b"\n_START_ARTICLE_\nSlavko Jan\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje\n_START_PARAGRAPH_\nOd leta 1923 je bil igralec, po 1945 pa re\xc5\xbeiser Drame Slovenskega narodnega gledali\xc5\xa1\xc4\x8da v Ljubljani, od 1948 do 1952 ter 1955 do 1961 tudi njen ravnatelj. Na Akademiji za gledali\xc5\xa1\xc4\x8de, radio, film in televizijo je bil od leta 1946 predavatelj za govorno tehniko, od leta 1952 izredni in od 1955 redni profesor za re\xc5\xbeijo, od 1961 do 1964 je bil tudi njen dekan. Poro\xc4\x8den je bil z igralko Vido Juvan, ena njegova sestra je bila poro\xc4\x8dena z literarnim zgodovinarjem Alfonzom Gspanom, druga pa s pisateljem Jo\xc5\xbeetom \xc4\x8campo.\n_START_SECTION_\nDelo\n_START_PARAGRAPH_\nOdigral je 276 gledali\xc5\xa1kih vlog. Kot igralec je bil zlasti v mlaj\xc5\xa1ih letih zelo uspe\xc5\xa1en in priljubljen. V slovenskem dramskem repertoarju je oblikoval \xc5\xa1tevilne like, od osrednjih likov Cankarjevih dram (Peter v Pohuj\xc5\xa1anju v dolini \xc5\xa1entflorjanski, Poljanec v Lepi Vidi, \xc5\xa0\xc4\x8duka v delu Za narodov blagor) do naslovne vloge v Kreft-Levstikovi drami Tugomer, Linharta v Kranjskih komedijantih itd. Oblikoval je mnoge glavne in naslovne vloge v klasi\xc4\x8dnih in sodobnih dramah (Shakespearovega Romea in Hamleta, Schillerjevega Don Carlosa, Shawevega Hudi\xc4\x8devega u\xc4\x8denca, Rostandovega Orli\xc4\x8da, Aljo\xc5\xa1o v Bratje Karamazovi, \xc4\x8cackega v Gorje pametnemu, Mosca v Volponeju itd.). Igral je tudi v treh slovenskih filmih: Sedmina (1969), Prestop (1980) in Leta odlo\xc4\x8ditve (1984). Veliko je sodeloval tudi pri radiu._NEWLINE_Zre\xc5\xbeiral je 65 del, najve\xc4\x8d v Ljubljani, Mariboru in Trstu, pa tudi izven Slovenije, v Zagrebu, Beogradu, Sarajevu in drugod. Kot re\xc5\xbeiser je bil zvest poustvarjalec avtorjevega dela brez te\xc5\xbenje po uveljavljanju mimo njega. Uveljavil se je predvsem z uprizoritvami slovenskih dramskih del, \xc5\xa1e posebej Cankarja in novej\xc5\xa1e slovenske dramatike (Smole, Torkar itd.). Njegova uprizoritev Cankarjevih Hlapcev (1948, kasneje tudi v Zagrebu in Beogradu) velja za enega od mejnikov v razvoju slovenskega gledali\xc5\xa1\xc4\x8da. S to uprizoritvijo je dosegel izreden uspeh tudi na festivalu Gledali\xc5\xa1\xc4\x8da narodov v Parizu leta 1956, ko se je ljubljanska Drama uveljavila tudi kot evropsko gledali\xc5\xa1\xc4\x8de._NEWLINE_Bil je med soustanovitelji jugoslovanskega dramskega festivala Sterijino pozorje v Novem Sadu, kjer je ljubljanska Drama sodelovala kot edino gledali\xc5\xa1\xc4\x8de vsako leto in dobila najve\xc4\x8d nagrad, predvsem za uprizarjanje doma\xc4\x8de, slovenske dramatike. Kot re\xc5\xbeiser in ravnatelj Drame si je \xc5\xa1e posebej prizadeval za vnos nove evropske in ameri\xc5\xa1ke dramatike v slovenski dramski repertoar (A. Miller, T. N. Wilder, E. O'Neill.)_NEWLINE_Za svoje delo in umetni\xc5\xa1ke stvaritve je prejel \xc5\xa1tevilna priznanja. Pre\xc5\xa1ernovo nagrado je dobil dvakrat, leta 1948 za uprizoritev Cankarjevih Hlapcev in leta 1980 za \xc5\xbeivljenjsko delo. Leta 1974 je dobil Bor\xc5\xa1tnikov prstan, leta 1958 pa Sterijevo nagrado za re\xc5\xbeijo (Janeza \xc5\xbdmavca V pristanu so orehove lupine)."