b'\n_START_ARTICLE_\nBesediloslovje\n_START_PARAGRAPH_\nBesediloslovje (tudi tekstna lingvistika) je veja jezikoslovja, ki se ukvarja z jezikovnimi pojavi, ki segajo \xc4\x8dez mejo povedi; raziskuje predvsem prvine, ki povezujejo povedi v besedilo (npr. zaimek, veznik), razmerja med besedami in predmetnostjo, ki jo zaznamujejo (npr. referenca, deiks), probleme posredovanja informacij in njihove ponovitve v besedilu (npr. \xc4\x8dlenitev po aktualnosti) ter posku\xc5\xa1a razvrstiti besedila v besedilne vrste oz. tipe.\n_START_SECTION_\nRazvoj besediloslovja\n_START_PARAGRAPH_\nNajstarej\xc5\xa1o obliko ukvarjanja z besedili najdemo v retoriki, vse od starih Grkov in Rimljanov skozi srednji vek do danes. Glavna naloga retorikov je bila izobraziti javne govornike, glavna podro\xc4\x8dja pa: odkrivanje primernih idej (inventio), razporeditev idej (dispositio), odkrivanje ustreznih izrazov za ideje (elocutio) in vtisnjenje v spomin (memoratio), \xc4\x8demur sledi izvedba v dejanskem govoru (actio). V srednjem veku je retorika sodila v\xc2\xa0\xc2\xbbtrivium\xc2\xab\xc2\xa0(tri discipline), skupaj z gramatiko (formalni jezikovni vzorci) in logiko (razvijanje argumentov in dokazov). Retorika ima z dana\xc5\xa1njim pojmovanjem besediloslovja mnogo skupnega._NEWLINE_Naslednji pomemben mejnik v razvoju besediloslovja predstavljajo \xc5\xa1tiri kakovosti\xc2\xa0sloga, ki jih je na\xc5\xa1tel Kvintilijan, teoretik iz 1. stoletja na\xc5\xa1ega \xc5\xa1tetja: pravilnost, jasnost, eleganca in ustreznost. Te kategorije vsebujejo domnevo, da se besedila razlikujejo po kvaliteti glede na koli\xc4\x8dino truda, vlo\xc5\xbeenega v obdelavo pri njihovem tvorjenju. V za\xc4\x8detkih sodobnega jezikoslovja so se raziskovanja omejevala na stavek kot na najve\xc4\x8djo enoto z inherentno (nerazdru\xc5\xbeljivo) vsebino. Strukture, ve\xc4\x8dje od stavka, je preu\xc4\x8devala stilistika._NEWLINE_Besedila so bila (in so) \xc5\xbee od nekdaj predmet literarne vede in kulturne antropologije, ki sta razvijali razli\xc4\x8dne metode in poglede na besedilo. V prvi polovici 20. stoletja spadajo splo\xc5\xa1ne metode novih jezikoslovnih raziskovanj v deskriptivno ali strukturalno lingvistiko. Jezikovne vzorce so zbirali in analizirali glede na sisteme minimalnih enot (fonemi, morfemi, sintagemi, semi ...), a ta metoda ni primerna za \xc5\xa1tudij besedil, saj poudarjanje majhnih sestavin odvrne pozornost od bistvenih soodvisnosti, ki konstituirajo posamezno besedilo. V 20. stoletju je ukvarjanje z besedili zelo raznoliko. V 70. letih se je zbrala skupina raziskovalcev in dokazala, da so razlike med stav\xc4\x8dno in besedilno slovnico pomembnej\xc5\xa1e, kot se je mislilo do tedaj. Pomembna je Pet\xc3\xb6fijeva knjiga iz leta 1971, ki je spro\xc5\xbeila razvoj izredno izdelane teorije o besedilih, saj se je med razvijanjem te teorije \xc5\xa1tevilo in kompleksnost njenih komponent nenehno ve\xc4\x8dalo.'