b'\n_START_ARTICLE_\nEpirski despotat\n_START_PARAGRAPH_\nEpirski despotat ali Epirska kne\xc5\xbeevina (gr\xc5\xa1ko: \xce\x94\xce\xb5\xcf\x83\xcf\x80\xce\xbf\xcf\x84\xce\xac\xcf\x84\xce\xbf \xcf\x84\xce\xb7\xcf\x82 \xce\x97\xcf\x80\xce\xb5\xce\xaf\xcf\x81\xce\xbf\xcf\x85) je bila ena od gr\xc5\xa1kih nasledstvenih dr\xc5\xbeav Bizantinskega cesarstva, ki so nastale po padcu Bizanca v \xc4\x8detrti kri\xc5\xbearski vojni leta 1204. Imela se je za zakonito naslednico Bizantinskega cesarstva, tako kot Nikejsko in Trapezundsko cesarstvo. Naziv \xc2\xbbdespotat\xc2\xab\xc2\xa0ni najbolj primeren, saj prvi epirski vladarji niso imeli naslova despot. Naslov despot tudi ni bil d\xc3\xa9den in ni bil povezan z nobeno obliko sodne oblasti.\n_START_SECTION_\nUstanovitev\n_START_PARAGRAPH_\nEpirski despotat sta leta 1204 ustanovi Mihael Komnen Dukas, ne\xc4\x8dak biv\xc5\xa1ih bizantinskih cesarjev Izaka II. Angela in Alekseja III. Angela. Mihael se je najprej povezal kraljem Solunskega kraljestva Bonifacijem Monferra\xc5\xa1kim, ko pa so Franki po bitki v Olj\xc4\x8dnem gaju v Kundurosu osvojili Moreo (Peloponez), je od\xc5\xa1el v Epir. Tam se je proglasil za bizantinskega guvernerja stare province Nikopol in se Bonifaciju uprl. _NEWLINE_Epir je kmalu postal zato\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8de za mno\xc5\xbeico gr\xc5\xa1kih beguncev iz Bizanca, Tesalije in Peloponeza, ki so imeli Mihaela za novega Noeta, ki re\xc5\xa1uje Grke iz latinske poplave. Bizantinski patriarh Ivan X. Kamater Mihaela ni imel za zakonitega naslednika cesarstva, ampak je nasledstvo priznal Teodorju I. Laskarisu iz Nikeje. Mihael je zato prekinil vezi z vzhodno pravoslavno cerkvijo in priznal avtoriteto pape\xc5\xbea Inocenca III._NEWLINE_Cesar Latinskega cesarstva Henrik Flandrijski je od Mihaela zahteval, da prizna njegovo nadoblast. Mihael se mu je na videz uklonil in leta 1209 poro\xc4\x8dil svojo h\xc4\x8derko s Henrikovim bratom Evstahijem, v resnici pa tega zavezni\xc5\xa1tva ni spo\xc5\xa1toval, ker je menil, da Latinci goratega Epirja ne morejo osvojiti. Podobne apetite kot Latinci so imeli tudi Bonifacijevi sorodniki iz Montferrata, zato se je Mihael leta 1210 povezal z Bene\xc4\x8dani in napadel Solunsko kraljestvo. Ker je bil Mihael do svojih ujetnikov izjemno krut in je celo kri\xc5\xbeal nekaj latinskih duhovnikov, ga je pape\xc5\xbe Inocenc III. izob\xc4\x8dil. Henrik je Solun kasneje osvobodil in prisilil Mihaela, da je obnovil zavezni\xc5\xa1tvo. _NEWLINE_Mihael je nato pozornost preusmeril na druga strate\xc5\xa1ko pomembna latinska mesta, predvsem na Lariso in Dra\xc4\x8d, in pristani\xc5\xa1ka mesta v Korintskem zalivu. Leta 1214 je Bene\xc4\x8danom odvzel Krf, leto kasneje pa so ga ubili. Nasledil ga je polbrat Teodor.\n_START_SECTION_\nSpor z Nikejskim cesarstvom in Bolgarijo\n_START_PARAGRAPH_\nTeodor Komnen Dukas je takoj po prevzemu oblasti napadel Solun in se mimogrede spopadel \xc5\xa1e z Bolgari. Cesar Henrik Flandrijski je krenil v protinapad, a je po poti umrl, njegovega naslednika Petra Courtenayskega pa je Teodor leta 1217 ujel in ga (zelo verjetno) usmrtil. Ker je Latinsko cesarstvo ponorelo zaradi vse ve\xc4\x8dje mo\xc4\x8di Nikejskega cesarstva, Teodorja ni moglo zaustaviti in leta 1124 osvojil Solun. Nikejski cesar Ivan III. Dukas Vatac je zavzel Adrijanopel (Edirne), toda leta 1225 ga je Teodor napadel in mu mesto odvzel. Teodor se je nato povezal \xc5\xa1e z Bolgari in pregnal Latince iz Trakije. Leta 1127 se je okronal za bizantinskega cesarja, vendar mu tega naslova ve\xc4\x8dina Grkov niti nikejski patriarh niso priznali. _NEWLINE_Leta 1230 je Teodor prelomil premirje z Bolgari. Upal je namre\xc4\x8d, da mu bo uspelo vre\xc4\x8di s prestola carja Ivana Asena II. ki mu je prepre\xc4\x8deval napad na Bizanc. V bitki pri Klokotnici v bli\xc5\xbeini Haskova v dana\xc5\xa1nji Bolgariji ga je bolgarski car porazil, ujel in kasneje oslepil. Oblast v Solunu je prevzel Teodorjev brat Manuel Komnen Dukas, v Epirju pa ne\xc4\x8dak Mihael II. Komnen Dukas. Teodorja so leta 1237 izpustili. Takoj za tem je vrgel s solunskega prestola svojega brata in nanj posadil sina Ivana Komnena Dukasa.\n_START_SECTION_\nNikejska in bizantinska nadoblast\n_START_PARAGRAPH_\nPo bitki pri Klokotnici si Solunsko kraljestvo ni ve\xc4\x8d opomoglo in Teodorjev mlaj\xc5\xa1i sin Dimitrij Angel Dukas ga je moral leta 1246 prepustiti Nikejskemu cesarstvu. Mihael II. Epirski je nato sklenil zavezni\xc5\xa1tvo z Latinskim cesarstvom, toda Ivan III. Dukas ga je leta 1248 kljub temu prisilil, da ga je priznal za cesarja. Cesar mu je v zameno uradno priznal naslov epirskega despota. _NEWLINE_Vatacova vnukinja Marija se je leta 1256 poro\xc4\x8dila z Mihaelovim sinom Nikeforjem, a je \xc5\xbee leta 1258 umrla. Istega leta se je Mihaelova h\xc4\x8derka Ana poro\xc4\x8dila z ahajskim knezom Viljemom II.. Mihael je novo zavezni\xc5\xa1tvo po\xc4\x8dastil tako, da je preklical svoje obveznosti do cesarja Ivana III. Dukasa, Ivan III. pa je nova zaveznika \xc5\xbee naslednje leto porazil v bitki pri Pelagoniji._NEWLINE_Mihael II. se je nato zdru\xc5\xbeil z Ivanovim sinom Teodorjem II. Laskarisom. Po poroki njunih otrok leta 1256 je Teodor za uslugo dobil Dra\xc4\x8d. Mihael s prenosom ozemlja ni bil zadovoljen, zato se je leta 1257 uprl in porazil nikejsko vojsko pod poveljstvom Jurija Akropolita. Mihael se je nato odpravil na voja\xc5\xa1ki pohod proti Solunu, a ga je na poti napadel kralj Manfred Sicilski. Mihael je z njim takoj sklenil zavezni\xc5\xa1tvo in z njim poro\xc4\x8dil svojo h\xc4\x8derko Heleno. _NEWLINE_Po smrti nikejskega cesarja Teodorja II. so se Mihael, Manuel in Viljem II. zdru\xc5\xbeili proti novemu nikejskemu cesarju Mihaelu VIII. Paleologu, toda njihovo zavezni\xc5\xa1tvo je bilo zelo nestabilno. V katastrofalni bitki pri Pelagoniji so Viljema ujeli, Mihael VIII. pa je nato napadel in osvojil Mihaelovo glavno mesto \xc3\x81rto. Od Epirskega cesarstva sta ostali samo Io\xc3\xa1nnina in Vonitsa. Po letu 1260 je bil Mihael VIII. zaposlen v bojih z Latinskim cesarstvom in \xc3\x81rta je ponovno postala del Epirja.\n_START_SECTION_\nItaljanska invazija\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1261 je Mihael VIII. Paleolog obnovil Bizantinsko cesarstvo, potem pa je za\xc4\x8del vdirati v Epir. Mihaelovega sina Nikeforja je prisilil, da se je leta 1265 poro\xc4\x8dil z njegovo ne\xc4\x8dakinjo Ano Kantakuzeno. Mihael VIII. imel Epir za svojo vazalno dr\xc5\xbeavo, \xc4\x8deprav sta bila Mihael II. in Nikefor \xc5\xa1e naprej zaveznika ahajskih knezov in atenskega vojvode. _NEWLINE_Leta 1267 je Krf in ve\xc4\x8dji del Epirja zavzel Karel Anjoujski. Leta 1267 ali 1268 je Mihael II. umrl. Mihael VIII. po njegovi smrti Epirja ni pripojil k svoji dr\xc5\xbeavi, pa\xc4\x8d pa je dovolil Nikeforju I., da nasledi svojega o\xc4\x8deta, s Karlom Anjoujskim, ki je leta 1271 zasedel Dra\xc4\x8d, pa je sklenil premirje. Leta 1279 je Nikefor postal Karlov vazal. Bizantinci so Karla kmalu za tem porazili, Nikefor pa je po njegovem porazu izgubil celo Albanijo._NEWLINE_Med vladanjem Andronika II. Paleologa, sina Mihaela VIII., je Nikefor obnovil zavezni\xc5\xa1tvo z Bizantinskim cesarstvom. Leta 1292 so ga nagovarjali, naj se pove\xc5\xbee s Karlom II. Neapeljskim, \xc4\x8deprav je Karel v spopadu z Andronikovo floto do\xc5\xbeivel hud poraz. Nikefor je svojo h\xc4\x8derko poro\xc4\x8dil s Karlovim snom Filipom I. Tarantskim in mu prodal ve\xc4\x8dino svojega ozemlja. Po Nikeforjevi smrti leta 1297 je kot regentka njegovega sina Toma\xc5\xbea I. Komena Dukasa zavladala njegova Nikeforjeva vdova Ana, ki je bila Andronikova sestri\xc4\x8dna, in vpliv Bizanca se je spet okrepil. Leta 1306 se je Filipu uprla v Andronikovo korist. Latinske prebivalce so izgnali, nekaj ozemlja pa je vseeno morala prepustiti Filipu. Leta 1312 je Filip opustil svoje zahteve po epirskem ozemlju in namesto tega zahteval umrlo Latinsko cesarstvo, ki je bilo dedi\xc5\xa1\xc4\x8dina njegove \xc5\xbeene in ahajske kneginje Katarine II. Valoi\xc5\xa1ke.\n_START_SECTION_\nPropad\n_START_PARAGRAPH_\nCesarja Toma\xc5\xbea I. Komnena Dukasa je leta 1318 umoril njegov sorodnik Nikolaj Orsini, se poro\xc4\x8dil z njegovo vdovo in prevzel oblast v Epirju. Andronik ga je priznal za zakonitega vladarja Epirja, toda \xc5\xbee leta 1323 ga je s prestola vrgel brat Ivan. Ivana je okrog leta 1335 zastrupila \xc5\xbeena Ana in postala regentka za njunega sina Nikeforja II. Orsinija. _NEWLINE_Leta 1337 je pri\xc5\xa1el v severni Epir s svojo vojsko novi bizantinski cesar Andronik III. Paleolog. Med njegovimi vojaki je bilo tudi 2.000 Turkov njegovega novega zaveznika Umurja iz Ayd\xc4\xb1na. Andronik se je na vojnem pohodu najprej spopadel z Albanci, potem pa je svojo pozornost preusmeril na Epir. Regentka Ana se je posku\xc5\xa1ala z njim pogajati, toda Andronik je zahteval brezpogojno vdajo despotata in nazadnje je morala popustiti. Epir je mirno pre\xc5\xa1el v posest Bizantinskega cesarstva. _NEWLINE_Pogodba o vdaji je vsebovala dolo\xc4\x8dilo, da se bo Nikefor poro\xc4\x8dil z eno od h\xc4\x8dera Ivana Kantakuzena, ki je bil cesarjeva desna roka, ko je pri\xc5\xa1el \xc4\x8das za poroko, pa je Nikefor izginil. Kasneje se je izvedelo, da je s pomo\xc4\x8djo epirske aristokracije, ki je podpirala svoboden Epir, pobegnil v Italijo. Naselil se je v Tarantu v ju\xc5\xbeni Italiji na dvoru Katarine II. Valoi\xc5\xa1ke, vdove Filipa Tarantskega in naslovne bizantinske cesarice._NEWLINE_Leta 1339 je v Epirju izbruhnil upor proti Bizantincem, ki ga je Katarina Valoi\xc5\xa1ka podprla. Katarina in Nikefor sta bila takrat na Peloponezu. Nikefor je takoj od\xc5\xa1el v Epir in se nastanil v Tomokastronu. Konec leta 1339 sta pri\xc5\xa1la z vojsko v Epir tudi Andronik III. in Ivan Kantakuzen in Nikeforja diplomatsko prepri\xc4\x8dala, da je priznal cesarjevo nadoblast. Nikefor se je uklonil, se poro\xc4\x8dil z Ivanovo h\xc4\x8derko Marijo Kantakuzeno in dobil zvene\xc4\x8d dvorni naslov panypersebastos (\xcf\x80\xce\xb1\xce\xbd\xcf\x85\xcf\x80\xce\xb5\xcf\x81\xcf\x83\xce\xad\xce\xb2\xce\xb1\xcf\x83\xcf\x84\xce\xbf\xcf\x82). _NEWLINE_V Bizantinskem cesarstvu se je kmalu za tem za\xc4\x8dela dr\xc5\xbeavljanska vojna med Ivanom V. Paleologom in Ivanom VI. Kantakuzenom. Vojno je izkoristil srbski kralj Stefan Uro\xc5\xa1 IV. Du\xc5\xa1an in leta 1348 osvojil Epir. Du\xc5\xa1an je kmalu za tem umrl. Njegovo smrt in _NEWLINE_bizantinsko dr\xc5\xbeavljansko vojno, ki je \xc5\xa1e kar trajala, je izkoristil Nikefor II. Orsini in leta 1356 zasedel epirski prestol. Epirju je priklju\xc4\x8dil sosednjo Tesalijo. Nikefor je med zatiranjem albanske vstaje leta 1359 umrl in ozemlje despotata je postalo del srbskega cesarstva Du\xc5\xa1anovega polbrata Simeona-Sini\xc5\xa1e Paleologa. _NEWLINE_Leta 1367 je lokalni srbski plemi\xc4\x8d Toma\xc5\xbe II. Preljubovi\xc4\x87 ponovno obudil Epirski despotat. Ker je bila ve\xc4\x8dina ozemlja v oblasti albanskih plemen, si je ozemlje razdelilo ve\xc4\x8d vladarjev, ki so vsak zase zahtevali naslov despota. Po Toma\xc5\xbeevi smrti leta 1384 je njegova vdova prenesla oblast nad despotatom na italjansko plemstvo. Dr\xc5\xbeavno nasledstvo se je preneslo na srbske in italjanske vladarje Io\xc3\xa1nnine, ki so v boju proti Albancem zaprosili za pomo\xc4\x8d Otomanske Turke. Leta 1416 je ponovno zdru\xc5\xbeeni Epir nasledila dru\xc5\xbeina Tocco s Kefalonije. Zaradi notranje nesloge je dr\xc5\xbeava kmalu postala lahek plen Otomanskega cesarstva: Turki so leta 1430 osvojili Io\xc3\xa1nnino, leta 1449 \xc3\x81rto, leta 1460 Angelokastron in leta 1479 \xc5\xa1e Vonitso. _NEWLINE_Obddobje vladavine Frankov na celinskem ozemlju Gr\xc4\x8dije se je z izjemo nekaj bene\xc5\xa1kih posesti ob obali Jonskega morja kon\xc4\x8dalo.'