b'\n_START_ARTICLE_\nBernard Bosanquet\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nBernard Bosanquet se je rodil 14. julija 1848 v kraju Rock Hall v bli\xc5\xbeini Alnwicka v Angliji. Bil je najmlaj\xc5\xa1i od petih sinov anglikanskega duhovnika Roberta Williama Bosanqueta, poro\xc4\x8denega s Caroline Bosanquet, rojeno MacDowall. Med leti 1862 in 1867 je \xc5\xa1tudiral na univerzi v Harrowu in na Balliol College, med obiskovanjem univerze Oxford (1867-1870) pa se je za\xc4\x8del zelo zanimati za nem\xc5\xa1ko idealisti\xc4\x8dno filozofijo, k \xc4\x8demur je veliko pripomogel eden izmed njegovih u\xc4\x8diteljev, T.H. Green. Na oxfordski univerzi je diplomiral z odliko. Po kon\xc4\x8danem \xc5\xa1tudiju je bil na predlog F.H. Bradleya izglasovan v dru\xc5\xa1tvo University College-a v Oxfordu. Tam je v naslednjih nekaj letih pou\xc4\x8deval zgodovino logike in zgodovino filozofije etike. Po o\xc4\x8detovi smrti leta 1880 se je odpravil v London, kjer je bil aktiven v raznih izobra\xc5\xbeevalnih in socialnih organizacijah. Med temi so bile najpomembnej\xc5\xa1e London Ethical Society, the Charity Organisation Society in London School of Ethics and Social Philosophy. V Londonu se je za\xc4\x8del podrobneje ukvarjati tudi s filozofijo. V tem \xc4\x8dasu je iz\xc5\xa1lo najve\xc4\x8d njegovih pomembnej\xc5\xa1ih del, kot na primer Psychology of the Moral Self in The Philosophical Theory of the State. Bil je tudi \xc4\x8dlan zdru\xc5\xbeenja the Aristotelian Society, kjer je bil leta 1888 podpredsednik, med leti 1894 in 1898 pa predsednik. Leta 1903 se je odpravil na \xc5\xa0kotsko, kjer je delal kot profesor moralne filozofije na univerzi St. Andrews. V tistem \xc4\x8dasu se je znatno poslab\xc5\xa1alo tudi njegovo zdravje. \xc5\xbde \xc4\x8dez pet let se je odlo\xc4\x8dil za upokojitev. Preselil se je v vasico Oxshott v neposredni bli\xc5\xbeini Londona. V pokoju je ve\xc4\x8dino \xc4\x8dasa namenil filozofskemu pisanju in dru\xc5\xbebenim delom. Leta 1910 je bil na univerzi v Edinburgu imenovan za lektorja t. i. Giffordovih predavanj, katerih namen je promovirati in \xc5\xa1iriti znanje na podro\xc4\x8dju naravne teologije. Bosanquetova predavanja so povzro\xc4\x8dila kup te\xc5\xbeav in kriti\xc4\x8dnih odzivov na njegove filozofske poglede, \xc5\xa1e posebej na podro\xc4\x8dju metafizike, logike in etike. To pa je bilo ravno nasprotje tistega, kar si je \xc5\xbeelel dose\xc4\x8di, in sicer to, da bi na\xc5\xa1el skupno podlago in zna\xc4\x8dilnosti razli\xc4\x8dnih filozofskih mi\xc5\xa1ljenj. Umrl je 8. februarja 1923 v Londonu v 75. letu starosti.\n_START_SECTION_\nFilozofsko delo in prepri\xc4\x8danja\n_START_PARAGRAPH_\nBosanquet se je v mnogih svojih prepri\xc4\x8danjih opiral na Hegla. V njegovem delu Enciklopedija (Ecyclopedia), 95. Del, Hegel pi\xc5\xa1e o \xe2\x80\x9cidealnosti kon\xc4\x8dnega\xe2\x80\x9d. Ta koncept razlaga prepri\xc4\x8danje, da je kon\xc4\x8dno manj resni\xc4\x8dno od neskon\xc4\x8dnega, saj je kon\xc4\x8dno omejeno, neskon\xc4\x8dno pa ne. Medtem, ko karakteristiko kon\xc4\x8dnega narekujejo druge kon\xc4\x8dne oblike, neskon\xc4\x8dno karakterizira samo sebe in to po Heglu naredi neskon\xc4\x8dno bolj resni\xc4\x8dno od kon\xc4\x8dnega. Prav tako meni, da se neskon\xc4\x8dno in kon\xc4\x8dno dopolnjujeta in skupaj tvorita stvarnost. To filozofijo je prav tako uporabil v svojem delu Filozofija Dr\xc5\xbeave (Philosophical Theory of the State) kjer smatra dr\xc5\xbeavo kot celoto, dr\xc5\xbeavljane pa kot posamezne \xe2\x80\x9cdele celote\xe2\x80\x9d; torej so posamezniki manj resni\xc4\x8dni in pomembni kot celota sama. Kljub temu je Bosanquet menil, da dr\xc5\xbeava ne bi smela imeti pravice posegati v odlo\xc4\x8ditve posameznika (dokler te ne \xc5\xa1kodijo dr\xc5\xbeavi sami). Relacijo med dr\xc5\xbeavljanom in dr\xc5\xbeavo opisuje v svojem delu Uvod v Heglovo Filozofijo fine Umetnosti (The introduction to Hegel\xe2\x80\x99s Philosophy of Fine Art). Bosanquet meni, da idealenega svobodnega dr\xc5\xbeavljana k opravljanju dr\xc5\xbeavljanskih dol\xc5\xbenosti ve\xc5\xbee le prepri\xc4\x8danje in prepri\xc4\x8danje samo. To, da opravlja dr\xc5\xbeavljanske dol\xc5\xbenosti po svojih odlo\xc4\x8ditvah ga naredi svobodnega in pove\xc5\xbee v skupnost kot celoto. Zakoni in pravila dru\xc5\xbebe glede na to teorijo niso dovolj za progresivno in uspe\xc5\xa1no dru\xc5\xbebo, kjer je posameznik kjub dol\xc5\xbenostim svoboden. Potrebno je tudi posameznikovo razumevanje pomena pravil in zakonov, ki mu jih narekuje dru\xc5\xbeba oziroma dr\xc5\xbeava._NEWLINE_Bosanquetove publikacije o metafiziki izvirajo iz poznih osemdesetih let 20. stoletja, vendar je \xc5\xa1ele v zgodnjih 1910-ih, ko je bil v \xc5\xa1estdesetih letih, objavil svojo iz\xc4\x8drpno izjavo o tej temi - njegova predavanja na Giffordu, Princip individualnosti in vrednosti ter Vrednost in usoda posameznika. Potrebno je vedeti, da je \xc5\xa1ele po tem, ko je razvil svoje poglede na etiko, socialno delo, filozofsko psihologijo in politi\xc4\x8dno filozofijo, njegovo delo v metafiziki prevzelo svojo kon\xc4\x8dno obliko._NEWLINE_Bosanquetovi prvi eseji o metafiziki - "Ali je um sinonim za zavest?" In "Kaj se zgodi v prostovoljnem dejanju?" - se osredoto\xc4\x8dajo na naravo uma, 1893-94 pa je ponudil te\xc4\x8daj predavanj, kateri je postal temelj njegove knjige , Psihologija moralne samouprave (1897). Njegovi nasprotniki (kot sta David Hume, JS Mill in Alexander Bain), so menili, da to misel sestavljajo lo\xc4\x8deni diskretni podatki \xc4\x8dutov in "psiholo\xc5\xa1ke narave posameznika", Bosanquet pa je iz sosednjih odnosov teh podatkov trdil, da \xc4\x8dlovek ne more lo\xc4\x8diti od vsega, kar predstavlja njegov svet.'