b"\n_START_ARTICLE_\nFrancoska knji\xc5\xbeevnost 16. stoletja\n_START_PARAGRAPH_\nFrancosko knji\xc5\xbeevnost 16. stoletja zaznamuje utrjevanje franco\xc5\xa1\xc4\x8dine kot enega izmed velikih knji\xc5\xbeevnih jezikov s \xc5\xa1tevilnimi pomembnimi avtorji, ki so ustvarili najva\xc5\xbenej\xc5\xa1e sodobne  literarne \xc5\xbeanre v Franciji, tako Fran\xc3\xa7ois Rabelais pripovedno, narativno prozo, Pierre de Ronsard in  Joachim Du Bellay za pesni\xc5\xa1tvo, Michel de Montaigne za knji\xc5\xbeevnost misli in idej ali pa Robert Garnier in \xc3\x89tienne Jodelle za gledali\xc5\xa1\xc4\x8de._NEWLINE_Francoska knji\xc5\xbeevnost tega \xc4\x8dasa je del \xc5\xa1tevilnih velikih in temeljnih sprememb, ki so zaznamovale najrazli\xc4\x8dnej\xc5\xa1a dru\xc5\xbebena podro\xc4\x8dja, tako vero, intelektualne pristope in metode, znanost in tehniko, geografska odkritja, politi\xc4\x8dne spremembe itd\xe2\x80\xa6 Vse pa lahko zajamemo s  pojmi humanizem, renesansa in sodobnega veka.\n_START_SECTION_\nRazni \xc5\xbeanri\n_START_PARAGRAPH_\nKnji\xc5\xbeevnost 16. stoletja zajema tri glavne tokove: humanisti\xc4\x8dna knji\xc5\xbeevnost, dvorna knji\xc5\xbeevnost in anga\xc5\xbeirana knji\xc5\xbeevnost.\n_START_SECTION_\nPravljice in novele\n_START_PARAGRAPH_\nPravljice nadaljujejo srednjeve\xc5\xa1ko tradicijo in obravnavajo vpra\xc5\xa1anja morale, vere in znanja. V ve\xc4\x8dini so sme\xc5\xa1ne in imajo dolo\xc4\x8den zna\xc4\x8daj ustne knji\xc5\xbeevnosti, zlasti anekdoti\xc4\x8dnih nor\xc4\x8dij in gledali\xc5\xa1kih burk oziroma fars. Pripovedi v glavnem  niso realisti\xc4\x8dne. Osebe izvirajo iz razli\xc4\x8dnih dru\xc5\xbebenih slojev. Kadar najdemo satiri\xc4\x8dne osti, so le te usmerjene proti redovnikom in duhovnikom, ljudem pravosodja, \xc5\xbeenskim klepetuljam. Primer satiri\xc4\x8dne knji\xc5\xbeevnosti so dela pisca No\xc3\xabl du Faila. V njegovih Propos rustiques (kme\xc4\x8dkih / rustikalnih razmi\xc5\xa1ljanjih) iz leta 1547 nastopajo \xc5\xa1tirje stari kmetje, ki govorijo o starih \xc5\xa1egah._NEWLINE_Novele oziroma povesti (nouvelles) so nastale v Franciji po vzoru Boccaccia. Gre za spise, ki so v glavnem kratki, ki imajo dramati\xc4\x8dno strukturo in \xc5\xa1tevilne nastopajo\xc4\x8de osebe. V 16. stoletju je francoska novela tesno povezana z Marguerite de Navarre (1492-1549), sestro kralja Franca I.. V svojem vrhunskem delu L'Heptam\xc3\xa9ron opisuje enostavne prizore iz njenega obdobja, ki zaznamujejo za\xc4\x8detek psiholo\xc5\xa1ke analize v knji\xc5\xbeevnosti. Glavna spletka je vedno ljubezenska zgodba oseb iz realnosti.\n_START_SECTION_\nRoman\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8cetudi ima pustolovski roman \xc5\xa1e naprej velik uspeh, je vsekakor delo duhovnika in zdravnika Fran\xc3\xa7oisa Rabelaisa (1483-1553) tisto, kar je zaznamovalo celotno stoletje in to zaradi svoje nepopa\xc4\x8denosti in svojega optimizma. Delo vsebuje vso kompleksnost \xc5\xbeanra in hkrati, in to je \xc5\xa1e bolj pomembno, izra\xc5\xbea humanisti\xc4\x8dno razmi\xc5\xa1ljanje svojega \xc4\x8dasa. Gre za Rabelaisov roman Gargantua in Pantagruel, ki je bil objavljen v petih knjigah med letoma 1532 in 1564. Ob vzbujanju lastnih spominov in nabranega znanja opisuje legende dru\xc5\xbeine velikanov, v katerih izra\xc5\xbea skozi dogodiv\xc5\xa1\xc4\x8dine Gargantue in Pantagruela, o\xc4\x8deta in sina, ideje humanizma o sre\xc4\x8di, vojni, cerkvi, izobrazbi, politiki kralja in dru\xc5\xbebenemu redu. Vodilna ideja je navdu\xc5\xa1enje nad razumom in mo\xc5\xbenosti, ki jih ima \xc4\x8dlovek. Glavne osebe romana imajo \xc5\xa1irok duh, so \xc5\xa1irokogrudni, pametni, znanja \xc5\xbeeljni, ljubijo akcijo, sovra\xc5\xbeijo verski in politi\xc4\x8dni fanatizem in nenehno \xc5\xbeelijo iskati resnico. To so v bistvu zna\xc4\x8dilnosti \xc4\x8dloveka renesanse. Predstava \xc4\x8dloveka, ki je zvest svoji nravi, ki ostane on sam, brez maske, je utele\xc5\xa1ena v osebi Pantagruela; te zna\xc4\x8dilnosti danes pojmujemo v franco\xc5\xa1\xc4\x8dini s pojmom pantagru\xc3\xa9lisme (pantagruelizem). _NEWLINE_Rabelaisovih pet knjig predstavlja eno celoto, ki je sestavljena iz razli\xc4\x8dnih \xc5\xbeanrov: parodije anti\xc4\x8dnih legend, epi\xc4\x8dne pripovedi, scene ob\xc5\xbealovanja ali komedij, dialogi, raziskave. Rabelais uporablja sredstvo alegorije, groteske, karikature, sme\xc5\xa1ne igre (bouffonade), vsa tradicionalna srednjeve\xc5\xa1ka sredstva, da bi z njimi objel humanisti\xc4\x8dno bistvo svojega dela. Enotnost pa zagotavlja z iznajdljivim, izjemno bogatim in raznolikim jezikom. Pravzaprav je resni\xc4\x8dno velik del jezik sam. Druga pomembna zna\xc4\x8dilnost je smeh. Vse je re\xc4\x8deno v smehu in skozi smeh, kar je po Rabelaisu posebnost \xc4\x8dloveka.\n_START_SECTION_\nEseji\n_START_PARAGRAPH_\nSam naslov esej je prvi\xc4\x8d in brez da bi imel vzor v francoski knji\xc5\xbeevnosti, ustvaril Michel de Montaigne (1533-1592). Njegovo delo Essais (Eseji) je iz\xc5\xa1el v treh izdajah in vsaka zase je bila inspirirana iz branja starej\xc5\xa1ih del (Querelle des Anciens et des Modernes). Dve stvari zlasti pritegneta pozornost: splo\xc5\xa1no razmi\xc5\xa1ljanje o \xc4\x8dloveku in o svetu ter razmi\xc5\xa1ljanje o tem kar on, Montaigne sam, predstavlja kot \xc4\x8dlovek. Na\xc4\x8din, kako opisuje zadeve brez nelagodja, iskreno, skromno in ponosno hkrati, ostaja enkraten. Izhaja iz samega sebe in \xc5\xbeeli razmi\xc5\xa1ljati in razsoditi o vseh stvareh, ki naredijo vtis nanj:  \xc5\xbeivljenje, smrt, resnica, la\xc5\xbe nekaterih znanosti, mo\xc5\xbenosti razumevanja sveta, \xc4\x8dlove\xc5\xa1ke slabosti in vera, prijateljstvo, izobrazba otrok, potovanja, posli, politika. Pou\xc4\x8duje umetnost dobrega \xc5\xbeivljenja (art de vivre) z lahkoto in celo z dolo\xc4\x8denim egoizmom, pri tem pa vzame naravo kot svojo vodi\xc4\x8dko. Njegov humanizem ni poln navdiha kot humanizem Rabelaisa; dvomi v \xc4\x8dlove\xc5\xa1ko sposobnost in priporo\xc4\x8da, da si \xc4\x8dlovek razvije razum, da bi la\xc5\xbeje uredil svoje \xc5\xbeivljenje. Kar se pa ti\xc4\x8de politi\xc4\x8dnih prepri\xc4\x8danj zastopa popolno podreditev po kraljevo oblast._NEWLINE_Literarni kritiki i\xc5\xa1\xc4\x8dejo v zelo bogatem in raznolikem delu Montaignja spoznanja, stoicizem, epikurizem in filozofski skepticizem. Njegova velika zasluga je zlasti v na\xc4\x8dinu, kako jasno in spretno opisuje prek svojih literarnih oseb \xc4\x8dloveka v drugi polovici 16. stoletja, poleg tega pa v tem, kako \xc5\xbeeli najti metodo samo in oseben na\xc4\x8din dobrega \xc5\xbeivljenja.\n_START_SECTION_\nGledali\xc5\xa1\xc4\x8de\n_START_PARAGRAPH_\n\xc4\x8ce na za\xc4\x8detku stoletja \xc5\xa1e naletimo na nadaljevanje tradicije verskega gledali\xc5\xa1\xc4\x8da srednjega veka, potem zaznamuje drugo polovico 16. stoletja nastanek politi\xc4\x8dnega gledali\xc5\xa1\xc4\x8da, ki je vezano na verske vojne (npr. \xc2\xbbLe Gusien\xc2\xab\xc2\xa0Simona B\xc3\xa9lyarda), ki je danes \xc5\xa1el v pozabo. Posebno pozornost zaslu\xc5\xbei \xc5\xbeanr, ki se ga pojmuje na malce nespreten na\xc4\x8din kot \xc2\xbbanti\xc4\x8dno tragedijo\xc2\xab\xc2\xa0(trag\xc3\xa9die antique) ._NEWLINE_Literarno obnovo zastopajo avtorji kot \xc3\x89tienne Jodelle, ki je leta 1552 napisal prvo tragedijo v franco\xc5\xa1\xc4\x8dini v aleksandrincih zd naslovom Cl\xc3\xa9op\xc3\xa2tre Captive  ali pa igro Didon se sacrifiant, preden je padel v nemilost oblasti in v rev\xc5\xa1\xc4\x8dino. Jodelle je uprizoril tudi prvo komedijo Eug\xc3\xa8ne (1552). Napisana je v verzih, igra pa sledi italijanskim vzorom, liki pa izvirajo iz italijanske farse. _NEWLINE_Robert Garnier (1544-1590) je napisal dela v anti\xc4\x8dnem slogu: Hippolyte ali Antigone (1580) in zlasti les Juives (1583). Si\xc5\xbeeji izvirajo iz bibli\xc4\x8dne antike, vendar sledijo aristotelski estetiki. Izna\xc5\xa1el je tudi tragedijo s sre\xc4\x8dnim izidom, tragi-komedijo z igro Bradamante v letu 1582._NEWLINE_Omeniti je treba \xc5\xa1e druge avtorje, \xc4\x8de tudi so njihova dela \xc5\xa1la skoraj povsem v pozabo: Antoine de Montchrestien (1575-1621) ali tudi Alexandre Hardy (1572? - 1632?). Slednji je napisal izredno veliko del, katerih naslovi so zna\xc4\x8dilni za njegov navdih v antiki: Didon, Lucr\xc3\xa8ce). Navedemo lahko tudi Jeana de Maireta (1604-1684). Ti avtorji ustvarjajo tradicijo, na katero se naslanja mladi Pierre Corneille (1606-1686), \xc4\x8digar prva tragedija M\xc3\xa9d\xc3\xa9e je iz leta 1635.\n_START_SECTION_\nSpomini\n_START_PARAGRAPH_\nPisanje o samemu sebi zares nastaja \xc5\xa1ele v 16. stoletju z nekaterimi stranmi Montaignja, vendar tudi obogati tradicionalno zvrst opisov \xc5\xbeivljenj velikih osebnosti zgodovine. Tako je pisal Blaise de Monluc, poveljnik katoli\xc5\xa1kih vojsk v verskih vojnah, v svojih \xc2\xbbKomentarjih\xc2\xab\xc2\xa0(Commentaires) , ki so bili objavljeni leta 1592 in torej po njegovi smrti, spomine (memoare), ki predstavljajo tako vir zgodovinopisnih informacij kot zanimivo obliko avtobiografije.\n_START_SECTION_\nBilanca\n_START_PARAGRAPH_\nPesniki in pisatelji 16. stoletja so temeljito obnovili francosko knji\xc5\xbeevnost. Ob tem so se sklicevali na anti\xc4\x8dne in italijanske vzore in so hkrati ustvarili iz franco\xc5\xa1\xc4\x8dine resni\xc4\x8den in celovit pisni in literarni jezik. S svojimi talenti in s svojo raznolikostjo so ustvarili pomembna dela za njihov \xc4\x8das in hkrati relevantna do danes. \xc5\xa0tevilni literarni \xc5\xbeanri so \xc5\xa1e vedno aktualni."