b'\n_START_ARTICLE_\nSamuel Clarke\n_START_SECTION_\nZgodnje \xc5\xbeivljenje in \xc5\xa1tudij\n_START_PARAGRAPH_\nClarke se je rodil v Norwichu. Njegov o\xc4\x8de je bil Edward Clarke, norve\xc5\xa1ki duhovnik in poslanec parlamenta ter brat Johna Clarka. \xc5\xa0olal se je v \xc5\xa1oli v Norwichu in na univerzi Caius v Cambridgu. Njegov mentor na Caiusu je bil John Ellis, osebni prijatelj Isaaka Newtona, ki pa je v naravni filozofiji pou\xc4\x8deval v skladu s kartezijanstvom, ki je prevladovalo na univerzi. Clarke pa je sprejel nov fizi\xc4\x8dni sistem Newtona; uporabil je vozilo pripisanega dela fizike v kartezijski tradiciji, da bi komentiral superiornost Newtonskega sistema. Ta u\xc4\x8dbenik je bil objavljen leta 1697, v istem letu pa se je Clarke sre\xc4\x8dal z Newtonovcem Williamom Whistonom. To je bilo prilo\xc5\xbenostno sre\xc4\x8danje v Norwichu, vendar je bil takrat Whiston duhovnik pri Johnu Mooru, \xc5\xa1kofu Norwicha. Clarke je postal duhovnik pri Mooru namesto Whistona in Moore ga je tudi predstavil \xc5\xbeupniji Drayton v Norfolku. Leta 1706 je Clarke s pomo\xc4\x8djo Mooreja pridobil \xc5\xbeupnijo St Benet Paul\'s Wharf v Londonu. Kmalu zatem ga je kraljica Anne postavila za enega od svojih rednih duhovnikov, leta 1709 pa ga je predstavila v \xc5\xbeupnijo sv. Jakoba v Westminsteru. Njegova cerkev je Clarka osebno povezala z Newtonom.\n_START_SECTION_\nBoylova predavanja (1704)\n_START_PARAGRAPH_\nClarke je bil dve leti Boylov predavatelj in je napisal dve knjigi. Newtonski teologi so uporabili Boyle predavanja za napad na nasprotnike ( Thomas Hobbes in Baruch Spinoza, zlasti deiztov in svobodnomiselnih ). Clarkeova predavanja so dolo\xc4\x8dila teme za naslednje debate. Leta 1704 se je ukvarjal z bitjem in lastnostmi Boga, primer fizi\xc4\x8dno-teolo\xc5\xa1kega sistema; in leta 1705 z dokazi o naravni in odkriti religiji. \xc4\x8ceprav so bile te knjige z razmakom, so bile na koncu vse objavljene skupaj. Ugled Clarka je bil v veliki meri odvisen od njegovih prizadevanj glede dokazovanja obstoja Boga in njegove teorije o pravi\xc4\x8dnosti. Prvi ni povsem a priori argument in ni bil predstavljen kot tak. Razumevanje, na primer o samopodobi in prvotnem vzroku za vse stvari, on pravi, "ni bilo mogo\xc4\x8de a priori enostavno dokazati", temve\xc4\x8d "dokazano posteriori iz raznolikosti in stopenj popolnosti v stvareh in vrstnem redu vzroke in u\xc4\x8dinke, od inteligence, ki so jo ustvarili bitja, ki so mu spo\xc5\xa1tovani, in od lepote, reda in konca namena stvari." V tezi, ki jo vodijo argumenti, so:_NEWLINE_Nekaj je obstajalo iz ve\xc4\x8dnosti da je iz ve\xc4\x8dnosti obstajalo neko nepremi\xc4\x8dno in neodvisno bitje da mora biti nespremenljivo in neodvisno bitje, ki je obstajalo iz ve\xc4\x8dnosti brez kakr\xc5\xa1nega koli zunanjega vzroka njenega obstoja, samo-obstajalo, kar je nujno obstoje\xc4\x8de kaj je snov ali bistvo tega bitja, ki je samo-obstoj ali nujno obstoje\xc4\x8de, nimamo pojma niti sploh ne moremo razumeti da je sama ali bistvo samoobstoje\xc4\x8dega bitja za nas popolnoma nerazumljivo, vendar so \xc5\xa1tevilne bistvene zna\xc4\x8dilnosti njegove narave strogo dokazljive, pa tudi njegov obstoj in, prvi\xc4\x8d, da mora biti nujno ve\xc4\x8dno da mora biti samoobstoje\xc4\x8de bitje neskon\xc4\x8dno in vseprisotno mora biti, vendar eno mora biti inteligentno bitje ne sme biti nujno sredstvo, temve\xc4\x8d biti podvr\xc5\xbeeno svobodi in izbiri morajo nujno imeti neskon\xc4\x8dno mo\xc4\x8d mora biti neskon\xc4\x8dno pameten, in mora nujno biti bitje neskon\xc4\x8dne dobrote, pravi\xc4\x8dnosti in resnice ter vseh drugih moralnih popolnosti, kot je postati vrhovni guverner in sodnik sveta. Da bi ugotovil svojo \xc5\xa1esto tezo, je Clarke trdil, da \xc4\x8das in prostor, ve\xc4\x8dnost in neomejenost, niso snovi, ampak atributi: lastnosti samoobstoje\xc4\x8dega bitja. Delo Clarka o obstoju Boga je odprlo britansko razpravo, ki je trajala do sredine stoletja. Edmundov zakon in drugi pisatelji so Clarka predstavljali kot trditev iz obstoja \xc4\x8dasa in prostora do obstoja Bo\xc5\xbeanstva. Na zakon je vplivalo delo Samuela Colliberja iz leta 1718, ki je spremenil Clarkov pristop.\n_START_SECTION_\nKorespondenca z Anthonyjem Collinsom\n_START_PARAGRAPH_\nJavna korespondenca Samuela Clarka z angle\xc5\xa1kim svobodomiselnim Anthonyjem Collinsom leta 1707 in 1708 je bila razprava o naravi zavesti. Glavni poudarek dopisovanja je bila mo\xc5\xbenost materialisti\xc4\x8dne teorije uma. Collins je zagovarjal materialisti\xc4\x8dni polo\xc5\xbeaj, da je bila zavest nastajajo\xc4\x8da lastnost mo\xc5\xbeganov, medtem ko je Clarke nasprotoval takemu mnenju in trdil, da se morata um in zavest lo\xc4\x8diti od materije. Korespondenca je spra\xc5\xa1evala tudi o izvoru zavesti, osebni identiteti, svobodni volji in determinizmu. Razprava je nastala zaradi polemike leta 1706 o nesmrtnosti du\xc5\xa1e. Clarke je objavil zavrnitev stali\xc5\xa1\xc4\x8d Henryja Dodwella, in to je pritegnilo Collinsa, ki je napisal A letter to Mr Dodwell. Do \xc5\xa1este izdaje (1731) je Clarkovo delo A letter to mr Dodwell iz leta 1706 naraslo na 475 strani, vklju\xc4\x8dno z odgovori Collinsa. Clarkov glavni argument proti Dodwellu je bil, da mora biti du\xc5\xa1a nesmrtna. John Norris je druga\xc4\x8de trdil, \xc4\x8deprav na Clarkovi strani razprave, pri \xc4\x8demer je uporabil predvsem ideje Malebrancheja. Collins je izpodbijal Clarka zaradi njegove vsebinske dvojnosti.\n_START_SECTION_\nSvetopisemska doktrina o Sveti Trojici (1712)\n_START_PARAGRAPH_\nClarke je preu\xc4\x8deval spise v izvirnih jezikih in primitivne kr\xc5\xa1\xc4\x8danske pisatelje. Leta 1710 je prevzel stopnjo doktorja v bo\xc5\xbeanskem \xc5\xbeivljenju, ki je kot svojo tezo zagovarjal dve trditvi: Nullum fidei Christianae dogma, v Sacris Scripturis traditum, est rectae rationi dissentaneum in Sine actionum humanarum libertate nulla potest esse religio. Formalna disputacija se je dolgo spominjala na virtuoznost Clarka; vendar je predsedujo\xc4\x8di profesor Regius Henry James prejel o\xc4\x8diten vtis, da so Clarkovi pogledi na Sveto Trojico neobi\xc4\x8dajni. Clarke se je moral zavezati, da bo obdr\xc5\xbeal vseh 39 \xc4\x8dlankov; in njegov poskus samoopravi\xc4\x8devanja s postavljanjem svojih pogledov v knjigo ni bil takoj uspe\xc5\xa1en. Med letom 1712 je Clarke objavil svojo razpravo The Scripture Doctrine of the Trinity. Razdeljen je bil na tri dele. Prva vsebuje zbirko in eksegezo besedil v Novi zavezi, ki se nana\xc5\xa1ajo na doktrino Svete Trojice; v drugem je doktrina postavljena in razlo\xc5\xbeena kot niz predlogov; in v tretji so odlomki v liturgiji angle\xc5\xa1ke cerkve, ki se nana\xc5\xa1ajo na doktrino Svete Trojice. Whiston je trdil, da je Sidney Godolphin poslal sporo\xc4\x8dilo Clarku nekje pred objavo, da "je bilo javno mnenje te\xc5\xbeko obdr\xc5\xbeano v rokah tistih, ki so bili na prostosti", in da je bil zato slab \xc4\x8das za objavo sporne knjige. Clarke v nobenem primeru ni opazil nobenih Whigovih te\xc5\xbeav. Maurice Wiles kli\xc4\x8de Clarkove poglede "zmerno arijanstvo". V \xc4\x8dasu, ko so bili obto\xc5\xbeeni kot arijansti; pripadali so, tako kot Newtonovi, tudi vrsti anttitrinitarizma, ki so jo kasneje imenovali \xc2\xbbvisok arianizem\xc2\xab. Clarkoy polo\xc5\xbeaj je bil subordinacijski in manj radikaleni kot Newtonov. Pogledal je 1251 bibli\xc4\x8dna besedila in zavrnil delo comma Johanneum. Bil je bolj pozoren in strog kot Whiston.\n_START_SECTION_\nPolemika Svete Trojice\n_START_PARAGRAPH_\nPolemiko v angle\xc5\xa1ki cerkvi, h kateri je Clarke pomembno prispeval, je za\xc4\x8del George Bull s svojo objavo leta 1685 o stali\xc5\xa1\xc4\x8dih o cerkvenih o\xc4\x8detih pred prvim svetom Nicaea (leta 325). Reagiral je na vpra\xc5\xa1anja, ki so se pojavila drugje v Evropi zaradi Petaviusa, Christopherja Sandiusa in Daniela Zwickerja iz sokinisti\xc4\x8dnega tabora in Arminijancev. \xc5\xa0ele s tesnimi razpravami Clarka in njegovega glavnega nasprotnika Daniela Waterlanda, generacije pozneje, so postale teolo\xc5\xa1ke in zgodovinske to\xc4\x8dke sredi\xc5\xa1\xc4\x8de pozornosti. Clarke in Waterland sta definitivno razlikovala med teologijo konsubstantnosti in samoobstojnosti. Waterland je trdil v teologiji anglikanske ortodoksnosti \xc4\x8dasa, da so bili odnosi poleg ortodoksnega atanasijskega pogleda omejeni na arijanstvo in sabelijanstvo; in da slednji nista bili skladni s Svetim pismom. Prav tako je zagovarjal zgodovinsko trditev Bulla, da so o\xc4\x8detje pred Nicaejo imeli stali\xc5\xa1\xc4\x8da, ki so bila ortodoksna po Nicaeji. Clarkov odpor na obe to\xc4\x8dke je imel resno podporo sodobnih znanstvenikov. Pot iz angle\xc5\xa1ke polemike iz leta 1712 je vklju\xc4\x8devala vsaj deset pisateljev. Do poletja 1714 se je razprava o doktrini Svetega pisma o Sveti Trojici razvejala in spro\xc5\xbeila formalno prito\xc5\xbebo glede spodnjega doma: zakon o blasfemiji 1697 je \xc5\xa1e vedno postal kaznivo dejanje za "vsako osebo, ki se izobra\xc5\xbeuje ali je opravila poklic kr\xc5\xa1\xc4\x8danske vere, s pisanjem, pridiganjem, pou\xc4\x8devanjem ali svetovanjem, da bi zanikali Sveto Trojico ". Clarke je pripravil apologeti\xc4\x8dni predgovor, nato pa je dal pojasnila, ki so zadovoljili zgornjo hi\xc5\xa1o soglasja. Med \xc5\xa1kofi je imel mo\xc4\x8dne podpornike. Clarke je obljubil, da ne bo pridigal ali pisal o tej temi. Arthur Ashley Sykes in John Jackson sta od takrat delovala kot njegova poobla\xc5\xa1\xc4\x8denca. Drugi glavni udele\xc5\xbeenci v polemiki so bili John Edwards, Francis Gastrell, James Knight, ki je deloval z biolo\xc5\xa1kim biografom Robertom Nelsonom, Richard Mayo (sin nekonformisti\xc4\x8dnega Richarda Mayoja ), Stephen Nye, Edward Welchman in Edward Wells. Caroline Ansbach, wale\xc5\xa1ka princesa, je zahtevala, da Clarke brani svoje poglede v sporu z Edwardom Hawardenom, in je to potekalo leta 1719, v njeni prisotnosti. Hawarden se je vrnil na temo dela Answer to Dr. Clarke and Mr. Whiston(1729).\n_START_SECTION_\nKorespondenca z Leibnizom\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1715 in 1716 je potekala razprava med Clarkom in Gottfriedom Leibnizom o na\xc4\x8delih naravne filozofije in religije, ki pa je bila prekinjena, ko je umrl Leibniz. Zbirka dokumentov, ki se je podajala med njima, je bila objavljena leta 1717.\n_START_SECTION_\nKasneje \xc5\xbeivljenje in smrt\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1719 je Nicholas Lechmere, 1. baron Lechmera, predstavil Clarka mojstrstvu Wigstonove bolni\xc5\xa1nice v Leicesterju. Leta 1727, ko je umrl Sir Isaac Newton, mu je sodi\xc5\xa1\xc4\x8de ponudilo mesto mojstra kovnice, ki je v povpre\xc4\x8dju vredno od 1200 do 1500 funtov na leto. Zavrnil je delovno mesto. V nedeljo, 11. maja 1729, je Clarke, ko je imel pridigopred sodniki v gostilni Serjeants, nenadno zbolel. To je povzro\xc4\x8dilo njegovo smrt, ki se je zgodila na soboto v Londonu.\n_START_SECTION_\nPrevodi\n_START_PARAGRAPH_\nClarke je objavil latinsko verzijo Trait\xc3\xa9 de physique Jacques Rohault (1617 - 1672) s pripombami, ki jih je kon\xc4\x8dal preden je dopolnil 22 let. Sistem Rohaulta je temeljil na kartezijskih na\xc4\x8delih in je bil prej znan le preko surove latinske razli\xc4\x8dice. Prevod Clarka (1697) se je \xc5\xa1e naprej uporabljal kot u\xc4\x8dbenik na univerzi, dokler ga niso zamenjali z razpravami Newtona. Izdane so bile \xc5\xa1tiri izdaje, zadnja izdaja je bila leta 1718. Prevod v angle\xc5\xa1\xc4\x8dino je leta 1723 opravil njegov mlaj\xc5\xa1i brat John, dekan Salisburyja. Leta 1706 je Clarke prevedel Newtonovo delo Opticks v latin\xc5\xa1\xc4\x8dino, za kar mu je avtor pla\xc4\x8dal 500 funtov. Leta 1709 je Clarke na zahtevo avtorja spremenil angle\xc5\xa1ki prevod Apostolical Constitutions Williama Whistona. Leta 1712 je objavil izdajo Caesar\'s Commentaries z gravurami, posve\xc4\x8denimi Johnu Churchillu, prvemu vojvodi Marlborougha. Leta 1729 je objavil prvih dvanajst knjig Homerjeve Iliade. To izdajo, posve\xc4\x8deno Williamu Augustusu, vojvodi Cumberlanda, je pohvalil \xc5\xa1kof Hoadly. Tri leta po njegovi smrti se je pojavilo tudi zadnjih dvanajst knjig Iliade, ki jih je izdal njegov sin Samuel Clarke, prve tri knjige in del \xc4\x8detrte pa je, kot navaja, preoblikoval in komentiral njegov o\xc4\x8de.\n_START_SECTION_\nDruga dela\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1699 je Clarke objavil dve razpravi: Three Practical Essays on Baptism, Confirmation and Repentance in Some Reflections on that part of a book called Amyntor, ali a Defence of Milton\'s Life, ki se nana\xc5\xa1a na pisanja primitivnih o\xc4\x8detov in na kanone Nove zaveze. Leta 1701 je objavil Parafrazo evangelija sv. Mateja, ki mu je leta 1702 sledila Parafraza evangelija sv. Marka in sv. Luke in kmalu zatem tretja knjiga sv. Janeza. Kasneje so bile natisnjene skupaj v dveh zvezkih in skozi ve\xc4\x8d izdaj. Leta 1724 je Clarke objavil sedemnajst pridig, enajst od teh ni bilo natisnjenih. Leta 1728 je bilo objavljeno "Pismo dr. Clarka Benjaminu Hoadlyju, F.R.S., ki ga je spro\xc5\xbeila polemika o dele\xc5\xbeu hitrosti in sile teles v gibanju", ki je bilo natisnjeno v filozofskih transakcijah. Kmalu po njegovi smrti je njegov brat, dr. John Clarke, iz svojih prvotnih rokopisov objavil cerkveni An Exposition of the Church Catechism. The Exposition je sestavljen iz predavanj, ki jih je bral vsak \xc4\x8detertek zjutraj, nekaj mesecev v letu, v cerkvi sv. Jakoba. Spremenil jih je in jih pripravil na tisk.\n_START_SECTION_\nMoralni pogledi\n_START_PARAGRAPH_\nClarkova eti\xc4\x8dna teorija "sposobnosti" je oblikovana na analogiji matematike. Ugotovil je, da imajo v odnosu do volje stvari objektivno sposobnost, ki je podobna medsebojni skladnosti stvari v fizi\xc4\x8dnem vesolju. To pripravljenost je Bog dal dejanjem, saj je dal zakone naravi; in sposobnost je nespremenljiva kot zakoni. Teorijo so kritizirali Th\xc3\xa9odore Simon Jouffroy, Am\xc3\xa9d\xc3\xa9e Jacques, Sir James Mackintosh, Thomas Brown, Francis Hutcheson in drugi, vendar jih je John Balguy v veliki meri branil proti sentimentalisti\xc4\x8dnemu primeru Hutchesona proti moralnemu racionalizmu. Podobno obliko moralnega racionalizma razvija katedrala Platonista Ralph Cudworth.\n_START_SECTION_\nVpliv\n_START_PARAGRAPH_\nClarke je vplival na filozofe razsvetljenstva, vklju\xc4\x8dno z Lordom Monboddom. Pustil je zapiske o knjigi Book of Common Prayer. Ti so postali vir za Theophilus Lindseyove The Book of Common Prayer Reformed According to the Plan of the Late Dr. Samuel Clarke 1774 in drugih liturgi\xc4\x8dnih del.\n_START_SECTION_\nDru\xc5\xbeina\n_START_PARAGRAPH_\nClarke se je poro\xc4\x8dil s Katherine Lockwood, h\xc4\x8derko duhovnika gospoda Lockwooda iz vasi Little Massingham v Norfolku. Imela sta sedem otrok, od tega jih je pre\xc5\xbeivelo pet. Najstarej\xc5\xa1i sin Samuel Clarke je vstopil v Notranji tempelj leta 1716 in Jezusovo univerzo v Cambridgu leta 1717. Postal je \xc4\x8dlan Kraljevskega dru\xc5\xa1tva leta 1728 in umrl _NEWLINE_leta 1767.'