b"\n_START_ARTICLE_\nOblika Zemlje\n_START_PARAGRAPH_\nOblika Zemlje je bila skozi zgodovino od antike dalje in je v dolo\xc4\x8denem obsegu \xc5\xa1e vedno predmet mnogih razprav in znanstvenih preu\xc4\x8devanj. Danes je za obliko Zemlje glede na naravo preu\xc4\x8devanja mo\xc4\x8d navesti ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dnih oblik. Planetova dejanska oblika, poimenovana geoid, ki je pribli\xc5\xbeek elipsoida, lasten samo obliki Zemlje, pa tudi kardioid, ki je na severnem te\xc4\x8daju izbo\xc4\x8deno, na ju\xc5\xbenem pa vbo\xc4\x8deno telo, veljata za najnatan\xc4\x8dnej\xc5\xa1i poimenovanji oblike Zemlje, a za vse namene nista primerni. Zato se za ve\xc4\x8dino kartografskega dela in za druge na matematiko navezane raziskave uporablja oblika referen\xc4\x8dnega ali Zemljinega elipsoida, ki ima geoidu enako prostornino, geometri\xc4\x8dno sredi\xc5\xa1\xc4\x8de, kratko oziroma vrtilno os ter \xc4\x8dim manj\xc5\xa1o razliko med vsotama kvadratov razdalj.\n_START_SECTION_\nZgodovina pojmovanja oblike Zemlje\n_START_PARAGRAPH_\nZnano je, da sta asirska in babilonska kultura Zemljo pojmovali kot nepremi\xc4\x8dno ravno plo\xc5\xa1\xc4\x8do, ki jo podpirajo mo\xc4\x8dni kamniti stebri. Obdajal naj bi jo ocean z vseh strani, preko nje pa je \xc4\x8dez vrhove okoli\xc5\xa1kih gora razpeto nebo. \xc4\x8cezenj vsakodnevno v svoji ladji potuje bog Sonca. _NEWLINE_Stare indijske civilizacije so Zemljo obravnavale kot plo\xc5\xa1\xc4\x8do, slone\xc4\x8do na hrbtu treh slonov, ki naj bi stali na \xc5\xbeelvi; slednja naj bi plavala po brezkon\xc4\x8dnem oceanu. Ravno tako je razumljivo, da so kot ravno plo\xc5\xa1\xc4\x8do, in sicer okroglo, Zemljo pojmovali anti\xc4\x8dni Grki pred prihodom naprednih misli. Ta okrogla ravnina naj bi plavala po morju, na njeni sredini pa naj bi se vzdigovala pobo\xc4\x8dja Olimpa z bogovi. Nebo pa so si zami\xc5\xa1ljali kot prevrnjenemu kozarcu podobno stvarnost.\n_START_SECTION_\nZemlja kot krogla\n_START_PARAGRAPH_\nZamisel o kroglasti obliki Zemlje so po do dana\xc5\xa1njega \xc4\x8dasa znanih podatkih prvi razvili anti\xc4\x8dni Grki oziroma njihovi filozofi. Tako je Anaksimander dognal, da bi Zemlja bila valj, ki se nahaja znotraj kroglastega neba. Pitagora s svojimi u\xc4\x8denci v Krotonu (dana\xc5\xa1nje italijansko mesto Crotone) pa je \xc5\xbee razmi\xc5\xa1ljal, da je krogla najpopolnej\xc5\xa1e naravno telo in kot tako tudi najprimernej\xc5\xa1e za obliko Zemlje, drugih nebesnih teles ter neba. Prve stvarne dokaze o tak\xc5\xa1ni obliki Zemlje pa je prispeval Evdoks, ki je menil, da bi oddaljene zvezde v primeru ravne Zemlje videl na vedno istem mestu, tako pa se te premikajo po nebu. Aristotel je trdil, da je Zemlja okrogle oblike zaradi dejstva, da ob Luninem mrku na slednjo pade lokasta senca Zemlje, kakr\xc5\xa1no lahko vr\xc5\xbee le krogla. Da bi zaradi dejstva, da je vsaka mirujo\xc4\x8da teko\xc4\x8dina izbo\xc4\x8dena, tudi morje bilo kroglaste oblike, je trdil Arhimed._NEWLINE_Drugi dokazi izhajajo iz raziskovanj mnogih drugih zanesenjakov, tako je denimo znan Plinijev primer, ko je ta opazoval odhajajo\xc4\x8de ladje, tone\xc4\x8de za obzorje; v primeru ravnine bi se ladja izgubila v to\xc4\x8dko na obzorju, tako pa je sprva izginil trup, nato pa postopoma jambori. Podobno je bilo z vidika mornarja, ko je ta opazoval bli\xc5\xbeajo\xc4\x8di se svetilnik na obzorju. Kroglasti obliki v prid pa seveda govori ve\xc4\x8d drugih prakti\xc4\x8dnih dokazov, kot je obzorje okrogle oblike na morski ali drugi obse\xc5\xbeni ravnini, kasnej\xc5\xa1i \xc4\x8das vzhoda, kulminacije in zahoda Sonca pri potovanju na zahod in obratno pri potovanju na vzhod. Dokon\xc4\x8dno pa je to domnevo potrdila odprava portugalskega pomor\xc5\xa1\xc4\x8daka Ferdinanda Magellana, ki je med letoma 1519 in 1522 obplula svet s potovanjem le na zahod.\n_START_SECTION_\nZemlja kot elipsoid\n_START_PARAGRAPH_\nPo anti\xc4\x8dnem obdobju je pri\xc5\xa1lo do splo\xc5\xa1nega zatona znanosti, med drugim se je ponovno utrdila zamisel o Zemlji kot ravnini. Raziskave, po katerih je bilo sklepati, da je Zemlja ne le pribli\xc5\xbeno okrogle, pa\xc4\x8d pa nekoliko bolj elipsoidne oblike, so izvedli \xc5\xa1ele v 17. stoletju. Prvo pomembnej\xc5\xa1e odkritje je najavil francoski astronom Jean Richer v letih 1672 in 1673; Francoska akademija znanosti ga je zaradi meritev son\xc4\x8dne paralakse poslala v Cayenne, glavno mesto Francoske Gvajane, ki le\xc5\xbei v bli\xc5\xbeini ekvatorja na 4\xc2\xb056' s.g.\xc5\xa1. Med drugim je tam ugotovil, da njegova ura na nihalo dnevno zaostane za 2,5 minute, zato je tega moral nekoliko skraj\xc5\xa1ati. Po vrnitvi v Pariz se je pojavil problem v obratni smeri, odpraviti pa ga je bilo mo\xc4\x8d z vnovi\xc4\x8dnim podalj\xc5\xa1anjem nihala. Po razpravah, kaj je vzrok tega pojava, je najbolj obveljala domneva, da Zemlja nima popolno okrogle oblike, saj so na tak\xc5\xa1nem telesu vse to\xc4\x8dke enako oddaljene od sredi\xc5\xa1\xc4\x8da in se zato sila te\xc5\xbee ne more spreminjati. Temu je sledil sklep, da je Zemlja izbo\xc4\x8dena na ekvatorju in splo\xc5\xa1\xc4\x8dena na svojih te\xc4\x8dajih, kar je zna\xc4\x8dilno za elipsoid._NEWLINE_Razlog, da je Zemlja pridobila obliko elipsoida, se skriva v njenem vrtenju. Centrifugalna sila je zaradi vrtenja na ekvatorju razmeroma velika, medtem ko je na polih ni. Ker centrifugalna sila nasprotuje sili gravitacije, imajo predmeti na ekvatorju manj\xc5\xa1o te\xc5\xbeo kot na obeh polih ali v njuni bli\xc5\xbeini: zemeljski pospe\xc5\xa1ek g na ekvatorju meri 978,049 cm/s\xc2\xb2, medtem ko je njegova vrednost na polih 983,221 cm/s\xc2\xb2; tako izbrano telo, katerega masa na 90\xc2\xb0 geografske \xc5\xa1irine zna\xc5\xa1a 1005 kg, na ekvatorju tehta le 1000 kg. Zaradi zmanj\xc5\xa1anja privla\xc4\x8dne sile jedra, ki ga tako povzro\xc4\x8da centrifugalna sila vrtenja, so tudi snovi v notranjosti Zemlje bolj oddaljene od sredi\xc5\xa1\xc4\x8da v bli\xc5\xbeini ekvatorja. Teoretsko je to utemeljil nizozemski astronom, fizik in matematik Christiaan Huygens s svojim zakonom o centrifugalni in centripetalni sili, ki sta odvisni od hitrosti vrtenja (hitrost vrtenja na polih je namre\xc4\x8d ni\xc4\x8delna), kasneje pa \xc5\xa1e Isaac Newton s svojim splo\xc5\xa1nim gravitacijskih zakonom. Splo\xc5\xa1\xc4\x8denost Zemlje, ki zna\xc5\xa1a 0,00335, je leta 1743 izra\xc4\x8dunal francoski matematik in astronom Alexis Claude Clairaut._NEWLINE_Obliko Zemlje so v tem in kasnej\xc5\xa1ih \xc4\x8dasih preverjali tudi z merjenjem stopinj zemljepisne \xc5\xa1irine. Dol\xc5\xbeine teh stopinj se na elipsoidu namre\xc4\x8d razlikujejo od ekvatorja proti polu, medtem ko so na pravilni krogli vedno enake dol\xc5\xbeine. Tako je leta 1700 Giovanni Domenico Cassini izmeril dol\xc5\xbeino loka poldnevni\xc5\xa1ke stopinje, ki je potekala od Pariza na jug; njegove meritve so pokazale, da je bila dalj\xc5\xa1a od stopinje, ki je potekala na sever od Pariza. Dol\xc5\xbeino slednje je izmeril njegov sin Jacques Cassini II., in sicer med mestoma Pariz in Dunkerque. Po tak\xc5\xa1nih podatkih bi \xc5\xa1lo sklepati, da je Zemlja izbo\xc4\x8dena na polih in ima torej obliko, podobno jajcu. Ker je to zavra\xc4\x8dalo vse poprej\xc5\xa1nje teorije, ki jih je postavil med drugimi Newton, se je francoska znanstvena srenja odlo\xc4\x8dila, da bo opravila natan\xc4\x8dnej\xc5\xa1e meritve na nekoliko skrajnej\xc5\xa1ih to\xc4\x8dkah. V ta namen so poslali dve odpravi v letih 1735 in 1736, izmed katerih je prva izmerila dol\xc5\xbeino loka ene stopinje 110,576 km v perujskih Andih, tj. blizu ekvatorja, druga pa na Laponskem dol\xc5\xbeino 111,948 km. Ti razmeroma natan\xc4\x8dni izmeri sta ovrgli Cassinijeve meritve stopinj ter potrdili, da je Zemlja bolj podobna mandarini kot jajcu. Zatem so strokovnjaki razli\xc4\x8dnih narodnosti merili te dol\xc5\xbeine na ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dnih legah, med njimi tudi Ru\xc4\x91er Josip Bo\xc5\xa1kovi\xc4\x87 iz Dubrovnika, ki je 1750. leta precej natan\xc4\x8dno izmeril \xc5\xa1irinski lok med Rimom in Riminijem. Za razvoj merskega sistema pa so pomembne meritve francoskih strokovnjakov, opravljene med letoma 1792 in 1799. To je bil \xc4\x8das po francoski revoluciji, ko je bila v ljudski skup\xc5\xa1\xc4\x8dini ob vsem drugem predlagana tudi menjava dol\xc5\xbeinskih merskih enot. Charles de Talleyrand je tako osnoval enoto, ki bi bila 40-milijonski del poldnevni\xc5\xa1kega kroga ter bi se imenovala meter, nadomestila pa bi staro mero toise._NEWLINE_Nadaljnje meritve so se odvijale skozi 18. in 19. stoletje, kar je prineslo nova vedenja tudi glede vzporednikov. Meritve dol\xc5\xbeinskih stopinj so pokazale, da njihovi loki niso enako dolgi niti na stopinjah istega vzporednika, iz \xc4\x8desar se je porodil sklep o tem, da vzporedniki niso krogi, pa\xc4\x8d pa ravno tako nekoliko splo\xc5\xa1\xc4\x8dene ploskve, tj. elipse. Ruski kartograf Theodor Friedrich von Schubert je to domnevo dovr\xc5\xa1il do leta 1859 in obliko Zemlje ozna\xc4\x8dil za troosni sferoid.\n_START_SECTION_\nZemlja kot geoid\n_START_PARAGRAPH_\nZnanstveniki, ki so znova in znova raziskovali velikost in obliko Zemlje, so do 19. stoletja dognali, da se njihove meritve na razli\xc4\x8dnih koncih zemeljskega povr\xc5\xa1ja ne ujemajo niti ob upo\xc5\xa1tevanju tolerance napake. Tako je pri\xc5\xa1lo do nejasnosti zaradi razli\xc4\x8dno hitrega nihanja nihal vzdol\xc5\xbe istih vzporednikov, katerih te\xc5\xbenost bi bila po zakonitostih elipsoida po celotnem krogu enaka. Tak\xc5\xa1na neskladja si je bilo mo\xc4\x8d razlagati edino z domnevo, da je sila te\xc5\xbee na razli\xc4\x8dnih to\xc4\x8dkah iste zemljepisne \xc5\xa1irine razli\xc4\x8dna, slednje pa zaradi dejstva, da je razporeditev mas v Zemljini notranjosti neenakomerna. Leto 1842 je prineslo ugotovitev, da nihalo niha hitreje na obalah oceanov ali na otokih kot v notranjosti celin, kar pomeni tudi ve\xc4\x8djo silo te\xc5\xbee na oceanskih obmo\xc4\x8djih kot na obmo\xc4\x8djih celin; to pa nadalje pomeni, da je gostota snovi v notranjosti planeta ve\xc4\x8dja pod oceani kot pod celinami. Povr\xc5\xa1ina oceana na njegovem osrednjem obmo\xc4\x8dju je tako zaradi ve\xc4\x8dje sile te\xc5\xbee bli\xc5\xbeje sredi\xc5\xa1\xc4\x8du Zemlje kot povr\xc5\xa1ina ob obalah. To ka\xc5\xbee na neskladje razporeditve sile te\xc5\xbee po Zemljinem povr\xc5\xa1ju, zaradi \xc4\x8desar \xc4\x8drte, ki povezujejo kraje z enako te\xc5\xbeo, ne potekajo kot pri\xc4\x8dakovano po vzporednikih, pa\xc4\x8d pa so naklju\xc4\x8dno ukrivljene._NEWLINE_Zaradi na\xc5\xa1tetih odkritij izraz elipsoid v tem \xc4\x8dasu ni bil ve\xc4\x8d najprimernej\xc5\xa1i, zato je po Listingu leta 1873 v uporabo pri\xc5\xa1el pojem geoid. To je telo, omejeno s ploskvijo, ki je povsod pravokotna na smer sile te\xc5\xbee; povr\xc5\xa1ina geoida po celinah poteka prete\xc5\xbeno nad povr\xc5\xa1ino sferoida, na oceanih pa pod njo. Je razmeroma nepravilne oblike in ga znanost do danes \xc5\xa1e ni definirala z matemati\xc4\x8dno ena\xc4\x8dbo. Oblika najbolj izstopa na obmo\xc4\x8dju Indijskega oceana ju\xc5\xbeno od Indije, kjer je najti depresijo z globino -113 metrov od povr\xc5\xa1ja sferoida, ter na obmo\xc4\x8dju severno od avstralske celine, kjer najvi\xc5\xa1ji vrh geoida meri 81 metrov._NEWLINE_Geoid je neprimeren oziroma izjemno te\xc5\xbeaven za risanje kart, zato se v kartografski in ve\xc4\x8d drugih znanostih dela navezujejo na obliko referen\xc4\x8dnega ali Zemljinega elipsoida, ki je najbolj\xc5\xa1i matemati\xc4\x8dno izra\xc4\x8dunljiv pribli\xc5\xbeek geoida. Zemljin elipsoid se uporablja kot podlaga za izdelavo zemljevidov velikih meril, astronomska preu\xc4\x8devanja idr., ve\xc4\x8dkrat pa se za potrebe razli\xc4\x8dnega dela poenostavi tudi ta oblika, in sicer na obliko pravilne krogle, saj je razlika med referen\xc4\x8dnim elipsoidom in pravilno kroglo majhna.\n_START_SECTION_\nZemlja kot apioid ali kardioid\n_START_PARAGRAPH_\nS prihodom vesoljske dobe, ko je leta 1957 v vesolje poletel prvi umetni satelit, se je pri\xc4\x8delo novo obdobje astronomskih in zemljemerskih meritev. Poglavitna na\xc4\x8dina, s katerimi je znanost opravljala meritve na zemeljski povr\xc5\xa1ini s pomo\xc4\x8djo satelitov, sta postala satelitska triangulacija in ra\xc4\x8dunanje poteka satelitovih tirov in nje motenj._NEWLINE_Na ta na\xc4\x8din so ugotovili, da sateliti potujejo po poti nepravilnih elips, kar je le potrdilo splo\xc5\xa1\xc4\x8denost Zemlje. Odprto pa je bilo novo vpra\xc5\xa1anje, ali sta severna in ju\xc5\xbena polobla Zemlje sploh simetri\xc4\x8dni, saj je stroka pri\xc5\xa1la do odkritja, da je prizemlje \xe2\x80\x93 zemeljski povr\xc5\xa1ini najbli\xc5\xbeja to\xc4\x8dka satelitovega tira \xe2\x80\x93 nad severnim polom bli\xc5\xbeji Zemlji kot nad ju\xc5\xbenim polom. To se dogaja zaradi dejstva, da je masa snovi v okolici severnega pola ve\xc4\x8dja od mase snovi okoli nasprotnega pola, kar pa se sklada tudi z dejstvom, da je planet pri severnem polu izbo\xc4\x8den in pri ju\xc5\xbenem vbo\xc4\x8den: Zemlja spominja na obliko hru\xc5\xa1ke ali narobe obrnjenega srca, iz \xc4\x8desar izhajata poimenovanji apioid in kardioid. Tak\xc5\xa1na oblika Zemlje ima vpliv na mnogotere druge predmetnosti, tako je npr. severna poluta mnogo bolj celinska od nasprotne."