b'\n_START_ARTICLE_\nNotni zapis\n_START_PARAGRAPH_\nNotni zapis (ali glasbena notacija) je znakovni sistem, s katerim zapisujemo glasbena dela.\n_START_SECTION_\nRazvoj notne pisave\n_START_PARAGRAPH_\nPreden so ljudje poznali razli\xc4\x8dne vrste notnega zapisa, so glasbo iz roda v rod ohranjevali po ustnem izro\xc4\x8dilu. V starokr\xc5\xa1\xc4\x8danski dobi so obstajale tudi t. i. scholae cantorum, pevske \xc5\xa1ole, v katerih se je morala mladina vestno nau\xc4\x8diti koralnih napevov na pamet. Poskusi zapisa glasbe sicer segajo \xc5\xbee v davnino, pojavljali pa so se na dva na\xc4\x8dina: z uporabo posebnih znakov ali \xc4\x8drk abecede.\n_START_SECTION_\nStari vek\n_START_PARAGRAPH_\nRaziskave so pokazale, da so Sumerci \xc5\xbee okoli leta 2000 pr. n. \xc5\xa1t. poznali vrsto fragmentarnih navodil za izvajanje glasbe, sicer pa se je najstarej\xc5\xa1i v celoti de\xc5\xa1ifrirani notacijski sistem pojavil v 7. stoletju pr. n. \xc5\xa1t. v anti\xc4\x8dni Gr\xc4\x8diji. Lep primer sta v kamen vklesani himni Apolonu v Delfih. Grki so uporabljali dve vrsti zapisa. Instrumentalno glasbo so zapisovali s simboli za razli\xc4\x8dna ozvezdja, vokalno glasbo pa z velikimi \xc4\x8drkami gr\xc5\xa1ke abecede, pri \xc4\x8demer je posamezna \xc4\x8drka ustrezala imenu tona. Gr\xc5\xa1ki glasbeni zapis se je ohranil do 4. stoletja na\xc5\xa1ega \xc5\xa1tetja, nato pa utonil v pozabo. Spet se je pojavil v \xc4\x8dasu karolin\xc5\xa1ke renesanse, vendar se zaradi vedno ve\xc4\x8dje kompleksnosti ve\xc4\x8dglasne glasbe ni ve\xc4\x8d mogel obdr\xc5\xbeati.\n_START_SECTION_\nSrednji vek\n_START_PARAGRAPH_\nV 5. stoletju je po zgledu anti\xc4\x8dne notacije z uporabo latinske abecede posku\xc5\xa1al notacijski sistem uvesti Boecij, o tem postopku pri\xc4\x8dajo zapisi teoretikov, kot so Odo iz Clunya, Guido iz Arezza in drugi. Srednjeve\xc5\xa1ki u\xc4\x8denjak Hucbald pa je na podlagi gr\xc5\xa1kega sistema iz \xc4\x8drk izdelal \xc5\xa1tiri znake, z razli\xc4\x8dnimi pozicijami pa je ozna\xc4\x8deval posamezne tone. Ta postopek je zaradi neprakti\xc4\x8dnosti potonil v pozabo. Zamislil pa si je pomemben notacijski sistem, ki ga je zasnoval na podlagi karakteristike 6-strunske lutnje. Po zgledu strun z razli\xc4\x8dnimi tonskimi vi\xc5\xa1inami je na pergament na\xc4\x8drtal \xc5\xa1est vzporednih \xc4\x8drt, vsak prostor med \xc4\x8drtami pa je predstavljal dolo\xc4\x8den ton, ki mu je pripisal \xc5\xa1e \xc4\x8drko. V 7. stoletju n. \xc5\xa1t. se je pojavil tudi notni zapis z nevmami, ki so izhajale iz gr\xc5\xa1kih simbolov za ozna\xc4\x8devanje zna\xc4\x8daja besednih zlogov (dol\xc5\xbeine in poudarke, npr. gravis, acutus, circumflexus) ter iz heironomije (risanje melodije z roko). Razvojna pot je prinesla ve\xc4\x8d vrst nevm, ki pa se v grobem delijo na dve skupini: bizantinske in staroruske (kasneje imenovane tudi krjuki)._NEWLINE_Z razvojem ve\xc4\x8dglasja so nevme postale neuporabne, zato je bila potrebna izpopolnitev notne pisave. V 11. stoletju je v tem smislu najve\xc4\x8d prispeval Guido iz Arezza, iznajditelj \xc5\xa1e danes uporabljane solmizacije (do-re-mi-fa..). Guido je Hucbaldovo notno \xc4\x8drtovje modificiral tako, da je uporabil le \xc5\xa1tiri \xc4\x8drte, vendar pa tonov ni pisal samo med \xc4\x8drte, temve\xc4\x8d tudi na \xc4\x8drte. S tem je namesto Hucbaldovih 6 lahko zapisal 9 tonov (na \xc5\xa1tirih \xc4\x8drtah). Na za\xc4\x8detku \xc4\x8drtovja je napisal \xc4\x8drke, ki so ozna\xc4\x8devale, kateri ton stoji na danem mestu (npr. od spodaj navzgor C-D-E-F...), nato pa v to ogrodje vpisoval nevme (ki so bile kot tudi sicer sestavljene iz \xc4\x8drtic in pik). Pike je dodatno odebelil, da je bilo razvidno, katero mesto v \xc4\x8drtovju zasedajo. Ker so pisarji tedanjega \xc4\x8dasa uporabljali \xc5\xa1iroko pristri\xc5\xbeena gosja peresa, so te pike najprej dobile \xc4\x8detverokotno obliko._NEWLINE_Ritem je bil v tedanjem \xc4\x8dasu \xc5\xa1e zelo enostaven in je obsegal le dve notni vrednosti dolgo (nota longa, ozna\xc4\x8dena s \xc4\x8detverokotno piko in \xc4\x8drtico), ter kratko (nota brevis, ozna\xc4\x8dena s \xc4\x8detverokotno piko brez \xc4\x8drtice). Guido zaradi lestvi\xc4\x8dnega zaporedja tonov s\xc4\x8dasoma prenehal z zapisovanjem tonov na za\xc4\x8detku notnega \xc4\x8drtovja. Ozna\xc4\x8deval je le dva (C, F) in kon\xc4\x8dno samo enega (C), ki ga je napisal na za\xc4\x8detek \xc4\x8drtovja ob katerikoli \xc4\x8drti. Nota na tej \xc4\x8drti je bila torej C, ostale, ki so sledile, pa so bile razvr\xc5\xa1\xc4\x8dene v zaporedju lestvice (tedaj so bile v uporabi le diatoni\xc4\x8dno urejene koralne oz. cerkvene lestvice). V Guidovi pisavi, ki je ostala kot temelj dana\xc5\xa1nji notaciji, sta bila torej zdru\xc5\xbeena oba glavna tokova zahodnoevropske notacije, \xc4\x8drkovna in nevmi\xc4\x8dna. Zaradi nara\xc5\xa1\xc4\x8dajo\xc4\x8dega ve\xc4\x8dglasja se je tudi \xc5\xa1iril celoten tonski obseg in s\xc4\x8dasoma so zapisovalci not v notnem \xc4\x8drtovju mno\xc5\xbeili \xc5\xa1tevilo vzporednih \xc4\x8drt. Iz za\xc4\x8detnih \xc5\xa1tirih je slednji\xc4\x8d nastalo 10 \xc4\x8drt, zapis pa je postal nepregleden. Zato so \xc5\xa1tevilo \xc4\x8drt razpolovili, kot osnovo so obdr\xc5\xbeali dva med seboj povezana 5-\xc4\x8drtna sistema, za vsakega so uporabili drug notni klju\xc4\x8d, v \xc4\x8dasu renesanse pa so za\xc4\x8deli note, ki so uhajale obsegu \xc4\x8drtovja, po potrebi zapisovati na pomo\xc5\xbenih \xc4\x8drtah. Ko je v 14. stoletju za\xc4\x8dela nastajati t. i. menzuralna glasba, ki je prinesla ritmi\xc4\x8dno pestrost, je nastala tudi potreba po zapisovanju razli\xc4\x8dnih notnih dol\xc5\xbein (poprej sta bili samo dolga in kratka). Tako se je dolga (longa) podalj\xc5\xa1ala v dvakrat dolgo (duplex longa), kratka (brevis) pa na polovico (semibrevis) in dalje, \xc5\xa1e na polovico (minima). Te note so se pojavljale v razli\xc4\x8dnih oblikah, s\xc4\x8dasoma pa so polnjene rombi\xc4\x8dne pike zaradi poenostavitve pisanja postajale votle. Ritmi\xc4\x8dna pestrost, ki je narekovala vedno ve\xc4\x8d raznolikih notnih vrednosti, je slednji\xc4\x8d privedla do kombinacije votlih in polnih not. Spreminjala se je tudi oblika, prvotno \xc4\x8detverokotne so v 16. stoletju za nekaj \xc4\x8dasa zamenjale tudi trikotne, nato so se pojavili polkrogi in kon\xc4\x8dno popolnoma okrogle oblike, ki so se obdr\xc5\xbeale do danes.\n_START_SECTION_\nNovi vek\n_START_PARAGRAPH_\nV 16. stoletju so se do kraja izoblikovale tudi oznake za taktnice in pavze. Pavze so se pojavljale \xc5\xbee v koralni (kvadratni) notaciji kot kratke debele pokon\xc4\x8dne \xc4\x8drte, postopoma pa so postajale tanj\xc5\xa1e in zaradi ritmi\xc4\x8dne pestrosti (glede na dol\xc5\xbeino trajanja) kraj\xc5\xa1e ali dalj\xc5\xa1e. Da bi jih lahko lo\xc4\x8devali od taktnic, je bilo potrebno uvesti nove oblike. V istem obdobju se je uveljavila tudi praksa ozna\xc4\x8devanja ritmi\xc4\x8dnega zna\xc4\x8daja taktov (danes ga ozna\xc4\x8dujemo kot \xc5\xa1tevilski ulomek, zapisan desno od notnega klju\xc4\x8da)._NEWLINE_\xc5\xbde v \xc4\x8dasu menzuralne glasbe se je uveljavil postopek transpozicije imenovan tudi\xc2\xa0\xc2\xbbmusica falsa\xc2\xab. Poltonske alteracije so tedaj ozna\xc4\x8devali z znamenji nad, kasneje pa pred vi\xc5\xa1ano/ni\xc5\xbeano noto. Razvila so se iz oblike \xc4\x8drke\xc2\xa0\xc2\xbbb\xc2\xab, ki je v svoji okrogli obliki pomenila ni\xc5\xbeji, v kvadratni pa vi\xc5\xa1ji ton. Iz okroglega se je razvil ni\xc5\xbeaj, iz kvadratnega pa vi\xc5\xa1aj in vra\xc4\x8daj. Z razvojem glasbe so se oblikovale \xc5\xa1e \xc5\xa1tevilne interpretacijske oznake za artikulacijo (simboli za marcato, portato, staccato, ...), oznake za dinamiko (piano, forte, ...), za tempo itd. Kot vrsto glasbenega zapisa pojmujemo tudi generalbas in tabulature, sicer pa \xc5\xa1e mnogo novodobnih iznajdb v obliki razli\xc4\x8dnih grafi\xc4\x8dnih ali \xc5\xa1tevil\xc4\x8dnih formul, ki \xc5\xbeal niso dosegle svoje prave konvencionalnosti._NEWLINE_Razli\xc4\x8dni sistemi notacije so se razvijali tudi v izven-evropskem prostoru (npr. kitajska notacija Qin), kljub temu pa se je zapis zahodnoevropske tradicije izkazal kot najbolj univerzalen in ga uporabljajo glasbeniki vsega sveta.'