b'\n_START_ARTICLE_\nBrusa\xc4\x8d\n_START_SECTION_\nZgodba\n_START_PARAGRAPH_\nCigan \xc5\xa0tefan Matu\xc5\xa1, glasbenik in brusa\xc4\x8d, pride iz Murske Sobote v Ljubljano, poln upanja na bolj\xc5\xa1e \xc5\xbeivljenje. Pri starih znancih brez uspeha i\xc5\xa1\xc4\x8de delo in preno\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8de. Vsi imajo namre\xc4\x8d dovolj svojih te\xc5\xbeav in nih\xc4\x8de ni ve\xc4\x8d tak, kakr\xc5\xa1nega se spomni. Najprej poi\xc5\xa1\xc4\x8de \xc5\xa0andorja Valen\xc4\x8di\xc4\x8da, ki mu je pred leti obljubil mesto v ansamblu, \xc4\x8de se nau\xc4\x8di igrati violino. Na\xc4\x8drte prekri\xc5\xbea \xc5\xa0andorjeva \xc5\xbeena, ki \xc5\xa0andorju med spanjem polomi prste, da ne bi \xc5\xa1el muzicirat v Karlovec. V Ljubljani \xc5\xa0tefan najde svojo sestro Tilo, ki ple\xc5\xa1e v baru. Propade mu tudi na\xc4\x8drt, da bi v tem baru metal no\xc5\xbee. Sestri o\xc4\x8dita, da ima za fanta Nemca, saj so jim ti za\xc5\xbegali hi\xc5\xa1o s star\xc5\xa1i vred, ko so iskali njega in Andreja Ple\xc4\x8dka. \xc5\xa0tefan \xc5\xbeivi iz preteklosti, v sedanjosti pa se po\xc4\x8duti izgubljenega. Od Tile izve, da se je spremenil tudi Andrej. Upal je, da mu bo priskrbel delo v skladi\xc5\xa1\xc4\x8du njegove firme, a izve, da je \xc5\xa0tefan zanj le \xc5\xa1e cigan. Poleg tega no\xc4\x8de priznati, da je o\xc4\x8de Tilinega otroka, zato mu \xc5\xa0tefan pove, kar mu gre. V sebi \xc4\x8duti odpor, ki pa se za\xc4\x8dne spreminjati v \xc5\xbealost in obup. Po\xc4\x8duti se samega, nemo\xc4\x8dnega in nekoristnega. \xc5\xbde pomisli, da bi sko\xc4\x8dil z mostu v reko, ko se spomni na malega \xc5\xa0tefana, Tilinega sina, ki ga mora \xc5\xa1e videti. Spomni se tudi violine. Z novim upanjem, da bo \xc5\xa0andor ozdravel, se vrne v Prekmurje.\n_START_SECTION_\nKritika o Smiljanu Rozmanu in romanu\n_START_PARAGRAPH_\n"Ustvaril je enega naj\xc4\x8distej\xc5\xa1ih in najvernej\xc5\xa1ih likov sodobne slovenske proze, govorica pa, ki mu jo je polo\xc5\xbeil v usta, ni govorica revolucionarja, temve\xc4\x8d obupanega to\xc5\xbenika." (Rupel 1966: 95-97)'