b'\n_START_ARTICLE_\nOson\xc4\x8dje\n_START_SECTION_\nOdkrivanje in raziskovanje\n_START_PARAGRAPH_\nVe\xc4\x8d tiso\xc4\x8d let se \xc4\x8dlove\xc5\xa1tvo, razen nekaj izjem, ni zavedalo obstoja Oson\xc4\x8dja. Ljudje so verjeli, da Zemlja miruje v sredi\xc5\xa1\xc4\x8du vesolja in da je kategori\xc4\x8dno razli\xc4\x8dna od bo\xc5\xbeanskih in eteri\xc4\x8dnih teles, ki se premikajo \xc4\x8dez nebo. \xc4\x8ceprav je \xc5\xbee anti\xc4\x8dni gr\xc5\xa1ki astronom in matematik Aristarh teoretiziral o heliocentri\xc4\x8dni ureditvi vesolja, je bil Nikolaj Kopernik v 16. stoletju prvi, ki je razvil matemati\xc4\x8dno predvidljiv heliocentri\xc4\x8dni sistem. Njegovi nasledniki iz 17. stoletja, Galileo Galilei, Johannes Kepler in Isaac Newton, so pove\xc4\x8dali razumevanje fizike, kar je vodilo do postopnega sprejemanja ideje, da Zemlja potuje okrog Sonca in da za planete veljajo isti fizikalni zakoni kot za Zemljo. Poleg tega je izum teleskopa vodil do odkritja bolj oddaljenih planetov in lun. V zadnjem \xc4\x8dasu so izbolj\xc5\xa1ave teleskopa in uporaba vesoljskih plovil brez posadke omogo\xc4\x8dile raziskovanje geolo\xc5\xa1kih pojavov, kot so gore in kraterji, in sezonskih meteorolo\xc5\xa1kih pojavov, kot so oblaki, pu\xc5\xa1\xc4\x8davski viharji in ledeni\xc5\xa1ke kape, na drugih planetih.\n_START_SECTION_\nTeleskopska opazovanja\n_START_PARAGRAPH_\nPrvo raziskovanje Oson\xc4\x8dja je potekalo s pomo\xc4\x8djo teleskopa, ko so astronomi prvi\xc4\x8d lahko kartirali telesa, ki so bili do takrat slabo vidni prostemu o\xc4\x8desu._NEWLINE_Galileo Galilei je bil prvi, ki je odkril fizi\xc4\x8dne podrobnosti posameznih teles Oson\xc4\x8dja. Odkril je, da ima Luna kraterje, da so na Soncu son\xc4\x8dne pege in da okrog Jupitra kro\xc5\xbeijo \xc5\xa1tirje sateliti. Galilejevim odkritjem je sledil Christiaan Huygens, ki je odkril Saturnovo luno Titan in obliko Saturnovih obro\xc4\x8dev. Giovanni Domenico Cassini je kasneje odkril \xc5\xa1e \xc5\xa1tiri Saturnove satelite, Cassinijevo lo\xc4\x8dnico v Saturnovih obro\xc4\x8dih._NEWLINE_ _NEWLINE_Edmond Halley je leta 1705 ugotovil, da so ponavljajo\xc4\x8da bele\xc5\xbeenja kometa videnja istega telesa, ki se redno vra\xc4\x8da vsakih 75\xe2\x80\x9376 let. To je bil prvi dokaz, da okrog Sonca kro\xc5\xbeijo tudi druga telesa in ne samo planeti. Pribli\xc5\xbeno v tem \xc4\x8dasu (1704) se je v angle\xc5\xa1\xc4\x8dini prvi\xc4\x8d pojavil izraz \xc2\xbbSolar System\xc2\xab._NEWLINE_Leta 1781 je William Herschel v ozvezdju Bika iskal dvojne zvezde, ko je opazil komet (kot je o njem takrat mislil). Njegova tirnica je odkrila, da je to nov planet, Uran, ki je bil takrat prvi\xc4\x8d odkrit._NEWLINE_Giuseppe Piazzi je leta 1801 odkril Ceres, majhen svet med Marsom in Jupitrom za katerega so prvotno mislili, da je to nov planet. Kasnej\xc5\xa1a odkritja tiso\xc4\x8dih manj\xc5\xa1ih teles v tej regiji so vodila v reklasifikacijo med asteroide._NEWLINE_Do leta 1846 so nepravilnosti v Uranovi tirnici marsikoga napeljale do razmi\xc5\xa1ljanja, da mora biti izza Urana \xc5\xa1e en velik planet. Urbain Le Verrierjevi izra\xc4\x8duni so vodili k odkritju Neptuna. Leta 1859 so njegovi ra\xc4\x8duni pokazali, da prison\xc4\x8dje Merkurja prehiteva, kar je napeljalo Le Verrierja do predpostavke, da je med Merkurjem in Soncem \xc5\xa1e en neodkrit planet, ki ga je poimenoval Vulkan - to pa se je kasneje izkazalo za zmoto zaradi nepoznavanja._NEWLINE_\xc4\x8ceprav je stvar razprave kdaj so Oson\xc4\x8dje resni\xc4\x8dno \xc2\xbbodkrili\xc2\xab\xc2\xa0so brez vsakega dvoma tri opazovanja v 19. stoletju opredelila njegovo naravo in umestitev v vesolju. Prvi\xc4\x8d, leta 1838 je Friedrich Bessel uspe\xc5\xa1no izmeril zvezdno paralakso, navidezni kotni premik zvezde, ki je nastal zaradi gibanja Zemlje okrog Sonca. To ni bil samo prvi neposredni, eksperimentalni dokaz o heliocentri\xc4\x8dnosti, ampak je tudi prvi\xc4\x8d razkril ogromne razdalje med na\xc5\xa1im Oson\xc4\x8djem in zvezdami. Potem sta leta 1859 Robert Bunsen in Gustav Kirchhoff s spektrografom prou\xc4\x8devala absorbcijske \xc4\x8drte v Son\xc4\x8devem spektru in odkrila, da so sestavljene iz istih elementov kot obstajajo na Zemlji, to je bil prvi dokaz fizi\xc4\x8dne povezave med Zemljo in Soncem. Potem je Pietro Angelo Secchi primerjal spektralni podpis Sonca z drugimi zvezdami in odkril, da so skoraj vsi podpisi identi\xc4\x8dni. Zavedanje, da je Sonce zvezda, je vodilo do hipoteze, da bi lahko tudi druge zvezde imele svoj sistem, \xc4\x8deprav tega niso dokazali \xc5\xa1e naslednjih 140 let._NEWLINE_Nadaljnja odstopanja v tirnici zunanjih planetov so vodila  Percivala Lowella do sklepa, da se mora za Neptunom nahajati \xc5\xa1e en planet,\xc2\xa0\xc2\xbbPlanet X\xc2\xab. Po njegovi smrti, je Lowllov observatorij vodil iskanje, ki je leta 1930 vodilo Tombaugha k odkritju Plutona. Odkrili so, da je Pluton premajhen, da bi lahko motil tirnice zunanjih planetov, tako da je bilo njegovo odkritje naklju\xc4\x8dno. Podobno kot tudi Ceres, ki so ga prvotno ozna\xc4\x8dili kot planet, je po odkritju mno\xc5\xbeice drugih podobno velikih teles v njegovi okolici IAU leta 2006 reklasificirala v pritlikavi planet._NEWLINE_Leta 1992 sta astronoma David C. Jewitt z Univerze Havajev in Jane Luu s Tehnolo\xc5\xa1kega in\xc5\xa1tituta Massachusettsa odkrila (15760) 1992 QB\xe2\x82\x81. To telo je prvo izmed nove populacije, ki je postala znana kot Kuiperjev pas._NEWLINE_Mike Brown, Chad Trujillo in David Rabinowitz so leta 2005 objavili odkritje Eride, telo razpr\xc5\xa1enega diska, ki je ve\xc4\x8dje kot Pluton.\n_START_SECTION_\nStruktura in sestava\n_START_PARAGRAPH_\nGlavni sestavni del Oson\xc4\x8dja je Sonce, zvezda glavnega niza tipa G2, ki vsebuje 99,86\xc2\xa0% znane mase sistema in gravitacijsko prevladuje. Son\xc4\x8deva \xc5\xa1tiri najve\xc4\x8dja kro\xc5\xbee\xc4\x8da telesa, plinski velikani, predstavljajo 99\xc2\xa0% preostale mase, od tega samo Jupiter in Saturn skupaj ve\xc4\x8d kot 90\xc2\xa0%._NEWLINE_Ve\xc4\x8dina velikih teles, ki kro\xc5\xbei okrog Sonca, se nahaja blizu ravnine Zemljine tirnice, poznane kot ekliptika. Planeti so zelo blizu ekliptike, medtem ko so kometi in telesa Kuiperjevega pasu pogosto pod ve\xc4\x8djim kotom. Vsi planeti in ve\xc4\x8dina drugih teles kro\xc5\xbeijo okrog Sonca v smeri njegovega vrtenja, vendar obstajajo tudi izjeme, kot je Halleyjev komet._NEWLINE_Tok nabitih delcev iz Sonca - Son\xc4\x8dev veter - odriva navzven medzvezdno snov in tvori mehur, ki se razteza mnogo dlje od najbolj oddaljenih planetov Oson\xc4\x8dja. Pravimo mu heliosfera. Son\xc4\x8dev veter, ki postaja z oddaljenostjo od Sonca vse \xc5\xa1ibkej\xc5\xa1i, se v regiji, imenovani terminacijski \xc5\xa1ok, nenadoma upo\xc4\x8dasni. Dlje od te regije je ovojnica heliosfere, na njeni zunanji meji - heliopavzi - pa sta pritisk Son\xc4\x8devega vetra in medzvezdne snovi izena\xc4\x8dena. Heliopavza je tako meja med Oson\xc4\x8djem in medzvezdnim prostorom. Oblika heliosfere ni pravilna, terminacijski \xc5\xa1ok naj bi se nahajal na oddaljenosti med 75 in 90 astronomskih enot od Sonca._NEWLINE_Ovojnica heliosfere se deloma prekriva z regijo, imenovano razpr\xc5\xa1eni disk, ki vsebuje zelo malo trdnih teles. Na notranjem robu razpr\xc5\xa1enega diska se kon\xc4\x8da Kuiperjev pas asteroidov, na zunanjem pa se za\xc4\x8dne Oortov oblak, domnevno obmo\xc4\x8dje prete\xc5\xbeno ledenih planetezimalov, od koder naj bi izvirala ve\xc4\x8dina kometov. Zunanji rob tega oblaka na razdalji okrog 50.000 astronomskih enot oz. skoraj enega svetlobnega leta je kozmografska meja Oson\xc4\x8dja, kamor \xc5\xa1e sega gravitacijski vpliv Sonca.\n_START_SECTION_\nNastanek in razvoj\n_START_PARAGRAPH_\nOson\xc4\x8dje se je oblikovalo pred 4,568 milijardami let zaradi gravitacijskega sesedanja obmo\xc4\x8dja znotraj ve\xc4\x8djega molekularnega oblaka. Ta prvotni oblak je bil po vsej verjetnosti \xc5\xa1irok ve\xc4\x8d svetlobnih let in je oblikoval nekaj zvezd. Kot je tipi\xc4\x8dno za molekularne oblake, je bil sestavljen predvsem iz vodika, nekaj helija in manj\xc5\xa1e koli\xc4\x8dine te\xc5\xbekih elementov. Ko se je regija, ki bo kasneje postala Oson\xc4\x8dje (poznana kot pred-son\xc4\x8deva meglica) sesedla, je ohranjanje vrtilne koli\xc4\x8dine povzro\xc4\x8dilo hitrej\xc5\xa1e vrtenje. Sredi\xc5\xa1\xc4\x8de, kjer se je oblikovala zgo\xc5\xa1\xc4\x8dina materiala, je postajalo bolj vro\xc4\x8de od okoli\xc5\xa1kega diska. Ker se je meglica vrtela hitreje, se je za\xc4\x8dela splo\xc5\xa1\xc4\x8devati v protoplanetni disk s premerom pribli\xc5\xbeno 200\xc2\xa0a. e., v njegovem sredi\xc5\xa1\xc4\x8du pa je nastajala vro\xc4\x8da, gosta protozvezda. Planeti so nastajali zaradi akrecije iz diska - prah in plini se gravitacijsko privla\xc4\x8dijo in zlivajo v \xc4\x8dedalje ve\xc4\x8dja telesa. V zgodnjem Oson\xc4\x8dju je verjetno obstajalo stotine protoplanetov, ki pa so se ali zdru\xc5\xbeili ali pa uni\xc4\x8dili in za seboj pustili planete, pritlikave planete ter ostanke manj\xc5\xa1ih teles._NEWLINE_Zaradi svojih vi\xc5\xa1jih vreli\xc5\xa1\xc4\x8d lahko v trdni obliki v vro\xc4\x8dem notranjem Oson\xc4\x8dju bli\xc5\xbee Sonca obstajajo le kovine in silikati, in ti prej ali slej oblikujejo kamnite planete, Merkur, Venero, Zemljo in Mars. Ker so kovinski elementi sestavljali le majhen del son\xc4\x8deve meglice, zemeljski planeti niso mogli veliko zrasti. Veliki planeti (Jupiter, Saturn, Uran in neptun) so se oblikovali bolj dale\xc4\x8d, onkraj meje zmrzovanja (frost line - to\xc4\x8dka med Marsom in Jupitrom kjer je material dovolj hladen, da hlapljive ledene sestavine ostanejo trdne). Ledu, ki je oblikoval te planete, je bilo ve\xc4\x8d kot kovin in silikatov, ki so oblikovali notranje planete - to je omogo\xc4\x8dilo dovolj veliko rast z atmosfero iz vodika in helija, dveh najla\xc5\xbejih in najbolj mno\xc5\xbei\xc4\x8dno zastopanih elementov. Ostanki, ki nikoli niso postali planeti, so se zbrali v obmo\xc4\x8djih, kot so asteroidni pas, Kuiperjev pas in Oortov oblak._NEWLINE_V 50 milijonih let sta tlak in gostota vodika v sredi\xc5\xa1\xc4\x8du protozvezde dovolj narasla, da se je lahko za\xc4\x8dela termonuklearna fuzija. Temperatura, hitrost reakcije, tlak in gostota so nara\xc5\xa1\xc4\x8dali, dokler ni bilo dose\xc5\xbeeno hidrostati\xc4\x8dno ravnovesje; termi\xc4\x8dni tlak je bil uravnove\xc5\xa1en s silo gravitacije. V tej to\xc4\x8dki je Sonce postalo zvezda glavnega niza. Son\xc4\x8dev veter iz Sonca je ustvaril heliosfero in pometel ostanke plina in prahu iz protoplanetnega diska v medzvezdni prostor ter s tem kon\xc4\x8dal proces oblikovanja planetov._NEWLINE_Oson\xc4\x8dje bo ostalo tak\xc5\xa1no, kot ga poznamo danes, dokler ne bo vodik v Soncu popolnoma spremenjen v helij, kar se bo zgodilo \xc4\x8dez pribli\xc5\xbeno 5,4 milijarde let. To bo konec \xc5\xbeivljenja Sonca kot zvezde glavnega niza. Takrat se bo sredica Sonca sesedla in izhodna energija bo veliko ve\xc4\x8dja od dana\xc5\xa1nje. Zunanje plasti Sonca se bodo raz\xc5\xa1irile na pribli\xc5\xbeno 260-kratnik dana\xc5\xa1njega premera in Sonce bo postalo rde\xc4\x8da orjakinja. Zaradi izrednega pove\xc4\x8danje povr\xc5\xa1ine, bo povr\xc5\xa1ina Sonca znatno hladnej\xc5\xa1a. \xc5\xa0iritev Sonca bo uparilo Merkur in Venero ter Zemljo naredilo neprimerni za bivanje, saj se bo naseljivo obmo\xc4\x8dje pomaknilo za tirnico Marsa. Nazadnje bo postalo jedro dovolj vro\xc4\x8de za fuzijo helija. Tega bo hitro zmanjkalo, za fuzijo te\xc5\xbejih elementov pa Sonce ne bo imelo dovolj mase in jedrska reakcija v jedru se bo prakti\xc4\x8dno ustavila. Zunanje plasti bodo nato u\xc5\xa1le v vesolje in Sonce bo postalo bela pritlikavka. To je stabilna, majhna zvezda brez jedrskega goriva, ki zaradi gravitacijskega stiskanja \xc5\xa1e vedno ustvarja bel sijaj in radiacijo. Imela bo pol manj\xc5\xa1o maso kot izvorno Sonce in velikost Zemlje. Izvr\xc5\xbeene zunanje plasti bodo formirale planetarno meglico in nekaj materiala, ki je sestavljalo Sonce, bo obogatilo medzvezdno snov s te\xc5\xbekimi elementi, kot je ogljik.\n_START_SECTION_\nMedplanetarna snov\n_START_PARAGRAPH_\nVelik del Oson\xc4\x8dja je sestavljen iz vakuuma, ki ga imenujejo medplanetarna snov ali medplanetarni medij. Skupaj s svetlobo Sonce seva neprekinjen tok nabitih delcev (plazmo), t.j Son\xc4\x8dev veter. Ta tok delcev, ki se \xc5\xa1iri navzven s hitostjo pribli\xc5\xbeno 1,5 milijona kilometrov na uro, ustvarja \xc5\xa1ibko atmosfero (heliosfero), ki pre\xc5\xbeema medplanetarno snov do najmanj 100\xc2\xa0a. e. (glej heliopavza). Aktivnosti na povr\xc5\xa1ju Sonca, kot so Son\xc4\x8devi izbruhi (angl. solar flare) in izbruhi koronske mase (angl. coronal mass ejection), me\xc5\xa1ajo heliosfero, ustvarjajo vesoljsko vreme in povzro\xc4\x8dajo geomagnetne nevihte. Najve\xc4\x8dja struktura znotraj heliosfere je heliosferi\xc4\x8dna tokovna plast, spiralna oblika, ki so jo ustvarile aktivnosti Son\xc4\x8devega izmeni\xc4\x8dnega magnetnega polja._NEWLINE_Zemljino magnetno polje nas \xc5\xa1\xc4\x8diti pred sicer zelo nevarnimi vplivi son\xc4\x8dnega vetra. Venera in Mars nimata magnetnih polj, rezultat tega pa je, da se njuna atmosfera po\xc4\x8dasi izgublja v vesolje. Izbruhi koronske mase in podobni dogodki sprostijo iz povr\xc5\xa1ine Sonca magnetno polje in velike koli\xc4\x8dine matariala. Interakcija tega magnetnega polja in materiala z Zemljinim magnetnim poljem preusmeri nabite delce v Zemljino zgornjo atmosfero. Posledico tega pojava na Zemlji je mogo\xc4\x8de opazovati v vi\xc5\xa1inah stratosfere v obliki polarnega sija. _NEWLINE_Helisofera in planetarna magnetna polja (tistih planetov, ki ga imajo) delno \xc5\xa1\xc4\x8diti Oson\xc4\x8dje pred visokoenergijskimi medzvezdnimi delci - kozmi\xc4\x8dnimi \xc5\xbearki. Gostota kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov v medzvezdni snovi in mo\xc4\x8d Son\xc4\x8devega magnetnega polja se spreminjata skozi dolgo \xc4\x8dasovno obdobje, tako da se nivo vdiranja kozmi\xc4\x8dnih \xc5\xbearkov v Oson\xc4\x8dje spreminja, ni pa znano, za koliko._NEWLINE_V medplanetarni snovi se nahajata najmanj dve diskom podobni regiji kozmi\xc4\x8dnega prahu. Prva, zodiakalni oblak prahu, se nahaja v notranjem Oson\xc4\x8dju in povzro\xc4\x8da zodiakalno svetlobo. Najverjetneje je nastal zaradi trka znotraj asteroidnega pasu.  Drugi oblak prahu se raz\xc5\xa1irja od 10 a. e. do pribli\xc5\xbeno 40 a. e., in je verjetno nastal zaradi trka znotraj Kuiperjevega pasu.\n_START_SECTION_\nNotranje Oson\xc4\x8dje\n_START_PARAGRAPH_\nNotranje Oson\xc4\x8dje je tradicionalno ime za obmo\xc4\x8dje, ki obsega zemeljske planete in asteroide. Telesa se nahajajo razmeroma blizu Sonca in so v glavnem sestavljena iz silikatov in kovin; polmer celotnega obmo\xc4\x8dja je kraj\xc5\xa1i od razdalje med Jupitrovo in Saturnovo tirnico.\n_START_SECTION_\nCeres\n_START_PARAGRAPH_\nCeres (2,77\xc2\xa0a. e.) je najve\xc4\x8dji asteroid, protoplanet in pritlikavi planet. Njegov premer je malo manj\xc5\xa1i od 1.000\xc2\xa0km, in njegova masa je dovolj velika, da ga je lastna gravitacija oblikovala v okroglo obliko. Za Ceres je ob odkritju leta 1891 veljalo, da je planet in so ga v 1850-ih preklasificirali v asteroid. Kot pritlikavi planet je bil klasificiran leta 2006.\n_START_SECTION_\nAsteroidne skupine\n_START_PARAGRAPH_\nAsteroidi v asteroidnem pasu so razdeljeni v asteroidne skupine in dru\xc5\xbeine, ki imajo podobne elemente tirnic. Asteroidne lune so asteroidi, ki kro\xc5\xbeijo okrog ve\xc4\x8djih asteroidov. Ne razlikujejo se veliko od lun planetov in so v\xc4\x8dasih tako velike kot njihov partner. Asteroidni pas vsebuje tudi komete asteroidnega pasu, za katere domnevajo, da so izvor Zemljine vode._NEWLINE_Jupitrovi trojanci se nahajajo na obeh Jupitrovih L\xe2\x82\x84 ali L\xe2\x82\x85 to\xc4\x8dkah _NEWLINE_(gravitacijsko stabilna obmo\xc4\x8dja, ki dr\xc5\xbeijo in vodijo planet v svoji tirnici); izraz \xc2\xbbtrojanec\xc2\xab\xc2\xa0se nana\xc5\xa1a tudi na majhna telesa v katerikoli Lagrangeevi to\xc4\x8dki satelita ali planeta. Hildini asteroidi so z Jupitrom v resonanci 2:3; tj. okrog Sonca zakro\xc5\xbei trikrat v \xc4\x8dasu dveh Jupitrovih tirnic._NEWLINE_Notranje Oson\xc4\x8dje je zapra\xc5\xa1eno tudi z asteroidi, od katerih mnogi kri\xc5\xbeajo tirnice z notranjimi planeti.\n_START_SECTION_\nZunanje Oson\xc4\x8dje\n_START_PARAGRAPH_\nZunanje obmo\xc4\x8dje Oson\xc4\x8dja je obmo\xc4\x8dje plinskih velikanov in njihovih velikih lun. V tem obmo\xc4\x8dju prav tako kro\xc5\xbei veliko kometov s kratkotrajno obhodno dobo, vklju\xc4\x8dno s kentavri. Zaradi njihove velike oddaljenosti od Sonca trdna telesa v zunanjem Oson\xc4\x8dju vsebujejo vi\xc5\xa1ji odstotek hlapljivih snovi (kot so voda, amonijak in metan) od skalnatih prebivalevi notranjega Oson\xc4\x8dja, ker ni\xc5\xbeje temperature omogo\xc4\x8dajo tem snovem ostati v trdnem stanju.\n_START_SECTION_\nZunanji planeti\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xa0tiri zunanji planeti ali plinski velikani (v\xc4\x8dasih imenovani tudi jupitrovski planeti) skupaj tvorijo 99\xc2\xa0% znane mase, ki kro\xc5\xbei okrog Sonca. Jupiter in Saturn imata vsak desetkrat ve\xc4\x8d mase od Zemlje in ju sestavljata ve\xc4\x8dinoma vodik in helij; Uran in Neptun imata veliko manj\xc5\xa1o maso (<20 Zemljinih mas) in vsebujeta ve\xc4\x8d ledu. Zaradi tega nekateri astronomi predlagajo, da spadata v lastno kategorijo ledenih velikanov. Vsi \xc5\xa1tirje plinski velikani imajo obro\xc4\x8de, \xc4\x8deprav je z Zemlje enostavno viden le Saturnov sistem obro\xc4\x8dev. Izraz zgornji planet ozna\xc4\x8duje planete, ki le\xc5\xbeijo zunaj Zemljine tirnice, torej vklju\xc4\x8duje poleg zunanjih planetov \xc5\xa1e Mars.\n_START_SECTION_\n\xc4\x8cezneptunska regija\n_START_PARAGRAPH_\nObmo\xc4\x8dje za Neptunom ali\xc2\xa0\xc2\xbb\xc4\x8cezneptunska regija\xc2\xab\xc2\xa0je \xc5\xa1e vedno precej neraziskano. Sestavljeno je iz majhnih teles (najve\xc4\x8dja imajo le petino Zemljinega premera in maso, ki je veliko manj\xc5\xa1a od Lunine), zgrajenih iz skal in ledu. To regijo v\xc4\x8dasih imenujejo tudi \xc2\xbbzunanje Oson\xc4\x8dje\xc2\xab, \xc4\x8deprav drugi uporabljajo ta izraz za regijo za asteroidnim pasom.\n_START_SECTION_\nPluton in Haron\n_START_PARAGRAPH_\nPritlikavi planet Pluton (povpre\xc4\x8dno 39\xc2\xa0a. e.) je najve\xc4\x8dji znani planet v Kuiperjevem pasu. Za Pluton so ob odkritju leta 1930 menili, da je deveti planet, kar pa se je spremenilo leta 2006 ob sprejetju uradne definicije planeta. Pluton ima elipti\xc4\x8dno tirnico, ki je glede na ravnino ekliptike nagnjena za 17 stopinj, in je oddaljen od Sonca od 29,7\xc2\xa0a. e. v periheliju do 49,5\xc2\xa0a. e. ob apoheliju. _NEWLINE_Haron, Plutonovo najve\xc4\x8djo luno, v\xc4\x8dasih skupaj s Plutonom opisujejo kot del dvojnega planetnega sistema, saj obe telesi kro\xc5\xbeita kro\xc5\xbeita okrog njunega skupnega te\xc5\xbei\xc5\xa1\xc4\x8da (tj. izgleda, kot da \xc2\xbbkro\xc5\xbeita drug okrog drugega\xc2\xab). Za Haronom kro\xc5\xbeijo \xc5\xa1tirje poznani manj\xc5\xa1i sateliti, Stiks, Nikta, Kerber in Hidra. _NEWLINE_Pluton ima z Neptunom resonanco 3:2, kar pomeni, da Pluton zakro\xc5\xbei okrog Sonca vsake 3 Neptunove tirnice. Telesa Kuiperjevjevega pasu, katerih tirnice se ujemajo s to resonanco, se imenujejo plutini.\n_START_SECTION_\nMakemake in Haumea\n_START_PARAGRAPH_\nMakemake (povpre\xc4\x8dno 45,79\xc2\xa0a. e.), ki je manj\xc5\xa1i od Plutona, je najve\xc4\x8dje znano telo v klasi\xc4\x8dnem Kuiperjevem pasu (t.j, ni v potrjeni resonanci z Neptunom). Makemake je za Plutonom najsvetlej\xc5\xa1e telo v Kuiperjevem pasu. Svoje ime in opredelitev za pritlikavi planet je dobil leta 2008. Ima bolj nagnjeno tirnico od Plutonove, tj. 29\xc2\xb0._NEWLINE_Haumea (povpre\xc4\x8dno 43,13\xc2\xa0a. e.) je v podobni tirnici kot je Makemake, s to razliko, da je ujet v resonanci 7:12 z Neptunom. Je pribli\xc5\xbeno iste velikosti kot Makemake in ima dva naravna satelita. Hitra, 3,9-urna rotacija mu daje plo\xc5\xa1\xc4\x8dato in podolgovato obliko. Svoje ime in opredelitev za pritlikavi planet je dobil leta 2008.\n_START_SECTION_\nErida\n_START_PARAGRAPH_\nErida (povpre\xc4\x8dno 68\xc2\xa0a. e.) je najve\xc4\x8dje znano telo razpr\xc5\xa1enega diska. Kaj sestavlja planet, je \xc5\xa1e stvar razprave, saj je njegova masa za 25\xc2\xa0% ve\xc4\x8dja od Plutona, imata pa enak premer. Je najmasivnej\xc5\xa1i znani pritlikavi planet. Znan ima en satelit, Disnomijo. Podobno kot pri Plutonu je tirnica Eride mo\xc4\x8dno elipti\xc4\x8dna, s perihelijem 38,2 a. e. (pribli\xc5\xbena oddaljenost Plutona od Sonca) in afelijem 97,6 a. e.\n_START_SECTION_\nNajbolj oddaljene regije\n_START_PARAGRAPH_\nTo\xc4\x8dka, kjer se kon\xc4\x8da Oson\xc4\x8dje in se za\xc4\x8dne medzvezdni prostor, ni to\xc4\x8dno dolo\xc4\x8dena, ker zunanje meje oblikujeta dve lo\xc4\x8deni sili: Son\xc4\x8dev veter in njegova gravitacija. Zunanja meja vpliva son\xc4\x8devega vetra je pribli\xc5\xbeno enaka \xc5\xa1tirikratni oddaljenosti Plutona od Sonca; za to heliopavzo velja, da je za\xc4\x8detek medzvezdne snovi. Son\xc4\x8deva Hillova krogla, kjer ima Sonce gravitacijski vpliv na druga telesa, naj bi segala tiso\xc4\x8dkrat dlje.\n_START_SECTION_\nHeliopavza\n_START_PARAGRAPH_\nHeliosfera je razdeljena v dve lo\xc4\x8deni regiji. Son\xc4\x8dev veter potuje pribli\xc5\xbeno 400\xc2\xa0km/s, dokler ne tr\xc4\x8di z medzvezdnim vetrom (tok plazme v medzvezdni snovi). Do trka pride v podro\xc4\x8dju terminacijskega \xc5\xa1oka (podro\xc4\x8dje, kjer se hitrost son\xc4\x8devega vetra upo\xc4\x8dasni z nadzvo\xc4\x8dnih na po\xc4\x8dasnej\xc5\xa1e hitrosti),, ki je pribli\xc5\xbeno 80\xe2\x80\x93100 a. e. od Sonca v smeri toka in pribli\xc5\xbeno 200 a. e. od Sonca proti toku. Tukaj se veter bistveno upo\xc4\x8dasni in postane turbulenten, formira veliko ovalno strukturo, znano kot ovojnica heliosfere. Zunanja meja heliosfere, heliopavza, je to\xc4\x8dka, kjer se son\xc4\x8dev veter kon\xc4\x8da in se za\xc4\x8dne medzvezdni prostor. Plovili Voyager 1 in Voyager 2 sta zaznali, da sta pre\xc4\x8dkali terminacijski \xc5\xa1ok in vstopili v ovojnico heliosfere, 94 in 84 a. e. od Sonca. Voyager 1 je poro\xc4\x8dal tudi, da je dosegel heliopavzo._NEWLINE_Na obliko in zgradbo zunanjega roba heliosfere najverjetneje vpliva hidrodinamika interakcij z medzvezdno snovjo. Za heliopavzo, pri pribli\xc5\xbeno 230 a. e., se nahaja udarni val (bow shock) (ker se Sonce giblje glede na medzvezdno snov s hitrostjo, ki je ve\xc4\x8dja od hitrosti zvoka v medzvezdni snovi, ustvari v medzvezdni snovi udarni val).\n_START_SECTION_\nLo\xc4\x8dena telesa\n_START_PARAGRAPH_\n90377 Sedna (povpre\xc4\x8dno 520 a. e.) je veliko rde\xc4\x8de telo z izredno raztegnjeno elipti\xc4\x8dno tirnico, ki ga vodi od pribli\xc5\xbeno 76\xc2\xa0a. e. v periheliju do 940\xc2\xa0a. e. v aheliju in za obhod potrebuje 11.400 let. Mike Brown, ki je leta 2003 to telo odkril, je pripomnil, da ne more biti del razpr\xc5\xa1enega diska ali Kuiperjevega pasu, ker je v periheliju preve\xc4\x8d oddaljen, da bi nanj lahko vplival Neptun. Skupaj z drugimi astronomi meni, da je Sedna prva izmed popolnoma nove populacije teles, poimenovane \xc2\xbboddaljena lo\xc4\x8dena telesa\xc2\xab\xc2\xa0(distant detached objects - DDOs), ki naj bi vklju\xc4\x8devala tudi telo 2000 CR\xe2\x82\x81\xe2\x82\x80\xe2\x82\x85 s perihelijem 45\xc2\xa0a. e., ahelijem 415\xc2\xa0a. e. in orbitalno periodo 3.420 let. Brown imenuje to populacijo \xc2\xbbnotranji Oortov oblak\xc2\xab\xc2\xa0(inner Oort cloud), saj se je verjetno formirala s podobnimi procesi, \xc4\x8deprav je veliko bli\xc5\xbeje Soncu. Sedna je verjetno pritlikavi planet, \xc4\x8deprav njegova oblika \xc5\xa1e ni definirana. Drugo nedvoumno lo\xc4\x8deno telo, s perihelijem, ki je oddaljen od Sedne za pribli\xc5\xbeno 81 a. e., je 2012 VP\xe2\x82\x81\xe2\x82\x81\xe2\x82\x83, ki so ga odkrili leta 2012. Njegov ahelij je pri 400\xe2\x80\x93500 a. e.\n_START_SECTION_\nMeje\n_START_PARAGRAPH_\nVe\xc4\x8dina Oson\xc4\x8dja je \xc5\xa1e neraziskanega. Ocenjen obseg Son\xc4\x8devega gravitacijskega polja, kjer prevlada gravitacijske sile okoli\xc5\xa1kih zvezd je pribli\xc5\xbeno 2 svetlobni leti (125.000 a. e.). Ocena polmera Oortovega oblaka je 50.000 a. e. Kljub odkritjem, kot je Sedna, je obmo\xc4\x8dje med Kuiperjevim pasom in Oortovim oblakom s polmerom na desettiso\xc4\x8de a. e. \xc5\xa1e vedno slabo kartirano. Poleg tega so v teku tudi raziskave regije med Merkurjem in Soncem._NEWLINE_Novembra 2012 je NASA objavila, da se je sonda Voyager 1 pribli\xc5\xbeala obmo\xc4\x8dju prehoda v zunanje meje Oson\xc4\x8dja; njegovi instrumenti so zaznali mo\xc4\x8dno pove\xc4\x8danje magnetnega polja. Ker pa hkrati niso zaznali tudi spremembe smeri magnetnega polja, so Nasini znanstveniki to intpretirali tako, da Voyager 1 \xc5\xa1e ni zapustil Oson\xc4\x8dja.\n_START_SECTION_\nLega Oson\xc4\x8dja v galaksiji\n_START_PARAGRAPH_\nOson\xc4\x8dje se nahaja v Rimski cesti. To je spiralna galaksija s pre\xc4\x8dko s premerom okrog 100.000 svetlobnih let, ki vsebuje pribli\xc5\xbeno 200 milijard zvezd. Sonce se nahaja na robu enega od zunanjih krakov Rimske ceste, znanega kot Orionov krak. Od sredi\xc5\xa1\xc4\x8da galaksije je oddaljeno med 25.000 in 28.000 svetlobnih let ter potuje okrog njega s hitrostjo pribli\xc5\xbeno 220 kilometrov na sekundo, tako da en obhod traja 225\xe2\x80\x93250 milijonov let. To dobo imenujemo galakti\xc4\x8dno leto Oson\xc4\x8dja. _NEWLINE_Lega Oson\xc4\x8dja v galaksiji vpliva na evolucijo \xc5\xbeivljenja na Zemlji. Njegova tirnica je skoraj okrogla in tirnice okrog Sonca imajo pribli\xc5\xbeno enako hitrost kot jo imajo spiralni kraki. Zato Sonce le redko pre\xc4\x8dka krake. Ker je v spiralnih krakih veliko ve\xc4\x8dja koncentracija supernov, gravitacijskih nestabilnosti in radiacije, ki lahko motijo Oson\xc4\x8dje, je to dalo Zemlji na voljo dolgo obdobje stabilnosti za razvoj \xc5\xbeivljenja. Prav tako Oson\xc4\x8dje le\xc5\xbei dovolj dale\xc4\x8d stran od galakti\xc4\x8dnega centra, v katerem se nahaja mno\xc5\xbeica zvezd. Bli\xc5\xbeje centra bi lahko gravitacijski vlek bli\xc5\xbenjih zvezd vrgel iz tira telesa v Oortovem oblaku in poslal komete v notranje Oson\xc4\x8dje, kar bi lahko povzro\xc4\x8dilo trke s potencialno katastrofi\xc4\x8dnimi posledicami za \xc5\xbeivljenje na Zemlji. Radiacija galakti\xc4\x8dnega centra lahko prav tako moti razvoj kompleksnega \xc5\xbeivljenja. Kljub dana\xc5\xa1nji legi Oson\xc4\x8dja so nekateri znanstveniki postavili hipotezo, da so imele nedavne supernove negativen vpliv na \xc5\xbeivljenje v zadnjih 35.000 letih.'