b'\n_START_ARTICLE_\nPalatinat\n_START_PARAGRAPH_\nPalatinat (nem\xc5\xa1ko: Pfalz [pf\xc3\xa1lc]) ali Renski palatinat (Rheinische Pfalzgrafschaft, Pfalzgrafschaft bei Rhein) ali Volilni palatinat (Kurpfalz) je grofija nem\xc5\xa1kega palatina ob srednjem Renu in volilna kne\xc5\xbeevina v Svetem rimskem cesarstvu._NEWLINE_Grofijo je sestavljal konglomerat nestrnjenih posestev na obeh straneh srednjega Rena med pore\xc4\x8dji Mozele in Neckarja z glavnim mestom Heidelberg (oz. od 1720 Mannheim). Slaba tri stoletja (1339-1623) je grofiji pripadalo tudi povsem lo\xc4\x8deno ozemlje na podro\xc4\x8dju pore\xc4\x8dja reke Naab (ki te\xc4\x8de proti jugu v Donavo) in \xc4\x8ce\xc5\xa1kega gozda (ozemlje je za\xc4\x8detkom 19. stoletja v okviru kraljevine Bavarske dobilo ime Zgornji palatinat - Oberpfalz)._NEWLINE_Od leta 1214 so Palatinatu vladale razli\xc4\x8dne veje bavarske rodbine Wittelsbach. Grofi so si kmalu zagotovili \xc4\x8dast volilnega kneza in v \xc4\x8dasu Ruperta III. dosegli tudi polo\xc5\xbeaj rimsko-nem\xc5\xa1kega kralja (1400-1410). Grofje so razvili de\xc5\xbeelo v eno najnaprednej\xc5\xa1ih in najbolj cveto\xc4\x8dih v Nem\xc4\x8diji. Leta 1556 so sprejeli luteranstvo in potem kalvinizem in postali vodje nem\xc5\xa1kega protestantskega gibanja, kar je bilo za de\xc5\xbeelo usodno. V tridesetletni vojni so jo katoli\xc5\xa1ke vojske opusto\xc5\xa1ile in Palatinat je bil priklju\xc4\x8den vojvodini Bavarski. Z vestfalskim mirom so bila ozemlja ob Renu leta 1648 grofu vrnjena; spet je tudi dobil glas v kolegiju volilnih knezov. A agresivnost francoskega soseda Ludvika XIV. de\xc5\xbeeli ni dopustila, da bi dosegla prej\xc5\xa1nji sijaj. V letih (1688-97) jo je ponovno opusto\xc5\xa1ila nasledstvena vojna, ki jo je vodil Ludvik XIV. Po napoleonskih vojnah je bila leta 1803 razdeljena po strugi Rena med Francijo in nem\xc5\xa1ke de\xc5\xbeele.\n_START_SECTION_\nZa\xc4\x8detki palatinske grofije\n_START_PARAGRAPH_\nFrankovski kralji, ki so \xc5\xbeiveli v Aachnu, so svojemu prvemu plemi\xc4\x8du in namestniku, palatinu, poklonili grofijo Lotaringijo. Iz nje se je kasneje razvil Palatinat, ki se je prvotno raztezal na prostoru Aachen-K\xc3\xb6ln. \xc5\xbde v prvi polovici 11. stoletja na ozemlju Palatinata najdemo fevdalno dru\xc5\xbeino Spanheimov, ki so \xc5\xbee kmalu pri\xc4\x8deli igrati pomembno politi\xc4\x8dno vlogo na Koro\xc5\xa1kem. V 11. in 12. stoletju se je, tudi zaradi nasprotij s k\xc3\xb6lnskim nad\xc5\xa1kofom, te\xc5\xbei\xc5\xa1\xc4\x8de palatinovih ozemelj selilo proti jugu v pore\xc4\x8dje srednjega Rena in njegovih pritokov Mozele in Neckarja, s centrom najprej v mestu Alzey in potem v Heidelbergu. Cesar Friderik I. Barbarossa je s prenosom grofije na svojega polbrata Konrada leta 1156 pritegnil Palatinat v staufovsko ozemeljsko politiko. S poroko Konradove h\xc4\x8dere Agnes s Henrikom Dolgim (\xe2\x80\xa01227), sinom bavarskega vojvode Henrika Leva, je pri\xc5\xa1el Palatinat leta 1195 za dve desetletji pod Welfe.\n_START_SECTION_\nNastop Wittelsbachov\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1214 je cesar Friderik II. Palatinat podelil v fevd bavarski rodbini Wittelsbach. \xc5\xbde v 13. stoletju, takoj ko je za\xc4\x8del delovati kolegij volilnih knezov, si je rodbina pridobila tudi sede\xc5\xbe v njem. Zato se je v nem\xc5\xa1\xc4\x8dini za Palatinat uveljavil naziv Kurpfalz (Volilni Palatinat, Palatinat volilnega kneza)._NEWLINE_Leta 1317 je vojvoda Zgornje Bavarske, Ludvik IV. Bavarec (\xe2\x80\xa01347), kasnej\xc5\xa1i cesar, pod svojo oblastjo zdru\xc5\xbeil vse bavarske posesti. Leta 1329 je kon\xc4\x8dal dolgoletne spore med svojo in bratovo (Rudolf I., \xe2\x80\xa01319) dru\xc5\xbeino tako, da je, v dru\xc5\xbeinskem sporazumu sklenjenem v Pavii, odstopil svojima ne\xc4\x8dakoma Rudolfu II. (volilni knez v letih 1329-53) in Rupertu I. (1353-90) poleg posesti ob Renu tudi del severne Bavarske, (kasneje poimenovan) Zgornji palatinat. S tem se je bavarska rodbina Wittelsbachov razdelila v t. i. starej\xc5\xa1o palatinsko (pfal\xc5\xa1ko) in mlaj\xc5\xa1o bavarsko vejo. Sede\xc5\xbe v kolegiju volilnih knezov sta si veji po dogovori v Pavii izmenjavali do leta 1356, ko je cesar Karel IV. Luksembur\xc5\xa1ki z zlato bulo dal prednost palatinskemu grofu, ki je postal stalni \xc4\x8dlan volilnega kolegija. Palatinski (oz. pfal\xc5\xa1ki) grof je s tem postal najpomembnej\xc5\xa1i posvetni knez Svetega rimskega cesarstva. (Ta Karlova odlo\xc4\x8ditev je potem motila odnose med rodbinama vse do leta 1648, ko sta obe veji dobili prostor v kolegiju volilnih knezov.)_NEWLINE_Po ureditvi lastni\xc5\xa1tva se je Palatinat gospodarsko in kulturno uspe\xc5\xa1no razvijal. Prvi vrh je dosegel \xc5\xbee v \xc4\x8dasu Ruperta I., ki je nasledil brata, podedoval veliko posesti in si \xc5\xa1e druga pridobil z dobrim sodelovanjem s Karlom IV. Leta 1386 je ustanovil univerzo v Heidelbergu. Vi\xc5\xa1ek politi\xc4\x8dneg vpliva je Palatinat dosegel v \xc4\x8dasu Ruperta III. (1398-1410), ki je leta 1400 postal tudi rimsko-nem\xc5\xa1ki kralj, vendar svoje kraljevske oblasti nikdar ni mogel v celoti uveljaviti._NEWLINE_Sinovi Ruperta III. so po o\xc4\x8detovi smrti razcepili rodbino na \xc5\xa1tiri veje: od osrednje veje , ki je obdr\xc5\xbeala glavni sredi\xc5\xa1\xc4\x8di Heidelberg v Porenju in Amberg v Zgornjem palatinatu ter naslov volilnih knezov, so se odcepile veje Pfalz-Neumarkt v Zgornjem palatinatu (izumrla 1448), veja Pfalz-Mosbach (izumrla 1499) in Pfalz-Simmern-Zweibr\xc3\xbccken, ki je prevzela dedi\xc5\xa1\xc4\x8dino in \xc4\x8dast volilnih knezov potem, ko je leta 1559 izumrla starej\xc5\xa1a veja._NEWLINE_Ozemlja volilnih knezov ob Renu niso bila strnjena. Med njimi je bilo vse polno drugih gospostev, majhnih in velikih, cerkvenih in posvetnih. Palatinski knezi so jih na miren na\xc4\x8din pridobivali zase (z odkupom zastavljenih posestev), \xc5\xa1irili svoja ozemlja in utrjevali svojo oblast. Bili so vodilna politi\xc4\x8dna in gospodarska sila na podro\xc4\x8dju._NEWLINE_Miren razvoj je prekinil Friderik I. Zmagovalec (1452-76), ki se je kot regent svojega mladoletnega ne\xc4\x8daka vrinil v verigo volilnih knezov. Uspe\xc5\xa1no se je vklju\xc4\x8dil v spor, ki je nastal ob nastopu novega nad\xc5\xa1kofa Mainza, in v nekaj spopadih pridobil obse\xc5\xbena zemlji\xc5\xa1\xc4\x8da na podro\xc4\x8dju zgornjega Rena (Alzacija), predvsem na ra\xc4\x8dun kne\xc5\xbeje nad\xc5\xa1kofije Mainz, grofije W\xc3\xbcttemberg in mejne grofije Baden. Svojo oblast je notranje utrdil z administrativnimi reformami (mre\xc5\xbea uradov, centralna uprava, dvorno sodi\xc5\xa1\xc4\x8de). Leta 1465 se je povezal z burgundskim vojvodo Karlom Drznim. \xc4\x8ceprav si je nakopal jezo cesarja Friderika III. in si prislu\xc5\xbeil celo izgon iz cesarstva (ki ni bil nikdar uveljavljen), je svoje vladanje kon\xc4\x8dal s precej pove\xc4\x8danim ozemljem. Njegov naslednik, ne\xc4\x8dak Filip Odkritosr\xc4\x8dni (1476-1508) je posku\xc5\xa1al s to politiko nadaljevati, a je bil manj uspe\xc5\xa1en. Potem ko je ob smrti o\xc4\x8deta svoje snahe sku\xc5\xa1al z vojsko prevzeti tudi njeno dedi\xc5\xa1\xc4\x8dino v Zgornjem palatinatu (s tem je kr\xc5\xa1il v Paviji dogovorjeno dru\xc5\xbeinsko pravilo nasledstva), je v letih 1504-5 koalicija njegovih nasprotnikov-sorodnikov, ki jo je podpiral tudi cesar Maksimilijan I., v landshutski nasledstveni vojni zavzela Zgornji palatinat in potem opusto\xc5\xa1ila tudi ozemlja v Porenju. Po razsodbi reichstaga v K\xc3\xb6lnu leta 1505 je moral Filip zasedena ozemlja vrniti (nekaj pa si jih je vzel cesar "za posredovanje v sporu").\n_START_SECTION_\nVneti zagovorniki protestantizma\n_START_PARAGRAPH_\nNjegov naslednik, volilni knez Ludvik V. (1508-44) je potem zastavil bolj umirjeno politiko. Bil je prizanesljiv do kmetov, da bi zaustavil upore in \xc4\x8dim prej pri\xc5\xa1el do urejenih razmer. Leta 1538 je dovolil luteranstvo, ki ga je volilni knez Oton Henrik (1556-59) leta 1556 (po augsbur\xc5\xa1kem verskem miru) dolo\xc4\x8dil za de\xc5\xbeelno veroizpoved. Z Otonom Henrikom je izumrla starej\xc5\xa1a veja volilnih knezov._NEWLINE_Otona Henrika je nasledil Friderik III (1559-76) iz veje Pfalz(-Zweibr\xc3\xbccken)-Simmern (srednja veja volilnih knezov). Z njim je postal Palatinat sredi\xc5\xa1\xc4\x8de protestantskega gibanja. Vzpodbudil je nastanek nove kalvinisti\xc4\x8dne cerkvene doktrine, utemeljene v heidelber\xc5\xa1kem katekizmu (1563), ki pa je bila bolj opa\xc5\xbeena zunaj nem\xc5\xa1kih meja (Nizozemska, Francija, \xc5\xa0vica, \xc5\xa0kotska) in zavrnjena pri luteranski nem\xc5\xa1kih knezih. Friderik III. in njegovi nasledniki zato niso togo vztrajali pri kalvinizmu, temve\xc4\x8d so svoje sile usmerili v podporo protestantstva na splo\xc5\xa1no in proti katoli\xc5\xa1ki protireformaciji. Palatinat je postal zato\xc4\x8di\xc5\xa1\xc4\x8de \xc5\xa1tevilnim verskim izgnancem, ki so se, mnogi s precej bogastva, naseljevali v mestih Palatinata, po letu 1607 zlasti v utrjenem Mannheimu._NEWLINE_Ko je nestrpnost med katoliki in protestanti v Nem\xc4\x8diji nara\xc5\xa1\xc4\x8dala in je Maksimilijan I. Bavarski (s pristankom cesarja Rudolfa II.) z vojsko zavzel protestantsko mesto Donauw\xc3\xb6rth in ga priklju\xc4\x8dil Bavarski, se je palatinski volilni knez Friderik IV. (1583-1610) leta 1608 postavil na \xc4\x8delo protestantske auhausenske zveze, ki naj bi v bodo\xc4\x8de z vojsko prepre\xc4\x8devala tak\xc5\xa1ne dogodke. Njegov sin Friderik V. (1610-23) je leta 1619 sprejel \xc4\x8de\xc5\xa1ko krono in s tem prispeval k za\xc4\x8detku tridesetletne vojne, ki je postala za Palatinat pogubna. Friderik V. je leta 1620, po porazu protestantskih sil na Beli gori, izgubil \xc4\x8de\xc5\xa1ki prestol ter leta 1623, potem ko so katoli\xc5\xa1ke \xc4\x8dete zavzele in opusto\xc5\xa1ile de\xc5\xbeelo, tudi Palatinat in volilni glas, ki sta oba pripadla Bavarski. S tem je bilo konec upanja palatinskih knezov, da bi si pridobili vlogo stalnega mo\xc4\x8dnega igralca v evropski politiki.\n_START_SECTION_\nSosedstvo s Francijo Ludvika XIV.\n_START_PARAGRAPH_\nZ vestfalskim mirom (1648) je bil sinu Friderika V., Karlu I. Ludviku (1648-80) Renski palatinat vrnjen (vrnjena so bila ozemlja v Porenju, Zgornji palatinat je ostal Bavarski) in spet je dobil tudi glas v kolegiju volilnih knezov (kjer se je \xc5\xa1tevilo sede\xc5\xbeev pove\xc4\x8dalo na 8). Karel Ludvik se je zavzeto lotil obnove de\xc5\xbeele, vabil priseljence, obljubljal versko svobodo in gospodarske ugodnosti. Vendar mu je pri tem stala na poti reunionisti\xc4\x8dna politika Ludvika XIV., politika ponovnega priklju\xc4\x8devanja Franciji tistih ozemelj, ki so \xc5\xbee kdaj prej bila francoska. Od leta 1679 si je tako postopoma nasilno prisvajal ko\xc5\xa1\xc4\x8dke Palatinata. Ko je s Karlom II. (1680-85) leta 1685 srednja veja palatinskih volilnih knezov izumrla in bi jo morala naslediti veja Pfalz-Neuburg, je Ludvik XIV. zahteval nasledstvo za svojo svakinjo Elizabeto \xc5\xa0arloto Orleansko, Karlovo sestro (pa \xc4\x8deprav se je ta ob poroki nasledstvu izrecno odrekla). Proti Palatinatu je za\xc4\x8del nasledstveno vojno (1688-97), v kateri je sistemati\xc4\x8dno pusto\xc5\xa1il de\xc5\xbeelo. Poru\xc5\xa1ena in po\xc5\xbegana so bila cela mesta, Heilbronn, Heidelberg, Mannheim, Philippsburg, badenska rezidenca Pforzheim, cesarski mesti Worms in Speyer, razstreljen je bil heidelber\xc5\xa1ki grad. Z mirom v Rijswijku (1697) se je moral Ludvik sicer na zahtevo Velike alianse (cesar, nem\xc5\xa1ke dr\xc5\xbeave, Nizozemska, Anglija, \xc5\xa0panija, Savoja, \xc5\xa0vedska) z zasedenih ozemelj umakniti, a je v mirovnih pogojih uveljavil nadaljevanje pod Francozi za\xc4\x8dete rekatolizacije Palatinata. Ta je ustrezala katoli\xc5\xa1kim volilnim knezom iz mlaj\xc5\xa1e veje (Pfalz-Neuburg), ki je nasledila Karla II. Intenzivnost rekatolizacije je bila nekoliko omiljena \xc5\xa1ele leta 1705 na posredovanje Brandenburga-Prusije.\n_START_SECTION_\n18. stoletje\n_START_PARAGRAPH_\nVerska nesvoboda in te\xc5\xbeke gospodarske razmere v opusto\xc5\xa1eni de\xc5\xbeeli so v za\xc4\x8detku 18. stoletja povzro\xc4\x8dile najve\xc4\x8dje izseljevanje v zgodovini nem\xc5\xa1kega jugozahoda ali morda celo celotne Nem\xc4\x8dije, najve\xc4\x8d v severno Ameriko (pensilvanski Nemci) in Prusijo._NEWLINE_Naslednja vojna med avstrijskim in francoskim taborom za nasledstvo v \xc5\xa0paniji (1701-14) je bila nekoliko bolj oddaljena in je ozemljem ob srednjem in zgornjem Renu omogo\xc4\x8dila ponovno ureditev zemlji\xc5\xa1kih razmerij in delno obnovo gospodarstva. Ker je v tej vojni Bavarska stopila na stran Francije in bila pora\xc5\xbeena in ker je bila tudi Francija v vojnih operacijah ves \xc4\x8das v podrejenem polo\xc5\xbeaju, si je volilni knez Ivan Viljem (1690-1716) obetal vrnitev Zgornjega palatinata. A po nenadni smrti mladega cesarja Jo\xc5\xbeefa I. leta 1711 se je Anglija ustra\xc5\xa1ila, da bi Habsbur\xc5\xbeani pod enim vladarjem (Karlom VI.) postali premo\xc4\x8dni in je spremenila taktiko. Tako je bila na mirovnih pogajanjih Francija spet dovolj mo\xc4\x8dna, da je za\xc5\xa1\xc4\x8ditila interese svoje zaveznice Bavarske._NEWLINE_Leta 1720 je Karel III. Filip (1716-42) rezidenco Palatinata prenesel v Mannheim. Popolnoma poru\xc5\xa1eno mesto so zgradili na novo po tlorisu \xc5\xa1ahovnice in po dvajsetletni gradnji je knez dobil drugo najrazko\xc5\xa1nej\xc5\xa1o pala\xc4\x8do za Versaillesom. Rodbino je leta 1724 uspel zdru\xc5\xbeiti (ni bilo ve\xc4\x8d razlik med verama de\xc5\xbeel) v zavezni\xc5\xa1tvu s Prusi proti Avstrijcem. Leta 1745 je njegov naslednik Karel IV. Teodor (1742-99) iz veje Pfalz-Sultzbach (tudi podveja Pfalz-Zweibr\xc3\xbccken) spet prestopil na avstrijsko stran. S smrtjo bavarskega vojvode Maksimilijana III. Jo\xc5\xbeefa, ki ni imel naslednikov, je leta 1777 dobil tudi bavarsko krono. \xc4\x8ceprav nerad, je moral dvor preseliti v M\xc3\xbcnchen. Bil je pripravljen sprejeti ponudbo cesarja Jo\xc5\xbeefa II., da zamenja Bavarsko za Avstrijsko Nizozemsko; na ozemlju Palatinata in Avstrijske Nizozemske bi lahko tako ustanovil kraljevino Burgundijo, Avstrija cesarja Jo\xc5\xbeefa II. pa bi z Bavarsko pridobila na veljavi. Na\xc4\x8drt je prepre\xc4\x8dil pruski kralj Friderik II., ki je bil tudi volilni knez cesarstva (z brandenbur\xc5\xa1kim volilnim glasom)._NEWLINE_Sedeminpetdesetletno prosvetljeno vladanje Karla IV. Teodorja je bilo za Palatinat obdobje blagostanja, razcveta gospodarstva, znanosti in kulture, zlasti glasbene v Mannheimu. Leta 1799 ga je nasledil Maksimiljan IV. Jo\xc5\xbeef iz veje Zweibr\xc3\xbccken-Birkenfeld, ki je kon\xc4\x8dno spet zdru\xc5\xbeil vse posesti Wittelsbachov in leta 1806 postal prvi bavarski kralj.\n_START_SECTION_\nRazkosanje Palatinata\n_START_PARAGRAPH_\nFrancoska revolucija in napoleonske vojne so spremenile razmerja mo\xc4\x8di velikih evropskih igralcev. Z mirovnim sporazumom v Lun\xc3\xa9villu leta 1801 so bila ozemlja Palatinata na levem bregu Rena in vojvodina J\xc3\xbclich dodeljeni Franciji. Ozemlja na desnem bregu Rena so na osnovi sklepov zadnjega zasedanja reichstaga 25. februarja 1803 v Regensburgu pripadla ve\xc4\x8dinoma Badnu (tedaj vojvodina), vojvodina Berg pa Vestfaliji._NEWLINE_Po porazu Francije je pri\xc5\xa1lo leta 1816 do nove politi\xc4\x8dne ureditve. Nekdanja ozemlja Palatinata na levem bregu Rena in nekdanja vmesna cerkvena in posvetna ozemlja dr\xc5\xbeavnih stanov (razpadlega Svetega rimskega cesarstva) so bila vklju\xc4\x8dena v bavarsko-rensko okro\xc5\xbeje na novo nastale Nem\xc5\xa1ke zveze. Leta 1838 so dobila ime Rhein-Pfalz. Druge de\xc5\xbeele nekdanjega Palatinata so pripadle v glavnem Prusiji in dr\xc5\xbeavi Hessen-Darmstadt._NEWLINE_V nemirnih letih "pomladi narodov" je bil Pfalz od maja do junija 1849 prizori\xc5\xa1\xc4\x8de t. i. pfal\xc5\xa1ke vstaje, ki so jo zatrle pruske \xc4\x8dete._NEWLINE_Po prvi svetovni vojni je bil Rhein-Pfalz od decembra 1918 do junija 1930 pod francosko zasedbo. Leta 1920 je pri\xc5\xa1el po versajski mirovni pogodbi pod nadzor komisije Dru\xc5\xa1tva narodov. V letih 1923-4 so francoske zasedbene sile podpirale prizadevanja nekaterih politikov, da bi Pfalz lo\xc4\x8dili od zveze z Bavarsko in Nem\xc4\x8dijo in ga vklju\xc4\x8dili v na\xc4\x8drtovano Rensko republiko. Vendar so ta prizadevanja propadla in Rhein-Pfalz je ostal v sklopu Bavarske do leta 1940, ko je bil s Posarjem zdru\xc5\xbeen v Saar-Pfalz. Po drugi svetovni vojni je od leta 1945 pripadal francoski zasedbeni coni, tvoril v letih 1946-68 pokrajino Pfalz in je od leta 1968 del pokrajine Rhein-Hessen-Pfalz nem\xc5\xa1ke zvezne de\xc5\xbeele Porenje - Pfal\xc5\xa1ka.'