b'\n_START_ARTICLE_\nIbn Haldun\n_START_SECTION_\nOtro\xc5\xa1tvo\n_START_PARAGRAPH_\nIbn Haldunovo \xc5\xbeivljenje je relativno dobro dokumentirano v njegovi avtobiografiji. Rojen je bil leta 732 po hid\xc5\xberi v mestu Tunis v ugledni in premo\xc5\xbeni dru\xc5\xbeini, ki je emigrirala iz \xc5\xa0panije tik pred rekonkvisto v drugi polovici 14. stoletja. Ibn Haldunov o\xc4\x8de je veljal za izobra\xc5\xbeenega u\xc4\x8denjaka in je zato posvetil veliko truda v izobrazbo svojih otrok: v prou\xc4\x8devanje Korana in arabskega jezikoslovja, osnov za razumevanje \xc5\xa1eriatskega prava, \xc5\xa1tudije hadisa in islamske teologije. Hkrati je bil ibn Haldun pou\xc4\x8den v osnovah znanosti, astronomije, medicine, matematike in gr\xc5\xa1ke filozofije ter logike. V petnajstem letu starosti je v epidemiji kuge, ki je leta 1348 zajela Tunis, izgubil star\xc5\xa1e in ve\xc4\x8dino njegovih u\xc4\x8diteljev.\n_START_SECTION_\nBurna politi\xc4\x8dna kariera\n_START_PARAGRAPH_\nTa tragedija je gotovo pripomogla k temu, da si je nemudoma za\xc4\x8del iskati slu\xc5\xbebo v politi\xc4\x8dni karieri in s tem nadaljeval svojo dru\xc5\xbeinsko tradicijo dvornega uradni\xc5\xa1tva. Najprej ga je vzel v slu\xc5\xbebo almohadski vladar Ibn Tafrakin, ki je dobil pod nadzor mesto Tunis. Ker je bilo mesto intelektualno opusto\xc5\xa1eno, se je raje preselil v Fes v Maroko. Preko daljnih sorodstvenih vezi mu je uspelo dobiti slu\xc5\xbebo na dvoru tamkaj\xc5\xa1njega vladarja iz dinastije Marinidov Abu Inana, ki je veljal tudi za mecena v znanosti in kulturi. Na tem dvoru, kjer je lahko izkoristil bogato zalo\xc5\xbeeno vladarjevo knji\xc5\xbenico in pedago\xc5\xa1ko pomo\xc4\x8d \xc5\xa1tevilnih u\xc4\x8denjakov, je ostal v slu\xc5\xbebi devet let. Prav tako se je nespametno prepustil dvornim spletkam in se zarotil proti svojemu dobrotniku, ki ga je, ko je izvedel za zaroto, zaprl v je\xc4\x8do, kjer je moral pre\xc5\xbedeti dve leti, vse do vladarjeve smrti leta 1358._NEWLINE_Njegovo politi\xc4\x8dna kariera je bila tudi v nadaljevanju precej razburkana, kar je ustrezalo zelo nestabilni politi\xc4\x8dni situaciji v takratni severni Afriki. Leta 1361, ko se je ponovno vpletel v dvorne spletke na strani pora\xc5\xbeene stranke, se je umaknil v Granado, zadnji preostanek muslimanske vladavine na Iberskem polotoku. Tamkaj\xc5\xa1nji vladar mu je ponudil diplomatsko slu\xc5\xbebo v posredovanju na dvoru kastiljskega kralja Petra Krutega, kjer naj bi posredoval v mirovnem sporazumu med Kastilci in Granado. Vendar so se spletke in zarote nadaljevale tudi v politi\xc4\x8dno \xc5\xa1ibki Granadi, zato je sprejel ponudbo nekega prijatelja, da bi postal zakladnik v mestu B\xc3\xa9ja\xc3\xafa (izg. Bed\xc5\xbeaja) v dana\xc5\xa1nji Al\xc5\xbeiriji, kjer mu je kljub zamenjavi vladarjev, sprva uspelo obdr\xc5\xbeati slu\xc5\xbebo. Toda nezaupanje novega vladarja in \xc5\xa1e starih nasprotnikov ga je prisililo v ponoven umik, tokrat iz kaoti\xc4\x8dnega politi\xc4\x8dnega \xc5\xbeivljenja. Zavetje si je skupaj z dru\xc5\xbeino, ki jo je osnoval, poiskal v osami nekega nomadskega plemena, kjer je ostal dve leti._NEWLINE_V tem obdobju nomadske osamitve je sklenil napisati svetovno zgodovino, ki jo je kasneje naslovil\xc2\xa0\xc2\xbbKnjiga primerov in zbirka zgodnje in slede\xc4\x8de ji zgodovine v \xc4\x8dasih Arabcev, Nearabcev in Berberov ter najsilnej\xc5\xa1ih vladarjev njihovega \xc4\x8dasa\xc2\xab. Sprva je zasnoval teoreti\xc4\x8dni uvod, Mukadimo, danes njegovo najbolj znano delo, v katerem se je oddaljil od nekriti\xc4\x8dnosti in retori\xc4\x8dnosti predhodnikov ter analizo nastanka in propada civilizacij dopolnil s sociolo\xc5\xa1kimi in ekonomskimi vidiki. Za nadaljevanje v \xc5\xa1ir\xc5\xa1o zgodovino Magreba je potreboval dostop do dobro zalo\xc5\xbeene knji\xc5\xbenice, zato se je odrekel nomadski osami in po \xc4\x8detrt stoletja ponovno obiskal rodni Tunis, da bi se posvetil \xc5\xa1tudiju in pou\xc4\x8devanju.\n_START_SECTION_\nUstalitev v Kairu\n_START_PARAGRAPH_\nA ker tudi v Tunisu ni na\xc5\xa1el miru in se je pustil vpletati v spletke svojih nasprotnikov, se je leta 1383 pod krinko romanja v Meko (had\xc5\xbe) preselil v Kairo, kjer je za\xc4\x8del na sloviti univerzi Al-Azhar predavati predvsem pravo in zgodovino. Mamelu\xc5\xa1ki sultan Egipta Az-Zahir Barkuk ga je \xc5\xbee po enem letu bivanja v Egiptu imenoval za enega od vrhovnih sodnikov, kar je Ibn Haldun izkoristil v polni meri in izvedel \xc5\xa1tevilne reforme, mdr. odpu\xc5\xa1\xc4\x8danja po njegovem mnenju nesposobnih sodnikov. Temu razumljivo je ta ugleden polo\xc5\xbeaj zasedal manj kot eno leto. Njegov polo\xc5\xbeaj je poslab\xc5\xa1alo \xc5\xa1e dejstvo, da se je med kratko odstavitvijo sultana Barkuka izrekel v prid njegovega nasprotnika, ki pa ga je Barkuk po nekaj mesecih odstavil. V istem letu se mu je zgodila tudi huda osebna tragedija. Ladja, na kateri je potovala njegova dru\xc5\xbeina na poti iz Tunisa v Egipt, je med potjo potonila in izgubil je celotno dru\xc5\xbeino._NEWLINE_Leta 1387 se je kon\xc4\x8dno odpravil na romanje v Meko in po vrnitvi ponovno prevzel slu\xc5\xbebo vrhovnega sodnika in jo - ponovno - izgubil._NEWLINE_Leta 1400 je kot diplomat spremljal mamelu\xc5\xa1kega vladarja na poti v Damask, ki ga je oblegala mongolska vojska Timurja Lenka. Med obleganjem in plenjenjem Damaska je gostoval v Timurjevem voja\xc5\xa1kem taboru in s svojo u\xc4\x8denostjo napravil na mongolskega voj\xc5\xa1\xc4\x8daka izjemen vtis. \xc5\xa0ele ko mu je ibn Haldun v kratki razpravi strnil zgodovino arabsko-islamskega zahoda, ga je bil pripravljen izpustiti._NEWLINE_Zadnjih pet let \xc5\xbeivljenja je ponovno nekajkrat imenovan za vrhovnega sodnika in vsaj tolikrat tudi odpoklican. Umrl je 26. ramadana leta 808 po hid\xc5\xberi in bil pokopan na sufijskem pokopali\xc5\xa1\xc4\x8du v Kairu.\n_START_SECTION_\nVplivi\n_START_PARAGRAPH_\nIbn Haldun je ostal pozabljen vse do za\xc4\x8detka arabskih modernih reformih gibanj v 19. stoletju in je postal predhodnik ideologije arabskega nacionalizma. Dotok arabsko-islamskih del v Evropo v za\xc4\x8detku 19. stoletja po Napoleonovi avanturi v Egiptu je vzbudil zanimanja orientalistov. Leta 1806 ga je prvi predstavil evropski intelektualni javnosti francoski orientalist Silvestre de Sacy, toda \xc5\xa1ele pol stoletja kasneje, ko je bila odkrita popolnej\xc5\xa1a razli\xc4\x8dica Mukadime, je dobil sloves enega najvplivnej\xc5\xa1ih islamskih u\xc4\x8denjakov.'