b'\n_START_ARTICLE_\nGvelfi in gibelini\n_START_PARAGRAPH_\nIzraza gvelfi in gibelini izhajata iz poimenovanja dveh politi\xc4\x8dnih strank, ki sta se v 12. stoletju v cesarstvu opredelili ena za cesarja in druga za katoli\xc5\xa1ko Cerkev.\n_START_SECTION_\nV Nem\xc4\x8diji\n_START_PARAGRAPH_\nPlemi\xc4\x8di iz dru\xc5\xbeine Hohenstaufen so se po smrti cesarja Henrika V. (1125), ki ni zapustil nasledstva, potegovali za cesarsko krono, kar so tudi dosegli leta 1138 s Konradom III. Iz imena njihovega gradu Waiblingen v \xc5\xa0vabski Juri izvira beseda gibelin. Nasprotovala jim je predvsem bavarska plemi\xc5\xa1ka dinastija Welf (odtod beseda gvelf). Gvelfi so bili avtonomisti in so branili pravico do samoodlo\xc4\x8danja, kar je v praksi pomenilo, da so si plemi\xc4\x8di med seboj enakovredni in eden ne sme posegati v notranje zadeve drugega. Pape\xc5\xbea so smatrali le kot somi\xc5\xa1ljenika proti premo\xc4\x8di nekaterih plemi\xc5\xa1kih dru\xc5\xbein, kar pa ni niti spominjalo na kako obliko zavezni\xc5\xa1tva ali celo podrejenosti._NEWLINE_Nasprotovanja med strankama so se hudo zaostrila, ko je pri\xc5\xa1lo do sporov v zvezi z nasledstvom, to je po letu 1125. Ko je leta 1152 stopil na prestol cesarja Svetega rimskega cesarstva Friderik I. Hohenstaufen (bolje znan kot Barbarossa ali Rde\xc4\x8debradec), so se gvelfi zna\xc5\xa1li v opoziciji. Po logiki\xc2\xa0\xc2\xbbsovra\xc5\xbenikov sovra\xc5\xbenik je moj prijatelj\xc2\xab\xc2\xa0so se tedaj pribli\xc5\xbeali pape\xc5\xbeevim stali\xc5\xa1\xc4\x8dem._NEWLINE_V poznej\xc5\xa1ih sporih za nadoblast in pravico do prestola sta naziva gvelfi in gibelini izgubila svoj pomen in se nista ve\xc4\x8d uporabljala.\n_START_SECTION_\nV Italiji\n_START_PARAGRAPH_\nBarbarossa se je zavedal nevarnosti pape\xc5\xbeevega vpliva na italijanske mestne dr\xc5\xbeave, ve\xc4\x8dina katerih se je bila otresla cesarjeve nadoblasti prav s pomo\xc4\x8djo cerkve. Zato je bila njegova prva skrb, da utrdi svojo nadoblast v Italiji, ki je bila v tistih \xc4\x8dasih popolnoma razkosana in v procesu politi\xc4\x8dnega razvoja, torej lahko dovzetna za zunanje posege. Friderik I. je pravilno razumel, da lahko s podpihovanjem \xc5\xbee obstoje\xc4\x8dih nasprotij utrdi in raz\xc5\xa1iri oblast cesarstva. Pod njegovim vladanjem se je spor med gvelfi in gibelini, ki je bil do tedaj zgolj interni problem germanskih de\xc5\xbeel in popolnoma dinastijskega zna\xc4\x8daja, preselil v italijanske kraje, kjer se je spremenil v borbo med prista\xc5\xa1i cesarja in prista\xc5\xa1i pape\xc5\xbea.\n_START_SECTION_\nItalijanski pristop\n_START_PARAGRAPH_\nV okviru posameznih italijanskih mest je bil boj med strankama zelo razli\xc4\x8den, saj je bil ve\xc4\x8dinoma odvisen od odnosa, ki sta ga stranki imeli do predstavnikov komune in do me\xc5\xa1\xc4\x8danov samih. Tako se je dogajalo, da se je mesto opredelilo zdaj za eno zdaj za drugo stranko, a ne zaradi kakega politi\xc4\x8dnega prepri\xc4\x8danja, pa\xc4\x8d pa zato, ker je bil trenutni predstavnik stranke na kak na\xc4\x8din pripomogel k napredku mestne skupnosti. Politiki so se pa naglo vrstili. Z isto naglico so se spreminjala zavezni\xc5\xa1tva z drugimi mesti, kar je privedlo do hudih sporov in celo bitk. Spor med Firencami in gibelinsko ligo Arezzo - Siena - Pistoia - Lucca - Pisa se je na primer zaklju\xc4\x8dil s krvavo bitko pri kraju Montaperti leta 1260, kjer je za zmago gibelinov baje padlo ve\xc4\x8d kot desettiso\xc4\x8d mo\xc5\xbe iz vrst obeh strani. Za dana\xc5\xa1nje razumevanje zgodovine so pa vse tragi\xc4\x8dne posledice te bitke (izgoni, izob\xc4\x8denja, begunci, uni\xc4\x8denja imetja) manj pomembne od dejstva, da so \xc5\xbee leta 1269 pri\xc5\xa1li spet na oblast gvelfi, po prav tako krvavi bitki._NEWLINE_Mediteranski zna\xc4\x8daj in politi\xc4\x8dna nezrelost prebivalcev poznej\xc5\xa1e Italije sta v srednjem veku nudila nem\xc5\xa1kim cesarjem dvojno prednost: oslabitev zaveznika (pape\xc5\xbea) in odstranitev morebitnih zunanjih tekmecev v borbi za nadoblast. V okviru Svetega Rimskega Cesarstva se je namre\xc4\x8d ravnote\xc5\xbeje voja\xc5\xa1kih sil podrlo, ko so se pape\xc5\xa1ke mo\xc4\x8di popolnoma iz\xc4\x8drpale v bitkah z gibelinskimi mesti. Na drugi strani, po krvavih spopadih med gvelfi in gibelini je bilo italijansko ozemlje v celoti tako opusto\xc5\xa1eno in brez vsakega politi\xc4\x8dnega vodstva, da se pa\xc4\x8d nih\xc4\x8de ne bi bil mogel zoperstaviti mo\xc5\xbenemu germanskemu posegu na polotok. Da dejansko do tega ni pri\xc5\xa1lo, ni bila zasluga nemo\xc4\x8dnih italijanskih mestec. V resnici se je moral Friderikov sin, kruti Henrik VI., soo\xc4\x8dati z drugimi problemi (fevdalni upori). Tudi pape\xc5\xbei so se morali v tem obdobju posvetiti notranjim zadevam, predvsem novim herezijam.'