b'\n_START_ARTICLE_\nJanko \xc5\xbdagar\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nKon\xc4\x8dal je ljudsko \xc5\xa1olo v rojstnem kraju in nadaljeval na \xc5\xa1kofijski gimnaziji v \xc5\xa0entvidu pri Ljubljani, kjer je leta 1917 maturiral. Skupaj z vsemi so\xc5\xa1olci je moral po maturi na so\xc5\xa1ko fronto. Dobil je \xc4\x8din poro\xc4\x8dnika in se izkazal v bojih blizu Svete Gore pri Gorici in pri Kuku, kjer je bil hudo ranjen. Za hrabrost je prejel odlikovanje - medaljo z zlatim kri\xc5\xbeem in se zaobljubil, da bo postal duhovnik, \xc4\x8de bo pre\xc5\xbeivel vojno. Ob razpadu Avstro-Ogrske je bil najprej v doma\xc4\x8di vasi nekaj \xc4\x8dasa poveljnik narodne stra\xc5\xbee, nato pa je izpolnil zaobljubo in stopil v ljubljansko bogoslovje. \xc5\xa0tudij je kon\xc4\x8dal \xc5\xbee po treh letih in bil 10. junija 1921 posve\xc4\x8den v ma\xc5\xa1nika._NEWLINE_Kot kaplan je najprej slu\xc5\xbeboval v Idriji, kjer je pri znamenitem duhovniku Mihaelu Arku s pridom uveljavil svoj smisel za gledali\xc5\xa1ke igre, petje in glasbo. Med ljudmi je kot zaveden narodnjak in vsestranski kulturni delavec postal zelo priljubljen. Na gimnaziji v Idriji je pou\xc4\x8deval petje in vodil me\xc5\xa1ani pevski zbor. Leta 1926 je bil prestavljen za \xc5\xbeupnika v Ledine nad Spodnjo Idrijo, kjer je nato slu\xc5\xbeboval 18 let. Tudi tu je nadaljeval s kulturnim delom. Ker pa so bila slovenska kulturna dru\xc5\xa1tva in prosvetne organizacije uradno prepovedana, se je poslu\xc5\xbeeval cerkvenih dejavnosti, da je utrjeval slovensko narodno zavest. V \xc4\x8dasu narodnoosvobodilne borbe je v letih 1942 in 1943 simpatiziral z za\xc4\x8detki partizanskega boja na Idrijskem, saj je kot zaveden Slovenec videl v tem boju pot za osvoboditev izpod dvajsetletne italijanske fa\xc5\xa1isti\xc4\x8dne oblasti. _NEWLINE_Ko je bil nekaj mesecev po kapitulaciji Kraljevine Italije preme\xc5\xa1\xc4\x8den za \xc5\xbeupnika in dekana v Idrijo, so ga tu ljudje sprejeli kot\xc2\xa0\xc2\xbbrde\xc4\x8dega dekana\xc2\xab. Njegov polo\xc5\xbeaj pa se je \xc5\xa1e dodatno poslab\xc5\xa1al, ko so partizani spomladi 1945 bombardirali mesto, med letalskim napadom pa je bila zadeta tudi \xc5\xbeupnijska cerkev sv. Barbare iz 17. stoletja, ki je pogorela. Po osvoboditvi ni dobil dovoljenja za obnovo, pa\xc4\x8d pa je leta 1949 sam postal \xc5\xbertev OZNE. Le ta mu je najprej pretepla kaplana Janeza Filipi\xc4\x8da, njega pa so aretirali in zasli\xc5\xa1evali. S provokacijami ter fizi\xc4\x8dnim in psihi\xc4\x8dnim mu\xc4\x8denjem so ga prisilili, da je\xc2\xa0\xc2\xbbpriznal\xc2\xab\xc2\xa0vse \xc4\x8desar so ga dol\xc5\xbeili. Po vnaprej pripravljenem sodnem procesu je bil obsojen na 20 let zapora. Ko so bili zidovi pogorele cerkve leta 1951 po ukazu takratnih mestnih oblasti brez potrebe do tal poru\xc5\xa1eni, pa je bil izpu\xc5\xa1\xc4\x8den iz zapora s pogojem, da ne bo ve\xc4\x8d \xc5\xbeupnik v Idriji. Takratni apostolski administrator Mihael Toro\xc5\xa1 je \xc5\xbeeljo oblasti izpolnil in ga imenoval za \xc5\xbeupnika v \xc5\xa0tjaku, tu je ostal do leta 1956, ko je bil imenovan za \xc5\xbeupnika v Slapu pri Vipavi. Kljub slabemu zdravju se je trudil za obnovo cerkvenih objektov, pisal zgodovino vasi in kronike posameznih hi\xc5\xa1, se zanimal za stare predmete ter objavljal \xc4\x8dlanke z domoznansko vsebino.'