b'\n_START_ARTICLE_\nOtto Fritz Meyerhof\n_START_SECTION_\nMladost\n_START_PARAGRAPH_\nMeyerhof je leta 1909 kon\xc4\x8dal medicino na Univerzi v Heidelbergu. Najprej se je zanimal za psihologijo in psihiatrijo, sre\xc4\x8danje z Ottom Warburgom, prav tako nem\xc5\xa1kim biokemikom, pa ga je usmerilo k fiziologiji in biokemiji. Leta 1918 je pri\xc5\xa1el na Univerzo v Kielu in se posvetil biokemiji mi\xc5\xa1ic.\n_START_SECTION_\nMeyerhofove raziskave mi\xc5\xa1ic\n_START_PARAGRAPH_\nZnano je bilo, da mi\xc5\xa1ice vsebujejo glikogen, snov, ki jo je francoski fiziolog Claude Bernard, odkril ve\xc4\x8d kot pol stoletja prej v jetrih. Angle\xc5\xa1ki biokemik Frederick Gowland Hopkins je s sodelavci desetletje prej dokazal, da delujo\xc4\x8da mi\xc5\xa1ica kopi\xc4\x8di mle\xc4\x8dno kislino. Meyerhof je v vrsti skrbnih poskusov dokazal, da obstaja kvantitativna zveza med glikogenom, ki je izgoinil, in mle\xc4\x8dno kislino, ki se je pojavila, tter da se pri procesu ne porablja kisik. To je namre\xc4\x8d anaerobna glikoliza, kar pomeni razpad glikogena brez navzo\xc4\x8dnosti kisika. Meyerhof je tudi dokazal, da ko mi\xc5\xa1ice po delu po\xc4\x8divajo, del mle\xc4\x8dne kisline oksidira (se torej razgradi), za kar je potreben molekularni kisik. Energija, ki nastane pri tem, zadostuje, da se ve\xc4\x8dina mle\xc4\x8dne kisline zopet spremeni v glikogen._NEWLINE_Meyerhofovo delo je pomenilo za\xc4\x8detek raziskovanja, ki sta ga pozneje nadaljevala \xc4\x8de\xc5\xa1ko-ameri\xc5\xa1ka zakonca Cori (Karel Ferdinand in Gerty Theresa Radnitz), s katerim so ugotovili posamezne stopnje spremembe glikogena v mle\xc4\x8dno kislino. Po njem in njegovim sodelavcem se ta razgradnja imenuje\xc2\xa0\xc2\xbbEmbdenova-Meyerhofova metabolna pot\xc2\xab. Za svoje delo sta leta 1922 Meyerhof in angle\xc5\xa1ki fiziolog Archibald Vivian Hill skupaj dobila Nobelovo nagrado za fiziologijo ali medicino.\n_START_SECTION_\nMeyerhof po Hitlerjevem prihodu na oblast\n_START_PARAGRAPH_\nPod Hitlerjem je postalo Meyerhofovo \xc5\xbeivljenje zaradi \xc5\xbeidovskega porekla v Nem\xc4\x8diji vse bolj neprijetno. Kljub Nobelovi nagradi je bil leta 1935 prisiljen odstopiti z mesta profesorja na In\xc5\xa1titutu Kaiser Wilhelm. Leta 1938 se je zato odpravil v Francijo v Pariz, kjer je postal direktor raziskav na Institut de Biologie Physiochimique. Po nacisti\xc4\x8dni zasedbi Francije leta 1940 se je moral znova preseliti, tokrat v Zdru\xc5\xbeene dr\xc5\xbeave Amerike, kjer je dobil delovno mesto na Univerzi v Filadelfiji. Leta 1948 je zaprosil za dr\xc5\xbeavljanstvo, tako da je zadnja tri leta pre\xc5\xbeivel kot ameri\xc5\xa1ki dr\xc5\xbeavljan. Leta 1951 je v starosti 67 let umrl zaradi sr\xc4\x8dne kapi.'