b'\n_START_ARTICLE_\nNapoleon Bonaparte\n_START_SECTION_\n\xc5\xbdivljenjepis\n_START_PARAGRAPH_\nNapoleon Bonaparte je bil sin uradnika plemi\xc5\xa1kega rodu na Korziki (v sporu s francosko oblastjo). Znotraj dru\xc5\xbeine so govorili samo korzi\xc5\xa1ko. \xc5\xbde od rane mladosti se je \xc5\xa1olal na kadetski \xc5\xa1oli v Briennu, zatem pa na Francoski voja\xc5\xa1ki akademiji.\n_START_SECTION_\nVoja\xc5\xa1ka kariera\n_START_PARAGRAPH_\nNemirni \xc4\x8das francoske revolucije je do\xc4\x8dakal v Parizu, s \xc4\x8dinom topni\xc5\xa1kega stotnika. Napredoval je tudi leta 1795, ko je zadu\xc5\xa1il upor pari\xc5\xa1kega ljudstva in tako za\xc5\xa1\xc4\x8ditil vlado (obdobje po revoluciji od 1795 do 1799 leta, ko so oblast prevzeli \xc5\xbeirondisti; izvr\xc5\xa1ilna oblast petih voljenih mo\xc5\xbe - direktorij). Ker je zavzel pristani\xc5\xa1\xc4\x8de Toulon, je \xc5\xbee s 24 leti postal brigadni general. Leta 1796 je prevzel poveljstvo nad francoskimi \xc4\x8detami, ki naj bi jug Francije branile pred Avstrijci, name\xc5\xa1\xc4\x8denimi v severni Italiji. Po zaslugi svojega briljantnega uma je po nizu bitk in spretnih manevrov porazil avstrijsko cesarsko armado, osvojil severno Italijo in postal junak francoskega naroda. Leta 1797 se je francoska vojska prvi\xc4\x8d napotila v smeri Dunaja; Napoleonovi vojaki so zasedli Ljubljano in Celovec, avstrijski cesar pa je bil prisiljen podpisati mirovno pogodbo v Campo Formiu leta 1797. Po neuspehu v Egiptu (Britanci so ga premagali v pomorski bitki pri Abukirju in mu prepre\xc4\x8dili zasedbo Egipta) se je Napoleon vrnil v Francijo, izvedel dr\xc5\xbeavni udar, odstavil direktorij in razglasil, da je francoska revolucija kon\xc4\x8dana.\n_START_SECTION_\nNapoleon - cesar Francozov\n_START_PARAGRAPH_\nLeta 1799 je postal prvi konzul Francije (funkcija je postala dosmrtna), leta 1804 pa se je razglasil za cesarja Francozov; s cesarskim nazivom je sku\xc5\xa1al pokazati, da bo nadaljeval tradicijo Karla Velikega in rimskih cesarjev. Dr\xc5\xbeavna uprava je postala v celoti centralizirana. Vse pravne odnose je urejal Napoleonov civilni zakonik (code civil oz. code Napoleon), vseboval je 2251 \xc4\x8dlenov, ki so dolo\xc4\x8dali enakopravnost, svobodo, versko strpnost, nedotakljivost zasebne lastnine, odpravo fevdalnih pravic in druga na\xc4\x8dela francoske revolucije.\n_START_SECTION_\nNapoleonova osvajanja\n_START_PARAGRAPH_\nNapoleonova \xc5\xbeelja po prevladi nad sosednjimi dr\xc5\xbeavami se je pokazala \xc5\xbee pred letom 1800, v pomo\xc4\x8d mu je bila popolnoma vdana vojska. Za\xc4\x8del je v Italiji, z zmago nad Avstrijo, Prusijo in Rusijo je Napoleon razbil protifrancoske povezave evropskih dr\xc5\xbeav; 1806 je razpustil Sveto rimsko cesarstvo, nem\xc5\xa1ke dr\xc5\xbeavice (razen Avstrije in Prusije) pa povezal v Rensko zvezo. Avstrijo je oslabil in z ustanovitvijo Ilirskih provinc (1809) odrezal od morja. Odkrita nasprotnica Francije je ostala le Velika Britanija, ki je imela mo\xc4\x8dno ladjevje, leta 1805 (vojna tretje koalicije) je admiral Horatio Nelson pri Trafalgarju v eni najznamenitej\xc5\xa1ih pomorskih bitk uni\xc4\x8dil francosko in \xc5\xa1pansko mornarico. Posledi\xc4\x8dno se je Napoleon odlo\xc4\x8dil za celinsko zaporo - prepoved trgovanja evropskih dr\xc5\xbeav z Veliko Britanijo. S\xc4\x8dasoma se je v Evropi kazal vse ve\xc4\x8dji upor proti Napoleonovi vladavini. Leta 1812 se je Napoleon odlo\xc4\x8dil za napad na Rusijo, ker je vse pogosteje kr\xc5\xa1ila celinsko zaporo; pri Borodinu blizu Moskve je pri\xc5\xa1lo do bitke, v kateri je Napoleon sicer zmagal, toda njegova armada se je v bojih z rusko vojsko popolnoma iz\xc4\x8drpala. Rusi so se iz Moskve \xc5\xbee prej umaknili. Napoleon je torej zasedel prazno mesto; v Moskvi je tedaj izbruhnil po\xc5\xbear (verjetno so ga podtaknili Rusi). Ruski feldmar\xc5\xa1al Kutuzov je v bitki pri Malojaroslavcu prisilil francosko vojsko k popolnemu umiku. Napoleon je pora\xc5\xbeen zapustil Moskvo 19. oktobra 1812.\n_START_SECTION_\nNapoleonov konec\n_START_PARAGRAPH_\nPoraz v Rusiji je spodbudil druge evropske narode k uporu. Leta 1813 je pri Leipzigu pri\xc5\xa1lo do bitke narodov, v kateri je francoska vojska do\xc5\xbeivela poraz. Leta 1814 je v bitki pri Parizu francoska vojska kapitulirala in Napoleon je bil prisiljen odstopiti. Ruske, pruske in avstrijske \xc4\x8dete so vkorakale v Pariz. Ruskemu carju Aleksandru I. je pari\xc5\xa1ki mestni svet predal klju\xc4\x8de Pariza. Napoleona so izgnali na sredozemski otok Elbo. Leta 1815 je z Elbe pobegnil in se odlo\xc4\x8dil za nov pohod na Pariz. Pri kraju Waterloo v dana\xc5\xa1nji Belgiji se je spopadel z zavezni\xc5\xa1ko vojsko zdru\xc5\xbeenih angle\xc5\xa1kih, ruskih, nizozemskih in pruskih vojakov, vendar je ponovno do\xc5\xbeivel poraz (Arthur Wellesley, vojvoda Wellingtonski). Po tem dogodku so ga izgnali na oddaljeni otok svete Helene, kjer je zastra\xc5\xbeen \xc5\xbeivel do svoje smrti leta 1821. Vzrok njegove smrti naj bi bila zastrupitev z arzenikom.'