b"\n_START_ARTICLE_\nJohn Michell\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenje in delo\n_START_PARAGRAPH_\nMitchell je \xc5\xa1tudiral na Kolid\xc5\xbeu Queens' v Cambridgeu, kjer je leta 1752 prejel naziv magistra filozofije in leta 1761 diplomiral._NEWLINE_Od leta 1762 je bil univerzitetni profesor geologije v Cambridgeu in od leta 1760, kakor Cavendish, \xc4\x8dlan britanske Kraljeve dru\xc5\xbebe. Leta 1767 je v Tornhillu postal rektor._NEWLINE_Ukvarjal se je z magnetizmom in z ra\xc4\x8dunanjem povpre\xc4\x8dne gostote Zemlje. Leta 1750 je v Cambridgeu objavil delo na dobrih osemdesetih straneh Razprava o umetnih magnetih (A Treatise of Artificial Magnets). Poleg opisa postopka magnetizacije, ki se \xc5\xa1e vedno imenuje po njem, to delo vsebuje ve\xc4\x8d razli\xc4\x8dnih to\xc4\x8dnih meritev magnetizma._NEWLINE_Okoli leta 1783 je izumil torzijsko tehnico. Bila je podobna tisti, ki jo je leta 1777 izumil de Coulomb. Z njo je Michell nameraval meriti gravitacijsko konstanto \xce\xba, vendar je umrl prej, preden mu je to uspelo. Kasneje je leta 1798 meritve izpeljal Cavendish._NEWLINE_Leta 1760, 5 let po nekem nenadnem in katastrofalnem potresu v Lizboni, ki je skoraj spravil Evropo v paniko, je Michell dal slutiti, da potresi v Zemlji povzro\xc4\x8dajo valove. Opazoval je pogostnost potresov v neposredni bli\xc5\xbeini ognjenikov. Domneval je, da potrese povzro\xc4\x8dajo pritiski plinov, ki nastajajo pri vrenju vode zaradi toplote, ki se spro\xc5\xa1\xc4\x8da v ognjenikih. Menil je, da lahko pride do potresov tudi pod oceanskim dnom. Tak\xc5\xa1en naj bi bil tudi lizbonski potres. Nadalje je opazil, da lahko iz \xc4\x8dasa potresnega sunka izra\xc4\x8dunamo polo\xc5\xbeaj epicentra potresa. Kasneje je John Milne dosegel, da je bila njegova razlaga splo\xc5\xa1no sprejeta. Zato je bil Michell upravi\xc4\x8deno utemeljitelj seizmologije._NEWLINE_Leta 1794 so v Kraljevi dru\xc5\xbebi v Londonu v Philosophical Transactions izdali njegovo zanimivo pismo Cavendishu iz leta 1783, v katerem je nakazal nekak\xc5\xa1na \xc4\x8dudna telesa v Vesolju, v katera bi se, \xc4\x8de bi bila le dovolj masivna in gosta kot 500 Sonc, druga telesa zaletavala z ve\xc4\x8djo hitrostjo od svetlobne. Ali obratno, \xc4\x8de bi tak\xc5\xa1na podivjana krogla sevala, bi se njena svetloba zaradi lastne gravitacije na neki vi\xc5\xa1ini obrnila in bi padla nazaj. Mislil je, da bi bilo takih teles precej. To se je takrat zdelo dokaj verjetno, saj so imeli svetlobo za delce, ki imajo maso. Trinajst leta kasneje je Laplace leta 1796 v svojem delu Exposition du Systeme du Monde opisal podobno zamisel. Tak\xc5\xa1nim, za zunanji svet nevidnim telesom, danes pravimo \xc4\x8drne luknje._NEWLINE_Mitchell si je zamislil tudi obstoj dvojnih zvezd."