8dnost programov v ozadju teh del. Najbolj \xc5\xbeivahno delo je Vesele potegav\xc5\xa1\xc4\x8dine Tilla Eulenspiegla (1895), burna orkestralna predstava, ki ostaja uspe\xc5\xa1nica pri koncertnem ob\xc4\x8dinstvu. Za razliko od Wagnerja, pri Straussu posamezni glasbeni elementi ne predstavljajo le abstraktnih simbolov, temve\xc4\x8d je \xe2\x80\x93 predvsem melodi\xc4\x8dnim vzorcem \xe2\x80\x93 zavestno pripisan povsem konkreten pomen. Strauss je ta vnaprej\xc5\xa1nji dogovor o pomenu glasbene materije, ki je najbolj naravno ustrezal potrebam glasbenega gledali\xc5\xa1\xc4\x8da, prenesel v simfoni\xc4\x8dno glasbo in ga izbrusil do popolnosti. Po letu 1900 se je Strauss vedno bolj loteval opere. V prvi, Salome (1905), in potem v Elektri (1909) je opisoval melodramati\xc4\x8dne teme z izumetni\xc4\x8denim glasbenim jezikom, ki se je nagibal k atonalnemu. Ta dela glasbenega ekspresionizma se \xc4\x8dasovno ujemajo z radikalnimi atonalnimi eksperimenti Arnolda Sch\xc3\xb6nberga (1874\xe2\x80\x941951), toda v svoji naslednji operi Der Rosenkavalier (Kavalir z ro\xc5\xbeo, 1911) in glasbi naslednjih 37 let se je Strauss umaknil iz nevarnih voda v staromoden, nostalgi\xc4\x8den glasbeni slog.'