b'\n_START_ARTICLE_\nUkrasni pridevek\n_START_PARAGRAPH_\nOkrasni pridevek (epiteton, \xe1\xbc\x90\xcf\x80\xce\xaf\xce\xb8\xce\xb5\xcf\x84\xce\xbf\xce\xbd \xe2\x80\x93 epitheton, neut. of \xe1\xbc\x90\xcf\x80\xce\xaf\xce\xb8\xce\xb5\xcf\x84\xce\xbf\xcf\x82 \xe2\x80\x93 epithetos \'dodano\') je stilno-retori\xc4\x8dna figura. Gre za besedo ali besedno zvezo, ki se pojavlja ob samostalniku in slikovito prika\xc5\xbee lastnost kak\xc5\xa1nega predmeta in pomeni izra\xc5\xbeanje s prenesenim (nepri\xc4\x8dakovanim) pomenom.\n_START_SECTION_\nSplo\xc5\xa1no\n_START_PARAGRAPH_\nEpiteton navadno nastopa kot pridevnik (zato ga imenujemo tudi pesni\xc5\xa1ki prilastek), v\xc4\x8dasih pa tudi kot samostalnik. Ima ne le funkcijo okra\xc5\xa1evanja, ampak z njim \xc5\xbeelimo dose\xc4\x8di umetni\xc5\xa1ki namen, po tej funkciji pa je tudi dobil ime. Od navadnega prilastka se lo\xc4\x8di po tem, da njegova funkcija ni o- beseda). Trop ozna\xc4\x8duje vsako besedo, ki je uporabljena v obrnjenem smislu. Okrasni pridevek se uporablja v prenesenem pomenu in daje besedam samosvojo obliko, u\xc4\x8dinkovitost, barvitost in globlji pomen. Uvr\xc5\xa1\xc4\x8damo ga v metaforo (pridevni\xc5\xa1ko metaforo), besedilo jo opredeli tako, da pove nekaj drugega kakor sicer izra\xc5\xbea. Pridevni\xc5\xa1ka metafora je ujemalna samostalni\xc5\xa1ka besedna zveza - vlogo izhodi\xc5\xa1\xc4\x8dnega predmeta ima jedro, levi ujemalni prilastek pa prikazuje ciljni predmet. Ker se epiteton ujema in povezuje s samostalnikom, se pojavlja tudi v  identifikaciji, nominalni in genitivni metafori. Epitet je prepoznaven po tem, da je njegova funkcija \xc5\xa1ir\xc5\xa1e predstavljiva. Po H. Weinrichu je v veliki meri odvisno od konteksta, ali epiteton razlo\xc5\xbei samega sebe ali ostane nedoumljiv; mo\xc4\x8dna determinacija konteksta vklju\xc4\x8duje \xc5\xa1e tako nenavadno besedo v smiselno povezavo, npr. cekinasta se kaplja plemenita ponuja nam prav do robu nalita (\xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8d) - v pri\xc4\x8dujo\xc4\x8dem verzu ni mi\xc5\xa1ljeno vino, stisnjeno iz cekinov (kot bi morda razumeli iz dobesednega pomena), marve\xc4\x8d rumeno in \xc5\xbelahtno vino, dragoceno kot cekin oz. zlato.\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8clove\xc5\xa1ki govor je \xc5\xbee od nekdaj poln epitetonov, v literarni umetnosti pa se za\xc4\x8dnejo pojavljati v anti\xc4\x8dni poeziji pri Homerju, za\xc4\x8detki njihove \xc5\xa1ir\xc5\xa1e uporabe pa so v baroku. Pri nas se za\xc4\x8dnejo uporabljati v moderni, predvsem pri \xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8du, in so impresionisti\xc4\x8dne narave, v ekspresionizmu pa postanejo drzni in dobijo lastnosti sinestezije - skupnih zaznav, ki izvirajo iz posebnega du\xc5\xa1evnega procesa, pri katerem se razli\xc4\x8dne vrste zaznav zlijejo in med seboj zamenjajo u\xc4\x8dinke. _NEWLINE_Teorija metafore se za\xc4\x8dne razvijati z Aristotelom, ki v Poetiki definira metaforo: "Metafora je prenos pomena na neko drugo besedo, in sicer ali od splo\xc5\xa1nega na neko vrsto ali od neke vrste na splo\xc5\xa1no ali od ene vrste na drugo ali po analogiji." Nakazal je, da lahko prenesemo en pojem v zvezo z drugim, kadar obstaja med njima kaka posredna sti\xc4\x8dna to\xc4\x8dka po podobnosti (tertium comparationis). To pomeni, da lahko iz enega pojava na drugega prenesemo tudi tak\xc5\xa1ne lastnosti, ki jima sicer niso skupne, sicer pa se ujemata v vrsti drugih lastnosti.\n_START_SECTION_\nNastanek\n_START_PARAGRAPH_\nTemelj, iz katerega izhaja ukrasni pridevek oz. epiteton, je podobnost dveh predmetov, \xc4\x8deprav se zveza lahko zdi neobi\xc4\x8dajna in v nasprotju z njenim najbolj raz\xc5\xa1irjenim, logi\xc4\x8dnim in uporabljenim pomenom. Besedna zveza kamnosr\xc4\x8dni skopuh vsebuje besede kamen, srce in skopuh. Skopuh ima najbr\xc5\xbe srce trdo kot kamen, zato med skopuhovim srcem in kamnom obstaja povezava, oba sta namre\xc4\x8d trda. To je zna\xc4\x8dilno za tradicionalne vrste metafore in epitetonov, saj prihaja do prenosa besednih pomenov zaradi logi\xc4\x8dne vzporednosti, podobnosti in analogije med pojavi. \xc5\xbde Aristotel je uporabljal besedno zvezo ve\xc4\x8der \xc5\xbeivljenja in utemeljeval, da gre za logi\xc4\x8dno vzporejanje - ve\xc4\x8der je z dnevom v istem razmerju kot starost z \xc5\xbeivljenjem, zato na podlagi podobnosti lahko tvorimo besedni zvezi ve\xc4\x8der \xc5\xbeivljenja in starost dneva. Te teorije pa ni mogo\xc4\x8de uporabiti za vse epitetone novej\xc5\xa1e literature, ki uporablja besede tudi v neobi\xc4\x8dajnih zvezah. Le-teh ni mo\xc4\x8d pojasniti z logi\xc4\x8dnim prena\xc5\xa1anjem lastnosti s pridevnika na samostalnik. V teh primerih gre za svobodne, nelogi\xc4\x8dne ali celo nesmiselne besedne zveze, njihov nastanek pa lahko najdemo v miselno-\xc4\x8dustvenih in predstavno-zaznavnih asociacijah, ki so najpogosteje nezavedne, zato se pojavi med seboj povezujejo popolnoma svobodno in zunaj vseh logi\xc4\x8dnih in vzro\xc4\x8dnih okvirov.\n_START_SECTION_\nSorodne vrste\n_START_PARAGRAPH_\nPoleg ukrasnega pridevka poznamo \xc5\xa1e druge vrste metafore:_NEWLINE_- Primera ali komparacija: je kratka ali raz\xc5\xa1irjena primerjava kakega pojava z drugim, med njima pa mora biti vzpostavljena neka podobnost. Zelo pogosta je v obeh vrstah besedil - v umetnostnih in v neumetnostnih besedilih pa tudi v vsakdanjem govoru (je rde\xc4\x8d kot kuhan rak, je zvit kot lisica, je zdrav kot dren). Posebno mesto v literaturi zavzemata homerska primera in slovanska primera. Komparacija je podlaga za metaforo in vse druge oblike metaforike, tudi za ukrasni pridevek, zato velja za temeljno retori\xc4\x8dno figuro med pesni\xc5\xa1kimi sredstvi. Zajame namre\xc4\x8d bistveno lastnost te vrste tropov, ki posku\xc5\xa1ajo bralcu poznane stvari prikazati v novi, neobi\xc4\x8dajni ali vsaj posve\xc5\xbeeni podobi. _NEWLINE_- Poosebitev ali personifikacija: je prispodoba, z njo s konkretnimi izrazi iz \xc4\x8dlove\xc5\xa1kega sveta ozna\xc4\x8dujemo zunaj\xc4\x8dlove\xc5\xa1ke, naravne, rastlinske, \xc5\xbeivalske in neorganske pojave. Personifikacija jim pripisuje konkretne \xc4\x8dlove\xc5\xa1ke lastnosti z namenom dogodke prikazati bolj \xc5\xbeivo. Pogosto jo uporabljamo tudi v vsakdanjem jeziku (roman pripoveduje, sezona umira, veter tuli)._NEWLINE_- Stalno reklo ali fraza: ka\xc5\xbee se v izvirnem ozna\xc4\x8devanju stvari, veliko jih je v vsakdanji govorici (zasa\xc4\x8diti \'uloviti koga nepri\xc4\x8dakovano\', Vince zlato se v kozarcih nam smeja. (Pre\xc5\xa1eren)).\n_START_SECTION_\nDelitev\n_START_PARAGRAPH_\n- Stalni ali tipi\xc4\x8dni, ponavljajo\xc4\x8di se pridevek (epiteton perpetuum - lat. perpetuus \'stalen, ve\xc4\x8den\'): stalno se dru\xc5\xbei z istim samostalnikom in je sam po sebi umeven, ob imenu oz. samostalniku se pojavlja ves \xc4\x8das (rde\xc4\x8da kri, beli sneg, zlata Praga). Zdru\xc5\xbeuje ozna\xc4\x8devalno vlogo prilastka in \xc4\x8dustveno vlogo pesni\xc5\xa1kega pridevka, ki jo dobi s ponavljanjem. Pogosto zaznamuje lastnost, ki je vsebovana \xc5\xbee v jedrnem primeru (\xc4\x8drna no\xc4\x8d). Pojavlja se enako ne glede na situacijo. Pogosto ga najdemo v ljudskem pesni\xc5\xa1tvu (hladna voda, beli dvori), anti\xc4\x8dni literaturi (brzonogi Ahil, belo grlo, verni sluga, svetlo oro\xc5\xbeje) in v vsakdanji govorici (dobro jutro, lahko no\xc4\x8d). Stalne pridevke so si zaradi kake zna\xc4\x8dilne lastnosti pridobile razli\xc4\x8dne zgodovinske osebe in jih navadno poznamo le po teh oznakah (Aleksander Veliki, Du\xc5\xa1an Silni, \xc5\xa0tefan Prvoven\xc4\x8dani, Rihard Levjesr\xc4\x8dni, Boleslav Drzni, Ernest \xc5\xbdelezni, Friderik S praznim \xc5\xbeepom). Stalni pridevki so pogosto prisotni v pesni\xc5\xa1tvu, npr. pri Pre\xc5\xa1ernu (\xc4\x8drna zemlja, beli sneg, zlato vince, temna no\xc4\x8d). Funkcijo epitetona - \xc4\x8dustvenega prilastka dobijo s stalnim ponavljanjem, ozna\xc4\x8devalno funkcijo pa v\xc4\x8dasih popolnoma izgubijo in ostane jim le afektivnost. _NEWLINE_- Individualizirajo\xc4\x8di pridevek (epiteton ornans - gr\xc5\xa1. epitheton \'pridevek\', ornans \'krase\xc4\x8d\'): v njem se velikokrat odra\xc5\xbea avtorjeva iznajdljivost in izvirnost. Opredeljuje onkratnost ozna\xc4\x8denega pojava, u\xc4\x8dinkuje nevsakdanje in zaznamuje enkratno in nezamenljivo lastnost, ki je pogosto tudi oblikovno nenavadna. \xc5\xbde Homer je poln individualizirajo\xc4\x8dih pridevkov (sovoli\xc4\x8dna Atena, bohotno lasati in bistrooki Ahajci, dolgosen\xc4\x8dnato kopje, lokavi Odisej, bogovom enaki Aleksandros, bo\xc5\xbeanski sijajni in naglonogi Ahil), med slovenskimi pesniki jih zelo nazorno uporablja Pre\xc5\xa1eren - njegov pogosto uporabljani epiteton je mili (mili Bog, obraz mili, podoba mila, obli\xc4\x8dje milo), zna\xc4\x8dilno je uporabljal tudi pridevkov rodilnik (mladosti leta, sre\xc4\x8de jeza, upa sonce, \xc5\xbeivljenja gnus, ljubezni strele), sicer pa je bil pri uporabi epitetonov zelo izviren (golj\'fivo upanje, potrte prsi, sovra\xc5\xbena sre\xc4\x8da, prijazna smrt, kratka dolgost, temna zarja).Zna\xc4\x8dilne pridevke ima tudi Gregor\xc4\x8di\xc4\x8d (najve\xc4\x8d mu pomeni zvok: krasan, svetan, miran, strastan; zna\xc4\x8dilni so tudi njegovi zlo\xc5\xbeeni pridevki: jasnomoder, smrtonosen, ve\xc4\x8dnostalen, zvestovdan), \xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8d (pri njem je navadno v ospredju podoba: bisernobel smeh, mrakoten kot, obzidane ceste, kme\xc4\x8dka zadrega, razpaljene poljane, kristalna nedelja; pogosto s pridevki ve\xc5\xbee glagolnik: mlado hrepenenje, daljno \xc5\xa1umenje, motno mrmranje; ali za pridevnik uporablja \xc5\xa1tevnike: odjek stoter, dvojna obleka), Kosovel (najbolj pogosto uporablja barvne pridevke: sivo jutro, siv dan, sivi dimniki, siva bole\xc4\x8dina, zelena priroda, zelena strast, zelena gladina, zelene borove roke, bela polt, bela pu\xc5\xa1\xc4\x8dava, bela vas, bel vrat, bel angel, bel svet, bele peruti, \xc4\x8drn oblak, \xc4\x8drne o\xc4\x8di, \xc4\x8drna cipresa, \xc4\x8drno nebo, \xc4\x8drna no\xc4\x8d, \xc4\x8drna klet, rde\xc4\x8d ogenj, rde\xc4\x8da lu\xc4\x8d, rde\xc4\x8de morje, modra zavesa, rjavo listje, rjave o\xc4\x8di, srebrna pot, sinji veter, sinja tema, sinje nebo, \xc5\xbeolto jadro). Individualizirajo\xc4\x8di epiteton je sicer zelo zna\xc4\x8dilen za moderno poezijo in je pogosto sinestezijski (bisernobeli smeh), lahko bi tudi govorili o redkem epitetonu (tiha/zelena bole\xc4\x8dina). Epiteton ornans je najpogosteje vezan na osebo. _NEWLINE_Ob teh dveh skupinah obstaja \xc5\xa1e skupina ponazoritvenih epitetonov (J. \xc4\x8ceh, 2005), ki imajo mo\xc4\x8dno resni\xc4\x8dno ali navidezno ozna\xc4\x8devalno vlogo in ob predmetu razvijajo svet \xc4\x8dustev, ki naj jih ta izzove: \xc4\x8dutno zaznavni pridevki, ki izra\xc5\xbeajo intenzivnost impresionisti\xc4\x8dnega \xc4\x8dutnega zaznavanja in pomenske odtenke (pisana loka, bleste\xc4\x8da perut) - barvni, svetlobni, zvo\xc4\x8dni pridevki). Vse tri vrste pridevkov (stalni, individualizirajo\xc4\x8di in ponazoritveni pridevki) se povezujejo v pridevni\xc5\xa1ko metaforo. Stalni pridevki se uvr\xc5\xa1\xc4\x8dajo med tradicionalne metafore. Metafori\xc4\x8dnost je najmanj\xc5\xa1a pri ponazoritvenem in najve\xc4\x8dja pri individualizirajo\xc4\x8dem pridevku. _NEWLINE_\xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8deva poezija je polna ponazoritvenih epitetonov. Vsebuje pridevke barve (sne\xc5\xbenobele grudi, bele ra\xc4\x8dke, girlande bele, bele \xc4\x8dipke, bel sijaj, bele roke, srebrnopra\xc5\xa1ne tan\xc4\x8dice, srebrni prsti, srebrna \xc4\x8da\xc5\xa1a, srebrne kaplje, \xc4\x8drno oko, \xc4\x8drni vrtinci, \xc4\x8drna pokrajina, \xc4\x8drni oblak, \xc4\x8drna strast, \xc4\x8drne veje), svetlobne pridevke, s katerimi je posegal po vesoljski, pokrajinski, umetni svetlobi in ble\xc5\xa1\xc4\x8de\xc4\x8dih predmetih (biserni \xc5\xbearki, temne pokrajine, temne ro\xc5\xbee, svetla no\xc4\x8d, mra\xc4\x8dna kupola, brezzvezdnata no\xc4\x8d, temotne pokrajine, mra\xc4\x8dna no\xc4\x8d, polno\xc4\x8dni mrak, polno\xc4\x8dne \xc5\xbeelje, son\xc4\x8dna glorija, svetlo drevo, svetle veje, tiso\xc4\x8doka no\xc4\x8d, ugaslo sonce, ve\xc4\x8derni \xc4\x8das, ve\xc4\x8derne ure), zvo\xc4\x8dni pridevki (tiha no\xc4\x8d, tihi gaji, plakajo\xc4\x8d vrisk, pojo\xc4\x8da raketa, tihi kelih, hrume\xc4\x8de brzice, \xc5\xa1ume\xc4\x8di slapovi, bu\xc4\x8de\xc4\x8di valovi, vre\xc5\xa1\xc4\x8de\xc4\x8da harmonika, nem obup), pridevki okusa (sladke nade, sladke skrivnosti, sladak vonj, grenak vonj), sinestezijski pridevki - so manj opazni in se uvr\xc5\xa1\xc4\x8dajo med leksikalizirane svetlobno-zvo\xc4\x8dne (\xc4\x8drni hrup, mrzel zrak, smeh grenak, bisernobel smehfanfare svetlozvo\xc4\x8dne, duhte\xc4\x8de fraze), verske pridevke (devi\xc5\xa1ke brzice, \xc4\x8diste neveste, nunska srca, nebe\xc5\xa1ki son\xc4\x8dni \xc5\xbearek, nebe\xc5\xa1ke zvezde, sveti hipi, ve\xc4\x8dne sanje), personifikacijske pridevke (trudne du\xc5\xa1e, du\xc5\xa1e trpe\xc4\x8de, du\xc5\xa1e potrte, vriskajo\xc4\x8de du\xc5\xa1e, trudne daljave, bolne ro\xc5\xbee, ljubezen moja mlada, vest pijana, srce oto\xc5\xbeno, blodna du\xc5\xa1a, mrtvi vek, smrtni sen, mrtvo sonce, godalo prihuljeno). V \xc5\xbdupan\xc4\x8di\xc4\x8devi poeziji je izbiro njegovih pridevkov nemalokrat narekovala potreba po bogati zvo\xc4\x8dni orkestraciji verza (ro\xc5\xbea mogota, ve\xc4\x8dera poletnega, vrli vejevec, tajnostno trepetanje, \xc5\xa1ume\xc4\x8di lesovi / bu\xc4\x8de\xc4\x8di valovi), pisal pa je tudi dvo- in ve\xc4\x8d\xc4\x8dlenske pridevke (glas onemogel, pijan in teman; zlata, razko\xc5\xa1na nedol\xc5\xbenost; brezzvezdnata, obla\xc4\x8dna in mra\xc4\x8dna no\xc4\x8d; visoka, tiso\xc4\x8doka no\xc4\x8d; pradavne, divne sanje).'