b'\n_START_ARTICLE_\nArheologija na Slovenskem\n_START_PARAGRAPH_\nPrve omembe arheolo\xc5\xa1kih spomenikov s sedanjega slovenskega ozemlja zasledimo v \xc4\x8dasu humanizma, ko se je tudi pri nas razmahnilo zanimanje za anti\xc4\x8dni svet. Prve zapise najdemo v dnevniku Paola Santonina iz leta 1487, ko je le ta spremljal vizitatorja oglejskega patriarha na njegovi poti po \xc5\xa0tajerski in Koro\xc5\xa1ki in je med obiskom Celja zabele\xc5\xbeil, da je novo obzidje polno rimskih napisov, reliefov in kipov. Nekaj mlaj\xc5\xa1a (iz leta 1507) je rokopisna zbirka napisov Avgu\xc5\xa1tina Prygla - Tyfernusa iz La\xc5\xa1kega, ki jo hrani Nacionalna biblioteka na Dunaju. Polek prepisov \xc5\xa1tevilnih drugih epigrafskih spomenikov vsebuje tudi 30 prepisov s kamnov iz Kranjske. Z zbiranjem in prepisovanjem epigrafskega gradiva so se ukvarjali \xc5\xa1e nekateri drugi pisci._NEWLINE_Ta prizadevanja so v 17. stoletju rodila prva velika sinteti\xc4\x8dna dela o na\xc5\xa1i najstarej\xc5\xa1i preteklosti. Knjiga Janeza Ludvika Sch\xc3\xb6nlebna Anti\xc4\x8dna in sodobna Kranjska (Carniola antiqua et nova) je iz\xc5\xa1la leta 1681 v Ljubljani. V drugem poglavju, ki je bilo pod naslovom Zavzemanje za Emono (Aemona vindicata kot samostojno delo objavljeno \xc5\xbee leta 1674 v Salzburgu, Sch\xc3\xb6nleben govori o Emoni in jo prvi povsem jasno locira v Ljubljano. Obse\xc5\xbeno delo Slava vojvodine Kranjske je leta 1689 izdal Janez Vajkard Valvasor. Anti\xc4\x8dno dobo obravnava razmeroma skromno in na podlagi nezanesljivih kompilacij, je pa zbral precej zanimivih arheolo\xc5\xa1kih podatkov, ki so v dobr\xc5\xa1ni meri rezultat njegovih terenskih popotovanj. Tretje pomembno delo Staro\xc5\xbeitnost mesta Ljubljane (Antiquitates urbis Labacensis) je leta 1693 napisal \xc4\x8dlan Akademije operozov Janez Gregor Dolni\xc4\x8dar, vendar je ostalo v rokopisu._NEWLINE_Pomemben korak v razvoju slovenske arheologije je bil narejen v obdobju razsvetljenstva. \xc5\xbdiga Zois, je Valentina Vodnika med drugim navdu\xc5\xa1il tudi za zbiranje in \xc5\xa1tudij rimskih napisov. Vrh vseh dotedanjih prizadevanj pa je brez dvoma delo Antona Toma\xc5\xbea Linharta Poskus zgodovine Kranjske in drugih de\xc5\xbeel ju\xc5\xbenih Slovanov Avstrije (Versuch einer Geschichte von Krain und den \xc3\xbcberigen L\xc3\xa4ndeern der s\xc3\xbcdlichen Slaven \xc3\x96sterreichs) v dveh knjigah, iz\xc5\xa1la je leta 1788 in leta 1791, ki upravi\xc4\x8deno velja za prvi sinteti\xc4\x8dni prikaz najstarej\xc5\xa1e zgodovine jugovzhodnoalpskega ozemlja._NEWLINE_V prvi polovici 19. stoletja je razvoj slovenske arheologije zaznamovala ustanovitev kranjskega De\xc5\xbeelnega muzeja leta 1821. Ljubljana je z njim dobila dom za arheolo\xc5\xa1ke najdbe, ki predmetov ni le hranil, temve\xc4\x8d je njihovo zbiranje tudi podpiral. Na za\xc4\x8detku so bili to resda predvsem novci in napisni kamni, vendar pa se jim je kmalu pridru\xc5\xbeilo tudi drugo gradivo. Leta 1839 je bilo v Ljubljani ustanovljeno Dru\xc5\xa1tvo kranjskega de\xc5\xbeelnega muzeja (od leta 1864 Muzejsko dru\xc5\xa1tvo za Kranjsko) in nekoliko pozneje (1846) \xc5\xa1e Zgodovinsko dru\xc5\xa1tvo za Kranjsko. V njunih strokovnih glasilih, predvsem Izvestjih muzejskega dru\xc5\xa1tva za Kranjsko, je veliko objav s podro\xc4\x8dja anti\xc4\x8dne zgodovine in epigrafike. Pisali so jih ve\xc4\x8dinoma ljudje, ki po izobrazbi niso bili zgodovinarjim ampak teologi, jezikoslovci in pravniki. Tako se ne smemo \xc4\x8duditi, da dela kljub velikemu prizadevanju avtorjev ve\xc4\x8dkrat ka\xc5\xbeejo metodolo\xc5\xa1ke pomankljivosti in slabosti. Glavni premik v epigrafiki pa pomeni Zbirka latinskih napisov (Corpus Inscriptionum Latinarum), epohalno delo Theodorja Mommsena, ki ga je izdala Akademija znanosti v Berlinu in v katero so vklju\xc4\x8deni tudi vsi doslej znani rimski napisi iz Slovenije.'