b'\n_START_ARTICLE_\nGrad Mirna\n_START_SECTION_\nZgodovina\n_START_PARAGRAPH_\nGrad Mirna, eden lep\xc5\xa1ih in redkih obnovljenih kulturnih spomenikov srednjeve\xc5\xa1ke arhitekture na Slovenskem, se je razvil na osnovah nekdanjega hal\xc5\xa1tatskega gradi\xc5\xa1\xc4\x8da. Zaznamovala so ga vsa zgodovinska obdobja od rimskih \xc4\x8dasov, preko zgodnjega in visokega srednjega veka do konca 19. stoletja. Srednjeve\xc5\xa1ki grad pa je najbr\xc5\xbe nastal \xc5\xbee proti koncu 11. stoletja. V pisnih virih se prvi\xc4\x8d pojavi leta 1165, nato 1180 in 1250. Na gradu je gospodaril rod po gradu imenovanih ministerialov, plemenitih Mirnskih. Leta 1228 je pre\xc5\xa1el v roke oglejskih patriarhov, leta 1339 pa so grad kupili Celjski grofje. Po izumrtju Celjanov leta 1456 je grad pre\xc5\xa1el v habsbur\xc5\xa1ko posest, kot de\xc5\xbeelnokne\xc5\xbeji fevd pa so ga upravljali baroni Auerspergi (Turja\xc5\xa1ki). Kasneje so se lastniki hitro menjavali. V za\xc4\x8detku 17. stoletja je pre\xc5\xa1la grajska posest v roke grofom Erd\xc3\xb6dijem, Wazenbergom, Paradeiserjem, grofu Rafaelu Caraduzziju, grofom Lambergom in Gallom. Sredi 19. stoletja je iz plemi\xc5\xa1kih pre\xc5\xa1el v me\xc5\xa1\xc4\x8danske roke. V drugi svetovni vojni, decembra 1942, pa je bil grad po\xc5\xbegan. Po vojni so grad \xc5\xa1e ve\xc4\x8dkrat minirali in skoraj povsem poru\xc5\xa1ili.\n_START_SECTION_\nStavbni razvoj gradu\n_START_PARAGRAPH_\nStavbni razvoj gradu je potekal skozi ve\xc4\x8d zgodovinskih obdobij in faz. Kot najstarej\xc5\xa1i del gradu se ka\xc5\xbee nekdanja visoka romanska hi\xc5\xa1a, ki tvori danes jugovzhodni vogal osrednjega palacija. Trinadstropna hi\xc5\xa1a na pravokotnem tlorisu je nastala \xc5\xbee v drugi polovici 11. stoletja. V drugi polovici 13. stoletja pa je verjetno nastal na kvadratnem tlorisu samostojni stolp, ki je stal pod romansko stolpasto hi\xc5\xa1o. Slu\xc5\xbeil je tako obrambnim kot stanovanjskim namenom. Ko je leta 1339 v celoti pre\xc5\xa1el v posest Celjskih grofov, so prvotno visoko hi\xc5\xa1o temeljito raz\xc5\xa1irili in predelali v obse\xc5\xbeen dvonadstropni visokogotski palacij. Stavbo so okrasili s kvalitetnimi kamnose\xc5\xa1ko obdelanimi stavbnimi \xc4\x8dleni. Zaradi pove\xc4\x8dane nevarnosti tur\xc5\xa1kih vpadov, so grad v prvi polovici 16. stoletja utrdili z obse\xc5\xbenim obzidnim pasom, ki je obdal osrednji palacij in izpostavljeni stolp iz 13. stoletja. Novo obzidje so na enem vogalu za\xc5\xa1\xc4\x8ditili s polkro\xc5\xbenim stolpom, znotraj obzidja pa so uredili lesene obrambne hodnike. Prav tako pa so z obzidjem in stolpi utrdili tudi pristavo pod gradom. Po prenehanju nevarnostjo tur\xc5\xa1kih vpadov je grad do\xc5\xbeivel ponoven razcvet. Leta 1646 je grof Rafael Carduzzi preuredil grad v gubernijsko pode\xc5\xbeelsko rezidenco in pri tem temeljito prezidal staro srednjeve\xc5\xa1ko trdnjavo v novo renesan\xc4\x8dno arhitekturo z arkadnimi sistemi italijanske umetnostne \xc5\xa1ole. Sredi 18. stoletja je bila prizidana gradu v severnem zunanjem kotu med vzhodnim obzidjem in oglatim stolpom grajska kapela s kvalitetno notranjo opremo, spodnjo romansko kapelo pa so podrli. Novo grajsko kapelo je dala prizidati, domnevno po na\xc4\x8drtih iz kroga baro\xc4\x8dnega arhitekta Candida Zullianija, dru\xc5\xbeina Gall. Reprezentan\xc4\x8dne notranje prostore v osrednjem palaciju pa so okrasili s serijo velikih baro\xc4\x8dnih oljnih slik, ki so deloma delo bene\xc5\xa1kega slikarja Nicola Grassija. V tak\xc5\xa1ni podobi je grad ostal vse do leta 1942, ko so ga po\xc5\xbegali partizani. Leta 1962 je razvalino gradu dobil v 99-letno uporabo, leta 1965 pa \xc5\xa1e dovoljenje za obnovo, Marko Marin, ki je vodil in ve\xc4\x8dinoma tudi sam financiral obnovo vse do svoje smrti.\n_START_SECTION_\nNotranja oprema gradu\n_START_PARAGRAPH_\nV prvem nadstropju palacija je bila urejena spodnja jedilnica, ki so jo v 18. stoletju krasili \xc5\xa1tirje veliki portreti cesarja Karla VI. in cesarice Elizabete ter cesarja Jo\xc5\xbeefa I. in cesarice Amalije. Portreti, ki so bili vsi opremljeni z dragocenimi okvirji, so krasili tudi sosednje prostore. Stari arhivski viri omenjajo \xc5\xa1e portrete cesarja Leopolda in njegove soproge ter barona Ferdinanda Ernesta Galla, njegove soproge in sinov. Umetnostno pomembnih pa je bilo zlasti 11 velikih oljnih slik, s katerimi so opremili dve izmed petih med seboj kro\xc5\xbeno povezanih soban v reprezentan\xc4\x8dnem drugem nadstropju: 4 slike v Tiepolovi tradiciji s prizori iz Jakobove zgodbe, ki jih je mogo\xc4\x8de pripisati bene\xc5\xa1kemu slikarju Nicolu Grassiju in 7 slik z anti\xc4\x8dnimi prizori v bene\xc5\xa1ki maniri. Med po\xc5\xbeigom gradu leta 1942 je zgorela vsa pohi\xc5\xa1tvena oprema, z izjemo dragocenih velikih oljnih slik, ki so brez sledu izginile.'