b"\n_START_ARTICLE_\nPortlandska vaza\n_START_SECTION_\nIkonografija\n_START_PARAGRAPH_\nPomen slik na vazi ni jasen in nobena od \xc5\xa1tevilnih predstavljenih teorij ni bila na splo\xc5\xa1no sprejeta. Spadajo v dve glavni skupini: mitolo\xc5\xa1ko in zgodovinsko, \xc4\x8deprav je mo\xc5\xbena tudi zgodovinska razlaga mita. Zgodovinske interpretacije so osredoto\xc4\x8dene na Avgusta, njegovo dru\xc5\xbeino in njegove tekmece, zlasti glede na kakovost in stro\xc5\xa1ke predmeta ter nekoliko odmaknjen neoklasicizem sloga, ki se primerja z nekaterimi cesarskimi gemami, ki Avgusta in njegovo dru\xc5\xbeino predstavljajo z bo\xc5\xbeanskimi atributi, kot npr. kot Gemma Augustea, Velika kameja Francije in Blacasova kameja (zadnja tudi v Britanskem muzeju). Razlage portretov vklju\xc4\x8dujejo morsko okolje (zaradi prisotnosti ketosa ali morske ka\xc4\x8de) in zakonsko temo / kontekst poroke, saj je bila vaza morda poro\xc4\x8dno darilo. \xc5\xa0tevilni u\xc4\x8denjaki (tudi Charles Towneley) so ugotovili, da se figure ne ujemajo v en sam ikonografski sklop.\n_START_SECTION_\nAvgustova teorija\n_START_PARAGRAPH_\nDruga teorija je, da vaza sega okoli leta 32 pred na\xc5\xa1im \xc5\xa1tetjem in jo je naro\xc4\x8dil Oktavijan (pozneje Cezar Avgust) kot poskus promocije njegovega primera proti svojim kolegom-konzulom, Markom Antonijem in Markom Lepidom v obdobju po smrti Julija Cezarja. Temelji na spretnosti slovitega gr\xc5\xa1kega rezbarja, gemi Dioskourides, ki je deloval in bil na vrhuncu okoli 40\xe2\x80\x9315 pred na\xc5\xa1im \xc5\xa1tetjem in treh mu pripisanih kamej, po vrsti in kakovosti podobni figuram na Portlandski vazi. Ta teorija predlaga, da sta prvi dve figuri Gaj Oktavijan, o\xc4\x8de bodo\xc4\x8dega cesarja in Atia Balba Caesonia, njegova mati (torej Kupid s pu\xc5\xa1\xc4\x8dico), ki je sanjala, da jo bo Apolon impregniral v obliko morske ka\xc4\x8de (ketos), upo\xc5\xa1tevajte ka\xc4\x8dje vidne zobe. Opazovalec s svojim osebjem bi lahko bil Enej, junak trojanskih vojn, ki je o\xc4\x8deta re\xc5\xa1il s prena\xc5\xa1anjem na hrbtu (od tod njegov polo\xc5\xbeaj in trojanska brada) in ki naj bi ustanovil Rim in od katerega julijanski geni, vklju\xc4\x8dno z Julijem Cezarjem in Atijo, ki sta zatrdila, da sta pri\xc4\x8da zasnove prihodnjega re\xc5\xa1itelja Rima kot cesarstva in najve\xc4\x8djega od vseh cesarjev._NEWLINE_Na hrbtni strani je Oktavijan, njegova sestra Oktavija, vdova Marka Anthonija in Livia, tretja Oktavijanova \xc5\xbeena, ki ga je presegel. Ta dva gledata direktno drug v drugega. Oktavijan ji je ukazal, da se lo\xc4\x8di od svojega tedanjega mo\xc5\xbea in se poro\xc4\x8di z njim po nekajtedenskem sre\xc4\x8danju, ona je bila mama bodo\xc4\x8dega cesarja Tiberija._NEWLINE_Ta vaza ka\xc5\xbee, da je Oktavijan delno izhajal iz Apolona (torej deloma bo\xc5\xbeanski, senca Ahila), ki ga je \xc4\x8dastil kot boga skupaj z Minervo, rimsko boginjo vojne, ustanovil Rim in njegovo povezavo svojemu stricu Juliju Cezarju, za katerega je kot mladeni\xc4\x8d dal izreden pogrebni oratorij in ga je posvojil ob o\xc4\x8detovi smrti, ko je bil star le \xc5\xa1tiri leta. Vsi deli in ljudje v tej teoriji in razlagi so skrivnostni (razen, kdo jo je pravzaprav naredil). _NEWLINE_Naro\xc4\x8dilo bi bil \xc4\x8dudovito drag kos, tako da bi si ga lahko privo\xc5\xa1\xc4\x8dilo le malo mo\xc5\xa1kih tega obdobja. Na\xc4\x8drtovati je treba ve\xc4\x8d poskusov ustvarjanja vaze, kot ka\xc5\xbeejo dana\xc5\xa1nje preskusne reprodukcije. Zgodovinarji in arheologi to moderno teorijo zavra\xc4\x8dajo, ker so po navadi upodabljali bogove in boginje z mitskimi alegorijami, a bi lahko ta izjemna vaza prekr\xc5\xa1ila konvencijo in realisti\xc4\x8dnost pokazala v portretiranju, znanem izklju\xc4\x8dno na kovancih tistega obdobja, preden se je zdrobila.\n_START_SECTION_\nIzdelava\n_START_PARAGRAPH_\nPosode iz kameja stekla so bile verjetno narejene v pribli\xc5\xbeno dveh generacijah kot poskus, ko je bila tehnika pihanja (odkrita okoli 50 pr. n. \xc5\xa1t.) \xc5\xa1e v povojih. Nedavne raziskave ka\xc5\xbeejo, da je bila Portlandska vaza, tako kot ve\xc4\x8dina posod iz kameja stekla, narejena po metodi potapljanja, pri \xc4\x8demer je bil podolgovat mehur\xc4\x8dek stekla delno potopljen v tlilni lonec iz belega stekla, preden sta dva pihala skupaj. Po hlajenju je bila bela plast izrezljana po vzorcu. _NEWLINE_Delo pri izdelavi primerka iz 19. stoletja se je izkazalo za izjemno mu\xc4\x8dno, na podlagi tega verjamejo, da je morala Portlandska vaza za izdelavo obrtniku vzeti najmanj dve leti. Rezanje je najbr\xc5\xbe izvedel usposobljen graver draguljev._NEWLINE_Jerome Eisenberg je v Minervi trdil, da je bila vaza izdelana v 16. stoletju na\xc5\xa1ega \xc5\xa1tetja in ne v antiki, ker je ikonografija nekoherentna , vendar ta teorija ni bila \xc5\xa1iroko sprejeta.\n_START_SECTION_\nPonovno odkritje in poreklo\n_START_PARAGRAPH_\nEna zgodba ka\xc5\xbee, da jo je Fabrizio Lazzaro odkril v tistem, za katerega se je takrat mislilo, da je sarkofag cesarja Aleksandra Severa (umrl 235) in njegove matere v Monte del Grano blizu Rima in izkopan okoli leta 1582._NEWLINE_Prva zgodovinska omemba vaze je v pismu iz leta 1601 francoskega u\xc4\x8denjaka Nicolasa Clauda Fabrija de Peiresca slikarju Petru Paulu Rubensu, kjer je zapisana kot v zbirki kardinala Francesca Maria Del Monteja v Italiji. Leta 1626 je pre\xc5\xa1la v zbirko dru\xc5\xbeine Barberini (ki je imela tudi skulpture, kot sta Barberinijev Favn in Barberinijev Apolon), kjer je ostala pribli\xc5\xbeno dvesto let in je ena od zakladov Maffea Barberinija, poznej\xc5\xa1ega pape\xc5\xbea Urbana VIII. (1623\xe2\x80\x931644) . Na tej to\xc4\x8dki se prvi\xc4\x8d zabele\xc5\xbei zveza Sever. Vaza je bila v tem obdobju znana kot Barberinijeva vaza.\n_START_SECTION_\nOd 1778 do danes\n_START_PARAGRAPH_\nMed letoma 1778 in 1780 je sir William Hamilton, britanski veleposlanik v Neaplju, kupil vazo od Jamesa Byresa, \xc5\xa1kotskega trgovca z umetninami, ki jo je pridobil, potem ko ga je prodala Cornelia Barberini-Colonna, princesa iz Palestrine. Vazo je podedovala od dru\xc5\xbeine Barberini. Hamilton jo je prinesel v Anglijo po naslednjem dopustu, po smrti svoje prve \xc5\xbeene Catherine,. Leta 1784 je s pomo\xc4\x8djo svoje ne\xc4\x8dakinje Marije uredil zasebno prodajo vaze Margaret Cavendish-Harley, vdovi Williama Bentincka, 2. vojvodine Portlandskega. Prodana je bila na dra\xc5\xbebi leta 1786 in je pre\xc5\xa1la v posest vojvodskega sina Williama Cavendish-Bentincka, 3. vojvodine Portlandskega._NEWLINE_3. vojvoda je originalno vazo posodil Josiah Wedgwood in nato Britanskemu muzeju v varno hrambo, od takrat pa je bila znana kot Portlandska vaza. Tam jo je leta 1810 trajno odlo\xc5\xbeil \xc4\x8detrti vojvoda, potem ko je njegov prijatelj razbil njeno bazo. V Britanskem muzeju je ostala od leta 1810, razen v letih 1929\xe2\x80\x9332, ko jo je 6. vojvoda dal na prodaj v Christie's (kjer ni dosegla svoje cene). Kon\xc4\x8dno jo je muzej kupil od 7. vojvode leta 1945 s pomo\xc4\x8djo oporoke Jamesa Rosea Vallentina.\n_START_SECTION_\nKopije\n_START_PARAGRAPH_\n3. vojvoda je posodil vazo Josiah Wedgwoodu, ki jo je \xc5\xbee opisal kipar John Flaxman kot \xc2\xbbnajbolj\xc5\xa1o izvedbo umetnost, ki so jo prinesli v Anglijo in se zdi, da je ta vrhunec popolnosti, h kateri si prizadevate.\xc2\xab\xc2\xa0Wedgwood je posvetil \xc5\xa1tiri leta mukotrpnih preizku\xc5\xa1enj pri izdelavi kopije vaze - ne v steklu, ampak v \xc4\x8drno-belem jaspisu. Te\xc5\xbeave je imel od razpok in mehurja (jasno razvidno na primeru v muzeju Victoria in Albert) do okra\xc5\xa1enih reliefov, ki so se med graviranjem 'dvigali' in leta 1786 se je bal, da nikoli ne bo mogel narediti reliefov v jaspis dovolj tanko da bi se ujemali s finostjo steklenega izvirnika. Kon\xc4\x8dno mu je uspelo izpopolniti leta 1790 z izdajo prve kopije in to je njegov zadnji ve\xc4\x8dji dose\xc5\xbeek._NEWLINE_Wedgwood je prvo izdajo na zasebni razstavi postavil med aprilom in majem 1790, razstava pa se je izkazala za tako priljubljeno, da je bilo treba \xc5\xa1tevilo obiskovalcev omejiti s samo tiskanjem 1900 vstopnic, preden so jo razstavili v javnih londonskih salonih. (Ena vstopnica za zasebno razstavo, ki jo je ilustriral Samuel Alkin in natisnjena z naslovom \xc2\xbbDostop do ogleda kopije Portlandske vaze gospoda Wedgwooda, Gr\xc5\xa1ka ulica, Soho med 12. in 5. uro\xc2\xab, je bila v katalogu Wedgwood vklju\xc4\x8dena na ogled v britanski galeriji muzeja Victoria in Albert. Kot tudi kopija V&A (ki naj bi izhajala iz zbirke vnuka Wedgwooda, naravoslovca Charlesa Darwina) , druge se hranijo v muzeju Fitzwilliam (to je kopija, ki jo je poslal Wedgwood Erazmu Darwinu, ki so ga njegovi potomci leta 1963 posodili muzeju in jim jo pozneje prodali), Muzej umetnosti Indianapolis  in Oddelek za prazgodovino in Evropo v Britanskem muzeju._NEWLINE_Vaza je v 19. stoletju tudi navdihnila tekmovanje v kopijah v kameja steklu, s ponudbo Benjamina Richardsona 1000 funtov nagrade vsem, ki bi lahko dosegli ta podvig. Izdelovalec stekla Philip Pargeter je v treh letih naredil kopijo in John Northwood jo je vgraviral, da bi osvojil nagrado. Ta izvod je v muzeju stekla Corning v Corningu v New Yorku. _NEWLINE_Muzej Wedgwood v Barlastonu blizu Stoke-on-Trent-a ima prikaz, ki opisuje poskuse kopiranja vaze, prikazanih je ve\xc4\x8d primerov zgodnjih poskusov.\n_START_SECTION_\nVandalizem in rekonstrukcija\n_START_PARAGRAPH_\nOb 15:45 uri. 7. februarja 1845 je vazo razbil William Lloyd, ki je po celotedenskem pitju vrgel bli\xc5\xbenjo skulpturo na vrh \xc5\xa1atulje in razbil obe. Aretirali so ga in obto\xc5\xbeili kaznivega dejanja naklepne \xc5\xa1kode. Ko je njegov odvetnik opozoril na napako v besedilu dejanja, za katerega se zdi, da njegovo uporabo omejuje na uni\xc4\x8denje predmetov, ki ne presegajo pet kilogramov, je bil namesto uni\xc4\x8denja steklene \xc5\xa1atulje, v kateri je bila vaza, obsojen. Odredili so mu pla\xc4\x8dilo treh funtov (pribli\xc5\xbeno 350 funtov v letu 2017 ) ali dva meseca zapora. V zaporu je ostal, dokler anonimni dobrotnik ni pla\xc4\x8dal globe po po\xc5\xa1ti. Ime William Lloyd naj bi bilo psevdonim. Preiskovalci, ki jih je najel britanski muzej, so ugotovili, da je pravzaprav William Mulcahy, \xc5\xa1tudent, ki je izginil s Trinity Collegea. Detektivi so poro\xc4\x8dali, da je dru\xc5\xbeina Mulcahy osiroma\xc5\xa1ila. Lastnik vaze je zavrnil civilno to\xc5\xbebo proti Williamu Mulcahyju, ker ni hotel, da bi njegova dru\xc5\xbeina trpela zaradi \xc2\xbbdejanja neumne\xc5\xbea ali norca, ki ga niso mogli nadzorovati\xc2\xab. _NEWLINE_Vazo je leta 1845 uspe\xc5\xa1no sestavil restavrator britanskega muzeja John Doubleday, \xc4\x8deprav ni mogel nadomestiti sedemindvajset majhnih fragmentov. Ka\xc5\xbee, da so jih dali v \xc5\xa1katlo in pozabili. 5. oktobra 1948 jih je oskrbnik Bernard Ashmole prejel v \xc5\xa1katli od gospoda G.A. Croker Putney, ki ni vedel, kaj so. Po Doubledayovi smrti jih je kolega restavrator iz Britanskega muzeja odpeljal h gospodu G. H. Gabbu, izdelovalcu \xc5\xa1katel, ki so ga prosili, naj naredi \xc5\xa1katlo s sedemindvajsetimi predelki, po en za vsak del\xc4\x8dek. Vendar je restavrator umrl in \xc5\xa1katla ni bila nikoli zbrana. Po Gabbovi smrti je njegova dedinja, gospodi\xc4\x8dna Amy Reeves, pripeljala Crokerja, da bi ocenil Gabbove u\xc4\x8dinke. Tako je Crocker pri\xc5\xa1el, da bi jih pripeljal v muzej in prosil za pomo\xc4\x8d pri njihovi identifikaciji._NEWLINE_Do novembra 1948 se je restavriranje zdelo staro in sklenjeno je bilo obnoviti vazo. Razstavil jo je konservator J. W. R. Axtell sredi novembra 1948. Komade sta pregledala D. B. Harden in W. A. Thorpe, ki sta potrdila, da je bila okrogla steklena podlaga, odstranjena leta 1845, originalna. Axtell je nato izvedel rekonstrukcijo, dokon\xc4\x8dano do 2. februarja 1949, v kateri je uspel nadomestiti tri od 37 ohlapnih fragmentov.  Za to obnovo je domnevno uporabil 'nova lepila', za katera nekateri mislijo, da so epoksidne smole, a so kasneje ugotovili, da gre preprosto za isto vrsto \xc5\xbeivalskega lepila, ki ga je Doubleday uporabil leta 1845. Nekatera podro\xc4\x8dja je napolnil tudi z voskom. Dokumentacija o njegovem delu ni bila predlo\xc5\xbeena._NEWLINE_Do konca 1990-ih je bilo lepilo spet rumeno in krhko. \xc4\x8ceprav je bila vaza prikazana v Britanskem muzeju kot del razstave Glass of the Caesars (november 1987 - marec 1988), je bila po njej \xc5\xa1e preve\xc4\x8d krhka, da bi potovala na druge lokacije. Namesto tega sta med 1. junijem 1988 in 1. oktobrom 1989 opravila drugo obnovo Nigel Williams in Sandra Smith. Par je nadzoroval David Akehurst (CCO za steklo in keramiko), ki je ocenil stanje vaze med razstavo Glass of Caesars in se odlo\xc4\x8dil, da nadaljuje z obnovo in stabilizacijo. Obravnava je imela strokovnjakov in javnosti. Vazo so fotografirali in risali, da bi posneli polo\xc5\xbeaj drobcev pred demonta\xc5\xbeo; BBC je posnel postopek konzerviranja. Naravovarstveniki v muzeju so preizkusili veliko lepil za dolgoro\xc4\x8dno stabilnost in izbrali epoksi smolo z odli\xc4\x8dnimi lastnostmi staranja. Ponovna monta\xc5\xbea je pokazala, da je bilo nekaj restavracij vlo\xc5\xbeenih med obnove, kar je zapletlo postopek. Vklju\xc4\x8denih je bilo le nekaj manj\xc5\xa1ih drobcev. Vrzeli so bili zapolnjeni z modro ali belo smolo._NEWLINE_Majhni znak originalne \xc5\xa1kode je viden in razen lahkega \xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8denja upa, da vaza ne bo potrebovala ve\xc4\x8djih ohranitvenih del vsaj \xc5\xa1e eno stoletje."