b'\n_START_ARTICLE_\nKaj je razsvetljenstvo (Foucault)\n_START_SECTION_\nKantov tekst\n_START_PARAGRAPH_\nPri Kantovem odgovoru pod\xc4\x8drta opredelitev razsvetljenstva kot izhoda (iz nedoletnosti) in opozori na razliko tak\xc5\xa1ne zastavitve refleksije o sedanjosti glede na poprej\xc5\xa1nje (pri Platonu, Avgu\xc5\xa1tinu, Vicu). Tako razumljeno pomeni razsvetljenstvo modifikacijo predobstoje\xc4\x8dega razmerja med voljo, avtoriteto in uporabo pameti (uma). Ker je \xc4\x8dlovek sam odgovoren za svojo nedoletnost, iz nje ne more priti brez spremembe, ki jo bo sam izvedel na samem sebi. Ob individualni plati razsvetljenstva pa je prisotna \xc5\xa1e institucionalna, politi\xc4\x8dna, dru\xc5\xbebena plat: razsvetljenstvo kot politi\xc4\x8dni problem._NEWLINE_\xc4\x8ceravno Kantov tekst ni - tako Foucault - povsem iz\xc4\x8drpen in adekvaten opis kompleksnosti kulturnih in dru\xc5\xbebenih sprememb s konca 18. stoletja, vendar prina\xc5\xa1a neko pomembno filozofsko perspektivo, s tem ko odpira problem, kako naj se \xc4\x8dlove\xc5\xa1tvo (oziroma bolj specifi\xc4\x8dno dr\xc5\xbeava) transformira v skupnost svobodnih in avtonomnih individuov. Zato izpostavi Kantovo koncepcijo razsvetljenstva kot dobe Kritike - in sicer trojnega razsojanja o tem, kaj lahko \xc4\x8dlovek spozna, kaj naj stori in kaj mu je dovoljeno upati ter v tem kontekstu povezavo vpra\xc5\xa1evanja\xc2\xa0\xc2\xbbKaj je razsvetljenstvo?\xc2\xab\xc2\xa0s Kantovimi tremi velikimi kritikami. A specifi\xc4\x8dnost Kantovega teksta je nadaljnje kri\xc5\xbeanje te kriti\xc4\x8dno-analiti\xc4\x8dne plati refleksije s histori\xc4\x8dno refleksijo o aktualnosti njegovega po\xc4\x8detja._NEWLINE_Svojo analizo Kantovega teksta zgosti v ugotovitvi, da si je modernost treba predstavljati bolj kot dr\xc5\xbeo oz. stali\xc5\xa1\xc4\x8de (attitude), kot pa v smislu zgodovinskega obdobja.\n_START_SECTION_\nEthos modernosti za dana\xc5\xa1nji \xc4\x8das\n_START_PARAGRAPH_\nPo opozorilih (glej spodaj), kaj ta filozofski ethos ni, mu Foucault poda\xc2\xa0\xc2\xbbbolj pozitivno vsebino\xc2\xab\xc2\xa0- temeljil naj bi a)na kritiki (presojanju) tega, kar rekamo, mislimo in po\xc4\x8dnemo ter na b)hkratnem preu\xc4\x8devanju\xc2\xa0\xc2\xbbhistori\xc4\x8dne ontologije nas samih\xc2\xab, se pravi raziskovanju, kako smo postali to, kar smo._NEWLINE_1. Teoretska plat_NEWLINE_Ta dr\xc5\xbea je bistveno mejno stali\xc5\xa1\xc4\x8de (ne zunaj, ne znotraj: na meji). Kritika kot analiza limit ter hkratna refleksija o njih._NEWLINE_Na meji pomeni toliko kot niti sprejemati niti zavra\xc4\x8dati. A namesto Kantovega projekta v obliki nujnega omejevanja, \xc5\xbeeli Foucault bolj pozitivno obliko kritike - \xc5\xbeeli prakti\xc4\x8dno kritiko v obliki mo\xc5\xbenega prestopanja, ki naj se izvaja kot histori\xc4\x8dna raziskava (enqu\xc3\xaate) elementov, ki so nas pripeljali do tega, da smo se konstituirali in prepoznali kot subjekte tega, kar po\xc4\x8dnemo, mislimo in rekamo. Kantov transcendentalni pristop Foucault nadomesti z genealo\xc5\xa1kim in arheolo\xc5\xa1kim. Kritika, ki bi sku\xc5\xa1ala kar se da dale\xc4\x8d in kar se da na \xc5\xa1iroko ponovno zalu\xc4\x8dati nedolo\xc4\x8deno delo svobode._NEWLINE_2. Plat delovanja, eksperimentiranja._NEWLINE_Ta filozofski ethos (ali stali\xc5\xa1\xc4\x8de) si moramo predstavljati kot\xc2\xa0\xc2\xbbhistori\xc4\x8dno-prakti\xc4\x8dno preizku\xc5\xa1anje limit, ki jih lahko prebijemo, in v tem smislu kot delo nas samih na nas samih, kolikor smo svobodna bitja\xc2\xab\xc2\xa0_NEWLINE_Poleg histori\xc4\x8dnih raziskav se je treba po Foucaultu lotiti tudi preizku\xc5\xa1anja stvarnosti in aktualnosti - da bi zagrabili tiste to\xc4\x8dke, kjer je sprememba mo\xc5\xbena in za\xc5\xbeelena ter da bi po drugi strani lahko dolo\xc4\x8dili natan\xc4\x8dno formo, ki jo bomo nadeli spremembam. Polje za eksperimentiranje pa ne bi bilo (kot doslej, zlasti v 20. stoletju) globalno in radikalno, temve\xc4\x8d naj bi se lotevali\xc2\xa0\xc2\xbbzmerom delnih in lokalnih preizku\xc5\xa1anj\xc2\xab.\n_START_SECTION_\nDelimitacija: kaj ni razsvetljenski ethos modernosti\n_START_PARAGRAPH_\nFoucault uvede svojo opredelitev s strogo distinkcijo: na razsvetljenstvo se ne moremo navezati prek\xc2\xa0\xc2\xbbzvestobe posameznim elementom doktrine\xc2\xab, ampak prej s\xc2\xa0\xc2\xbbpermanentno reaktivacijo [moderne] dr\xc5\xbee\xc2\xab._NEWLINE_1. V prvi vrsti je treba zavrniti\xc2\xa0\xc2\xbbizsiljevanje\xc2\xab\xc2\xa0z razsvetljenstvom, kjer bi se morali opredeljevati, ali smo proti ali za razsvetljenstvo (ter njegovo racionalnost). Namesto tega se je treba spustiti v analizo nas samih kot histori\xc4\x8dno dolo\xc4\x8denih bitij v smislu serije kar se da preciznih zgodovinskih raziskav. Te ne bi bile usmerjene v bistvo racionalnosti, temve\xc4\x8d v aktualne limite nujnega - v tisto, kar ni ve\xc4\x8d nepogre\xc5\xa1ljivo za na\xc5\xa1o samokonstitucijo - vzpostavljanje nas samih kot avtonomnih bitij._NEWLINE_2. Permanentno presojanje nas samih se mora ogniti zmotnemu me\xc5\xa1anju humanizma in razsvetljenstva. Humanizem za Foucaulta ni isto kot na\xc4\x8din refleksivnega odnosa do sedanjosti, ki ga vidi kot klju\xc4\x8dni element razsvetljenskega filozofiranja.\xc2\xa0\xc2\xbbHumanizem\xc2\xab\xc2\xa0je po navadi zvezan s kopico vrednostnih sodb, razdrobljen je v ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dic, ki si med seboj tu in tam celo nasprotujejo in ki se pogosto zatekajo v nenavadna zavezni\xc5\xa1tva z religijo, z znanostmi, s politiko. Ker nima stalne vsebine, je preve\xc4\x8d nekonsistenten, da bi ga mogli uporabiti kot os za refleksijo.\n_START_SECTION_\nFoucault kot anti-postmodernist?\n_START_PARAGRAPH_\nV domala vsakem pregledu filozofije, enciklopedi\xc4\x8dnih zapisih ter v mnogih strokovnih \xc4\x8dlankih najdemo Foucaulta klasificiranega kot\xc2\xa0\xc2\xbbpostmodernista\xc2\xab, njegovo filozofijo kot\xc2\xa0\xc2\xbbpostmodernisti\xc4\x8dno\xc2\xab. Predstavljeni \xc4\x8dlanek pa v ostrem nasprotju s tem ka\xc5\xbee Michela Foucaulta, kako se ume\xc5\xa1\xc4\x8da v dru\xc5\xbebo modernisti\xc4\x8dnih mislecev in nas sku\xc5\xa1a opozoriti na kontinuiteto svojega dela glede na modernisti\xc4\x8dni/razsvetljenski projekt. Postmoderna nikakor ni Foucaultov izraz - o\xc4\x8ditno je do njega gojil dolo\xc4\x8dene zadr\xc5\xbeke - in o\xc4\x8ditno se tudi ni prepoznaval v tem projektu. \xc4\x8cetudi je njegovo delo imelo pomembne u\xc4\x8dinke za filozofijo in za njeno samodojemanje - prav te premike so nekateri ozna\xc4\x8dili kot postmoderno -, se zdi, da Foucaultova shema njegov (na\xc5\xa1) \xc4\x8das postavlja kot novo etapo znotraj moderne dobe, ne pa kot novo epoho, kakor zadevo vidijo zagovorniki postmoderne. Z gotovostjo lahko trdimo, da Foucault ni antimodernist; kot pravi, je\xc2\xa0\xc2\xbbtreba zavrniti vse, kar se predstavlja v obliki poenostavljajo\xc4\x8de in avtoritarne alternative\xc2\xab, ki jo je identificiral kot\xc2\xa0\xc2\xbbizsiljevanje\xc2\xab\xc2\xa0v zvezi z razsvetljenstvom, razsvetljenskim racionalizmom, humanizmom. V tem smislu bi najbr\xc5\xbe rekel, da je izsiljevanje s postoderno nesprejemljivo, in tako lahko o njem govorimo kve\xc4\x8djemu - \xc4\x8de sploh - kot o postmodernistu z zadr\xc5\xbekom, nikakor pa ne more biti zastavono\xc5\xa1a postmodernisti\xc4\x8dnega gibanja, kakor je pogosto predstavljen.'