b'\n_START_ARTICLE_\nArapski nacionalizam\n_START_PARAGRAPH_\nArapski nacionalizam (arap. \xd8\xa7\xd9\x84\xd9\x82\xd9\x88\xd9\x85\xd9\x8a\xd8\xa9 \xd8\xa7\xd9\x84\xd8\xb9\xd8\xb1\xd8\xa8\xd9\x8a\xd8\xa9\xe2\x80\x8e; al-Qawmiyya al-`arabiyya) he nacionalisti\xc4\x8dka ideologija koja se poziva na dostignu\xc4\x87a arapske kulture, jezika i knji\xc5\xbeevnosti na temelju kojih se zala\xc5\xbee za politi\xc4\x8dko ujedinjenje Arapskog svijeta od Atlanskog oceana do Arapskog mora. Ideologija se javlja koncem 19. stolje\xc4\x87a, zna\xc4\x8dajnije se prima tijekom velike Arapske pobune protiv Osmanskog Carstva (1916.-1918.). _NEWLINE_Na samom po\xc4\x8detku arapskog nacionalizma odr\xc5\xbean je Arapski kongres u Parizu 1913. godine, koji je verbalizirao zahtjev za \xc5\xa1iru autonomiju arapa u Osmanskom carstvu. Za vrijeme Prvog svjetskog rata, Arapi u dana\xc5\xa1njoj Saudijskoj Arabiji podi\xc5\xbeu 1916. godine Arapsku pobunu protiv Osmanskog carstva, te uz britansku i francusku potporu zauzimaju krajem rata podru\xc4\x8dja Jordana, Sirije i Iraka, te \xc4\x8ditavog Arapskog poluotoka. \xc4\x8citavo to podru\xc4\x8dje je me\xc4\x91utim pod sna\xc5\xbenim utjecajem i \xc4\x8dak vla\xc5\xa1\xc4\x87u Velike Britanije i Francuske, a njime vladaju arapske velika\xc5\xa1ke obitelji s posve nemodernim nazorima: moderno obrazovani intelektualci \xc4\x87e narednih destelje\xc4\x87a prenositi u taj dio svijeta nacionalisti\xc4\x8dke i republikanske ideje kakve su bile moderne u zemljama u kojima su se \xc5\xa1kolovali. _NEWLINE_Arapski nacionalisti stavljaju naglasak na nacionalni identitet Arapa, radije nego na Islam (znadu ukazivati da su arapi stvorili Islam, a ne obrnuto); makar uglavnom nisu ateisti. Stoga se - suprotno islamistima - zala\xc5\xbeu za modernizaciju koja \xc4\x87e nastojati uspostaviti u arapskim zemljama suvremene i efikasne ustanove prema uzorima iz suvremenog svijeta, \xc4\x8dak i ukoliko ti uzori ne mogu na\xc4\x87i upori\xc5\xa1ta u islamskoj tradiciji._NEWLINE_Arapski nacionalisti su povijesno bili republikanci, te su doista svrgnuli monarhije u Egiptu (1952.), Tunisu (1957.),  Iraku (1963.),  Libiji (1969.) i Sjevernom Jemenu (1970., nakon Gra\xc4\x91anskog rata u Sjevernom Jemenu izme\xc4\x91u monarhista i republikanaca, koji je trajao od 1962. godine). _NEWLINE_U prvoj polovici 20. stolje\xc4\x87a dobiva arapski nacionalizam i antikolonijalisti\xc4\x8dku dimenziju usmjerenu protiv kolonijalisti\xc4\x8dkih sila Zapadnog svijeta, a u drugoj polovici i anticionisti\xc4\x8dku (nakon osnivanja Izraela u do tada Arapima nastanjenoj Palestini)  odnosno socijalisti\xc4\x8dku, uz zbli\xc5\xbeavanje sa SSSR-om. Neki od najpoznatijih predstavnika arapskog nacionalizma bili su egipatski predsjednik Gamal Abdel Naser (te se govori o naserizmu), libijski pukovnik Muammar al-Gaddafi, te sirijski filozof Michel Aflaq koji se smatra utemeljiteljem baasizma. Me\xc4\x91u arapske nacionaliste ubrajaju se i Jaser Arafat,  dugogodi\xc5\xa1nji (od 1966. do smrti 2004. godine) vo\xc4\x91a Palestinske oslobodila\xc4\x8dke organizacije, Hafez al-Assad, predsjednik Sirije 1971.-2000., te Habib Bourguiba, predsjednik Tunisa 1957. - 1987. godine._NEWLINE_Arapskom nacionalizmu je srodan panarabizam, koji poziva na zbli\xc5\xbeavanje i tijesnu suradnju arapskih dr\xc5\xbeava. _NEWLINE_Utjecaj arapskog nacionalizma je svoj vrhunac do\xc5\xbeivio krajem 1960.-ih godina, da bi zapao u ozbiljnu krizu nakon \xc5\xa0estodnevnog rata 1967. godine kada su arapske zemlje predvo\xc4\x91ene Egiptom i podr\xc5\xbeavane od Sovjetskog Saveza do\xc5\xbeivjele te\xc5\xa1ki poraz._NEWLINE_Najzna\xc4\x8dajniji opre\xc4\x8dni pan-pokret arapskom nacionalizmu jest sunitski panislamizam koji poziva na obnovu islamskog (dakle, ne samo arapskog) kalifata.'