b'\n_START_ARTICLE_\nDavek na urin\n_START_PARAGRAPH_\nDavek na urin je med bolj nenavadnimi davki. Uvedel ga je rimski cesar Neron v prvem stoletju na\xc5\xa1ega \xc5\xa1tetja. Urin je v starem Rimu imel tr\xc5\xbeno vrednost in so ga revnej\xc5\xa1i sloji zbirali ter zanj dobili nekaj denarja. Zbirali so ga tudi v javnih strani\xc5\xa1\xc4\x8dih. Urin so uporabljali za strojenje ko\xc5\xbe in za druge kemijske procese; med drugim so pridobivali iz njega amonijak, s katerim so prali volnene toge._NEWLINE_Davek je \xc4\x8dez nekaj \xc4\x8dasa znova uvedel cesar Vespazijan in so ga pobirali od vseh javnih strani\xc5\xa1\xc4\x8d. Anekdoto o tem sporo\xc4\x8data rimska zgodovinarja Svetonij in Kasij Dion. Ko se je Vespazijanov sin Tit prito\xc5\xbeeval nad sramotnim davkom, mu je cesar pomolil pod nos zlatnik, reko\xc4\x8d: \xc2\xbbNon olet!\xc2\xab\xc2\xa0(Ne smrdi.) Od tod izrek \xc2\xbbPecunia non olet!\xc2\xab\xc2\xa0(Denar ne smrdi). Vespazijanovo ime \xc5\xa1e vedno ti\xc4\x8di v poimenovanju javnega strani\xc5\xa1\xc4\x8da za mo\xc5\xa1ke (za uriniranje) v Franciji \xe2\x80\x93 vespasienne.'