b'\n_START_ARTICLE_\nThomas Bernhard\n_START_SECTION_\nOtro\xc5\xa1tvo in mladost\n_START_PARAGRAPH_\nThomas Bernhard se je rodil v Heerlenu na Nizozemskem, kot nezakonski otrok hi\xc5\xa1ne pomo\xc4\x8dnice Herthe Bernhard (1904\xe2\x80\x931950) in mizarja Aloisa Zuckerst\xc3\xa4tterja. O\xc4\x8deta, ki je leta 1940 umrl zaradi zastrupitve s plinom, ni nikoli spoznal. Mati ga je jeseni 1931 kot dojen\xc4\x8dka poslala k njenim star\xc5\xa1em na Dunaj. Slabo finan\xc4\x8dno stanje je leta 1935 prisililo njegovega dedka, pisatelja Johannesa Freumbicherja, da se je skupaj z \xc5\xbeeno Anno in takrat 4-letnim Thomasom preselil v Seekirchen na Wallerseju, severno od Salzburga. Tam je Thomas pre\xc5\xbeivel najsre\xc4\x8dnej\xc5\xa1e dni svojega \xc5\xbeivljenja. Njegova mati se je leta 1936 poro\xc4\x8dila z Emilom Fabjanom, frizerjem iz Seekirchna. Dru\xc5\xbeina se je leta 1937 preselila v Traunstein na Zgornjem Bavarskem. Zaradi slabega odnosa s star\xc5\xa1i in te\xc5\xbeav v \xc5\xa1oli so Thomasa leta 1941 poslali v vzgojni zavod v Saalfeldu (Turingija). Pridobljene travmati\xc4\x8dne izku\xc5\xa1nje je opisal v svoji avtobiografiji. Od leta 1943 je prebival v salzbur\xc5\xa1kem nacionalsocialisti\xc4\x8dnem internatu Johanneum. Dedek se je ve\xc5\xa1 \xc4\x8das zavzemal za njegovo umetni\xc5\xa1ko izobrazbo, med drugim mu je omogo\xc4\x8dil, da se je u\xc4\x8dil slikati, peti in igrati violino. Po uni\xc4\x8devalnih bombnih napadih na Salzburg se je za kratek \xc4\x8das preselil k dru\xc5\xbeini v Traunstein, a se po kon\xc4\x8dani vojni vrnil v Johanneum, ki je takrat \xc5\xbee pri\xc5\xa1el pod vodstvo katoli\xc5\xa1ke cerkve. Leta 1946 se je vpisal na humanisti\xc4\x8dno gimnazijo. Istega leta je prekinil \xc5\xa1olanje, zapustil ustanovo, ki je po njegovem mnenju uni\xc4\x8devala duha in se pri Karlu Podlahi izu\xc4\x8dil za trgovca. Bernhard je januarja 1949 zbolel za plju\xc4\x8dno tuberkulozo in vnetjem porebrnice, boleznijo, ki ga je spremljala vse \xc5\xbeivljenje. Prepeljali so ga v salzbur\xc5\xa1ko de\xc5\xbeelno bolni\xc5\xa1nico sv. Johanna, kjer je isto\xc4\x8dasno le\xc5\xbeal njegov dedek, ki je kmalu umrl zaradi odpovedi ledvic. Leta 1950 mu je za posledicami raka umrla tudi mati. Premestili so ga v Grafenhof, bolni\xc5\xa1nico za plju\xc4\x8dne bolnike v Sv. Veitu na Poggau, kjer je ostal do leta 1951. Tu je spoznal 37 let starej\xc5\xa1o Hedwig Stavianicek, s katero ga je vse do njene smrti povezovalo tesno prijateljstvo. Bila je njegova velika zaupnica in podpornica, ki ga je vpeljala v dunajsko dru\xc5\xbebo in z njim potovala. V svojem romanu Stari mojstri jo je opisal kot najpomembnej\xc5\xa1ega \xc4\x8dloveka v njegovem \xc5\xbeivljenju (Lebensmensch).\n_START_SECTION_\nZa\xc4\x8detek literarnega ustvarjanja\n_START_PARAGRAPH_\nBernhardova pisateljska kariera se je za\xc4\x8dela leta 1950, s kratko zgodbo Rde\xc4\x8da lu\xc4\x8d (Das rote Licht), ki jo je objavil pod psevdonimom Thomas Fabian. \xc4\x8ceprav je leta 1957 izdal tudi pesni\xc5\xa1ko zbirko Na zemlji in v peklu (Auf der Erde und in der H\xc3\xb6lle), je postal znan predvsem po svojem zna\xc4\x8dilnem slogu pisanja proze in drame. Leta 1951 je pri\xc4\x8del s \xc5\xa1tudijem odrske igre, dramaturgije in glasbene teorije na Mozarteumu, v Salzburgu. So\xc4\x8dasno je slu\xc5\xbeboval kot svobodni pisatelj ter novinar in kritik pri \xc4\x8dasniku Demokratisches Volksblatt. Na posestvu skladatelja Gerharda Lampersberga, pri Gospe Sveti, se je seznanil tako s pisateljskimi kolegi (H.C.Artmann, Christine Lavand, Wolfgang Bauer), kot tudi slikarjem Hundertwasserjem in drugimi umetniki. Spoprijateljil se je z Lampersbergom, njun odnos pa se je kmalu po objavi romana Se\xc4\x8dnja: Razburjenje (Holzf\xc3\xa4llen, 1984) spreobrnil v odprto sovra\xc5\xa1tvo. Lampersberg, ki se je prepoznal v liku skladatelja Auersbergerja, je s to\xc5\xbebo dosegel prepoved tiskanja knjige v Avstriji. To\xc5\xbebo je leta 1985 umaknil.\n_START_SECTION_\nVierkanthof in kavarne\n_START_PARAGRAPH_\nBernhard se je leta 1965 preselil v Ohlsdorf, v okro\xc5\xbeju Gmunden. \xc5\xa0e istega leta je za svoj prvi roman Zmrzal (Frost, 1963) prejel literarno nagrado mesta Bremen (Bremen Literaturpreis). Denarna nagrada mu je omogo\xc4\x8dila nakup kmetije (Vierkanthof) v Obernathalu. Objekt je 15 let skrbno negoval in obnavljal. Ob svojem delu je u\xc5\xbeival v sprehodih, na katerih je rad zahajal v kavarne, ki so postale njegov drugi dom.\n_START_SECTION_\nSmrt\n_START_PARAGRAPH_\nKonec novembra 1988 je zbolel za plju\xc4\x8dnico, ki ga je znova priklenila na posteljo. Zanj je skrbel njegov polbrat Peter Fabjan, ki je delal kot zdravnik v Gmundnu in ga je negoval \xc5\xbee deset let. 12. februarja je Bernhard zaradi zastoja srca umrl v svojem stanovanju v Gmundnu. Pokopan je bil v skupni grob s Hedwig Stavianicek, na Dunaju. Sprevoda so se udele\xc5\xbeili le najo\xc5\xbeji znanci. Javnost je za njegovo smrt izvedela \xc5\xa1ele po pogrebu.\n_START_SECTION_\nZna\xc4\x8dilnosti Bernhardove literature\n_START_PARAGRAPH_\nNa Bernhardovo literarno ustvarjanje je vplivalo obdobje, ki ga je pre\xc5\xbeivel pri dedku, ob tem pa ob\xc4\x8dutek, da v dru\xc5\xbeini ni bil za\xc5\xbeelen in ljubljen, da ga je mati zapustila in o\xc4\x8de zanemarjal. Njegove romane sestavljajo dolgi, neprekinjeni in vsebinsko prazni monologi prvoosebnega pripovedovalca. Pogosto pretirano upodobljene vsakdanje situacije in filozofska vpra\xc5\xa1anja prikazujejo pripovedoval\xc4\x8dev osebni pogled na stvari. V dolgih monologih navadno samotarji, izob\xc4\x8denci, duhovni ljudje, kot jih je poimenoval Bernhard, i\xc5\xa1\xc4\x8dejo uteho v pogovorih s samim sabo in ostajajo sami v svojem razmi\xc5\xa1ljanju o propadu, so umetniki, ki v tem svetu niso ve\xc4\x8d zmo\xc5\xbeni ustvarjati. Zoperstavljajo se apati\xc4\x8dni mno\xc5\xbeici in s svojim ostrim razumom napadajo vse, kar je Avstrijcem svetega: dr\xc5\xbeavo, ki jo Bernhard opisuje kot nacionalsocialisti\xc4\x8dno, pode\xc5\xbeelje, vero, zgodovino, priznane avstrijske ustanove, kot je dunajski Burgtheater, slavne umetnike itd. Posebna slogovna zna\xc4\x8dilnost njegove proze je nenehno stopnjevanje, pretiravanje osnovne ideje, kar se poka\xc5\xbee v nenehnih ponavljanjih besed in stavkov, ki bralca vedno znova povezujejo s pisateljevo utesnjeno duhovnostjo. Pogosto zgradba besedila spominja na metode baro\xc4\x8dne in serialne glasbe. Bernhard bralcu v svojih zgodbah v obliki prvoosebnega pripovedovalca sicer posreduje \xc5\xbeivljenjske izku\xc5\xa1nje, a njegovih besedil vseeno ne smemo razumeti povsem avtobiografsko. Njegovi romani in drame predstavljajo besen upor proti \xc4\x8dlovekovemu obstoju in njegovemu bivanju. So prikaz brezupne \xc4\x8dlove\xc5\xa1ke tragike, samote in popolnega razpada sveta. Ponavljajo\xc4\x8da se tema je popolnost umetnosti, kot tudi nezmo\xc5\xbenost njenega obstoja, saj popolnost vodi le v smrt. Popolno obvladovanje jezika in humor v Bernhardovih delih ne pu\xc5\xa1\xc4\x8data vtisa vzvi\xc5\xa1enosti ali celo poni\xc5\xbeevanja. Za svoje zapise je izna\xc5\xa1el melodi\xc4\x8den jezik, ki se elegantno poigrava s ponavljajo\xc4\x8dimi se besedami, besednimi skupinami in zapleteno zlo\xc5\xbeenimi stavki. Ob tem so njegovi romani, \xc4\x8de jih primerjamo z drugo avantgardno literaturo, dobro razumljivi, saj filozofskim prehodom vedno znova dodaja vsakdanja, skoraj plehka opazovanja. Vedno znova se spotika ob\xc2\xa0\xc2\xbbbolj\xc5\xa1o dru\xc5\xbebo\xc2\xab\xc2\xa0Dunaja in Salzburga ter jo tudi ostro kritizira. Avstrijo rad opisuje kot de\xc5\xbeelo malome\xc5\xa1\xc4\x8danov, katerih medsebojne odnose vedno opisuje v najmra\xc4\x8dnej\xc5\xa1em tonu. Njegovi kriti\xc4\x8dni, ponavljajo\xc4\x8di se monologi so velikokrat naleteli na neodobravanje, saj je glavne like gradil na osnovi resni\xc4\x8dnih ljudi, ki so se kasneje v njegovih delih tudi prepoznali. Kljub te\xc5\xbekim kritikam razmer in odnosov so njegova avtobiografska dela polna ganljivih in iskrenih izpovedi. V njih opisuje premnoge bole\xc4\x8dine in poni\xc5\xbeanja, ki jih je prena\xc5\xa1al v otro\xc5\xa1tvu ter dedka, ki je odlo\xc4\x8dilno prispeval k njegovemu osebnemu razvoju. Govori o plju\xc4\x8dni bolezni, zaradi katere je bil pri 18-ih celo priklenjen na smrtno posteljo, kjer so ga pustili zdravniki, ki so ga \xc5\xbee odpisali.\n_START_SECTION_\nOdzivi javnosti\n_START_PARAGRAPH_\nNjegova dela so bila v Avstriji pogosto na udaru kritik, veliko predstav je bilo odpovedanih, ali pa so jih zasen\xc4\x8dili \xc5\xa1kandali. Besedila, v katerih ka\xc5\xbee odkrit odpor do domovine, so povzro\xc4\x8dila burne odzive v avstrijski javnosti. Ozna\xc4\x8den je bil za izdajalca, zahtevali so njegovo izgnanstvo, prepovedali so njegove predstave. Bernhard, ki je bil zelo prepirljiv, na trenutke tudi samov\xc5\xa1e\xc4\x8den, se ni bal povr\xc5\xa1nih o\xc4\x8ditkov na ra\xc4\x8dun njegove literature. Z vsakodnevno objavo njegovega imena v \xc4\x8dasopisih je prodaja njegovih knjig posko\xc4\x8dila. Za \xc5\xa1kandal je poskrbel tudi z oporoko, ki je prepovedala objavljanje in uprizarjanje njegovih del znotraj avstrijskih meja. Njegov edini dedi\xc4\x8d, Peter Fabjan, ki je ustanovil fundacijo Thomasa Bernharda, je kasneje vendarle dovolil izjeme, tako da so po letu 1999 uprizorili ve\xc4\x8d njegovih dram. Ve\xc4\x8dino teh je re\xc5\xbeiral Claus Peyman, biv\xc5\xa1i direktor Burgtheatra in Bernhardov dober prijatelj.'