b'\n_START_ARTICLE_\nGrgur VII.\n_START_SECTION_\nRane godine\n_START_PARAGRAPH_\nHildebrand se rodio u Soani (dana\xc5\xa1njoj Sovani), gradi\xc4\x87u u ju\xc5\xbenoj Toskani, a pripadao je plemi\xc4\x87koj obitelji Aldobrandeschi. Odande je poslan u Rim gdje je njegov ujak bio opat u opatiji sv. Marije na brdu Aventinu. To je iskustvo zna\xc4\x8dajno pridonijelo oblikovanju Hildebrandova karaktera. Mogu\xc4\x87e je da mu je jedan od u\xc4\x8ditelja bio i papa Grgur VI._NEWLINE_Kad je car Henrik III. zbacio papu Grgura VI., Hildebrand je s Grgurom oti\xc5\xa1ao u progonstvo u Njema\xc4\x8dku, \xc5\xa1to je tako\xc4\x91er izvr\xc5\xa1ilo znatan utjecaj na njegovu izobrazbu. Nastavio je studije u K\xc3\xb6lnu, a u Rim se vratio s papom Lavom IX., pod \xc4\x8dijim je vodstvom prvi puta u\xc5\xa1ao u crkvenu slu\xc5\xbebu i postao sub\xc4\x91akon._NEWLINE_Nakon smrti Lava IX., Hildebrand je poslan kao izaslanik na njema\xc4\x8dki dvor kako bi poveo pregovore o izboru novog pape. Ondje je potakao cara da podr\xc5\xbei Gebharda koji \xc4\x87e postati papa Viktor II. (1055.-1057.) i povjeriti Hildebrandu slu\xc5\xbebu legata u Francuskoj, gdje se bavio slu\xc4\x8dajem Berengara iz Toursa \xc4\x8diji su pogledi na euharistiju izazivali sukobe. Kad je 1057. izabran papa Stjepan IX., bez prethodnog dogovora s njema\xc4\x8dkim dvorom, Hildebrand i Anzelmo iz Lucce poslani su u Njema\xc4\x8dku kako bi ishodili carsko priznanje. Stjepan je ubrzo umro, a rimska je aristokracija \xc5\xbeeljela povratiti svoj utjecaj na pape, te je 1058. \xc5\xbeurno izabrala za papu Ivana iz Velletrija kao Benedikta X. Takav je postupak mogao izazvati unutarcrkvenu krizu, no ona je prevladana upravo zahvaljuju\xc4\x87i Hildebrandu, \xc4\x8dijom je podr\xc5\xa1kom 1059. na papinsko prijestolje umjesto Benedikta izabran Nikola II. koji je izvr\xc5\xa1io sna\xc5\xbean utjecaj na politiku kurije kroz dva desetlje\xc4\x87a svoga pontifikata. Na jugu Italije to je zna\xc4\x8dilo pribli\xc5\xbeavanje Normanima, a na sjeveru protunjema\xc4\x8dkom pokretu patarena. Za njegova je pontifikata donijet i zakon prema kojem papu bira kardinalski zbor, \xc4\x8dime je smanjen utjecaj rimskoga plemstva i njema\xc4\x8dkoga dvora. Nakon smrti Nikole II. i dolaskom pape Aleksandra II. (1061., u\xc4\x8dvrstio se Hildebrandov polo\xc5\xbeaj u kuriji budu\xc4\x87i da je papa \xc4\x8desto izbivao iz Rima. Hildebrand je znao dobro iskoristiti op\xc4\x87e politi\xc4\x8dke prilike, posebice u Njema\xc4\x8dkoj, za ja\xc4\x8danje papinstva.\n_START_SECTION_\nIzbor za papu\n_START_PARAGRAPH_\nNakon smrti Aleksandra II. (21. travnja 1073.), za njegova sprovoda u Lateranskoj bazilici, narod je uzviknuo: \xe2\x80\x9eHildebranda za papu! Bla\xc5\xbeeni Patar izabrao je Hildebranda arhi\xc4\x91akona!\xe2\x80\x9c Njegovo odbijanje bilo je uzaludno, te je kasnije toga dana doveden u crkvu sv. Petra u lancima, gdje je na kanonski na\xc4\x8din izabran za papu. Sve\xc4\x87eni\xc4\x8dko re\xc4\x91enje primio je tek 22. svibnja 1073., a za biskupa je posve\xc4\x87en 30. lipnja. Na\xc4\x8din njegova izbora \xc4\x8desto je dovo\xc4\x91en u pitanje, no tek mnogo godina nakon \xc5\xa1to se to dogodilo, pod utjecajem vjerskih i osobito politi\xc4\x8dkih sukoba. Ipak, bitan propis o izboru pape nije po\xc5\xa1tovan, onaj koji se odnosi na tra\xc5\xbeenje mi\xc5\xa1ljenja cara Svetog Rimskog Carstva._NEWLINE_U dekretu o izboru Hildebranda za papu o njemu se ka\xc5\xbee da je:_NEWLINE_ \xe2\x80\x9epobo\xc5\xbean \xc4\x8dovjek, obdaren ljudskim i bo\xc5\xbeanskim znanjem, istaknuti ljubitelj jednakosti i pravde, \xc4\x8dvrst u protiv\xc5\xa1tinama i umjeren u probicima, \xc4\x8dovjek, prema rije\xc4\x8dima apostolovim, dobra pona\xc5\xa1anja, bez mane, skroman, trijezan, \xc4\x8dist, gostoljubiv, koji dobro vlada svojim domom; \xc4\x8dovjek koji je od djetinjstva velikodu\xc5\xa1no darovan ovoj Majci Crkvi i koji je zaslugama svoga \xc5\xbeivota ve\xc4\x87 bio uzdignut na arhi\xc4\x91akonsku \xc4\x8dast. Stoga izabiremo na\xc5\xa1eg arhi\xc4\x91akona Hildebranda da bude papa i nasljednik apostolov, i da odsad i dovijeka nosi ime Grgur.\xe2\x80\x9d_NEWLINE_(22. travnja 1073.)_NEWLINE_Sredi\xc5\xa1te crkveno-politi\xc4\x8dkih zanimanja Grgura VII. bit \xc4\x87e odnos prema njema\xc4\x8dkim krajevima. Nakon smrti Henrika III. bitno je smanja mo\xc4\x87 njema\xc4\x8dkih vladara, a njegov se sin Henrik IV. suo\xc4\x8davao s ozbiljnim te\xc5\xa1ko\xc4\x87ama unutar svoga carstva. Uz to, papi je u prilog i\xc5\xa1la i \xc4\x8dinjenica da je 1073. godine Henrik bio tek neiskusni dvadesettrogodi\xc5\xa1njak._NEWLINE_Kroz godine koje su slijedile Henrik je zbog pobune Sasa bio prisiljen uspostaviti prijateljske odnose s papom, te je 1074. godine u prisutnosti papinskih legata izvr\xc5\xa1io pokoru u N\xc3\xbcrnbergu, zbog odr\xc5\xbeavanja prijateljstva s \xc4\x8dlanovima svoga vije\xc4\x87a koje je Grgur VII. bio izop\xc4\x87io. Henrik je tom prilikom dao prisegu poslu\xc5\xa1nosti papi i obe\xc4\x87ao svoju pomo\xc4\x87 u obnovi Crkve. Takav je stav, me\xc4\x91utim, Henrik napustio \xc4\x8dim je pokorio Sase u bitki kod Hohenburga, 9. lipnja 1075., te je htio povratiti svoja vladarska prava u sjevernoj Italiji._NEWLINE_Stoga je poslao grofa Eberharda u Lombardiju da se suprotstavi patarenima, imenovao Tedalda nadbiskupom Milana, te poku\xc5\xa1ao uspostaviti odnose se normanskim vojvodom Robertom Guiscardom. Grgur VII. odgovorio je o\xc5\xa1trim pismom datiranim 8. prosinca 1075., u kojem je, uz ostalo, optu\xc5\xbeio Henrika da je prekr\xc5\xa1io svoju rije\xc4\x8d, te da i dalje potpoma\xc5\xbee izop\xc4\x87ene vije\xc4\x87nike. Uz pismo, papa je caru poslao i usmenu poruku u kojoj mu je zaprijetio izop\xc4\x87enjem iz Crkve i oduzimanjem carske krune. Istovremeno, na Bo\xc5\xbei\xc4\x87 1075. godine, Cencije Frangipane oteo je papu za vrijeme polno\xc4\x87ke u crkvi sv. Marije Velike, no ve\xc4\x87 ga je sljede\xc4\x87i dan, na inzistiranje naroda, oslobodio. Papa je osumnji\xc4\x8dio cara da stoji iza ove urote, a cijeli se doga\xc4\x91aj obi\xc4\x8dno navodi kao po\xc4\x8detak borbe za investituru.\n_START_SECTION_\nSukob s carem\n_START_PARAGRAPH_\nPapine opomene razljutile su Henrika i njegov dvor, te je car na brzinu sazvao dr\xc5\xbeavni i crkveni Sabor u Wormsu koji se sastao 24. sije\xc4\x8dnja 1076. Papa je me\xc4\x91u visokim njema\xc4\x8dkim klerom imao brojne neprijatelje, a pridru\xc5\xbeio im se i kardinal Hugo Candidus koji je prethodno podr\xc5\xbeavao Grgura, ali mu je postao neprijateljem nakon \xc5\xa1to ga je papa smijenio zbog simonije. Prisutni biskupi prihvatili su Hugove optu\xc5\xbebe protiv pape i otkazali poslu\xc5\xa1nost, a Henrik je proglasio da je papa zba\xc4\x8den, te je od rimljana tra\xc5\xbeio da izaberu novog papu._NEWLINE_Sabor je poslao dvojicu biskupa u Italiju gdje su ishodili sli\xc4\x8dan dokument od lombardijskih biskupa na sinodi u Piacenzi. Kao izaslanik u Rim je poslan Roland iz Parme koji je pred sinodom okupljenom u Lateranskoj bazilici proglasio da je papa smijenjen, \xc5\xa1to je nakon prvotnog \xc4\x8du\xc4\x91enja izazvalo sna\xc5\xbeno odbijanje okupljenih, te je sam papa spasio izaslanika od lin\xc4\x8da._NEWLINE_Sljede\xc4\x87eg dana papa je sve\xc4\x8dano izop\xc4\x87io Henrika IV., oduzeo mu kraljevsko dostojanstvo i oslobodio njegove podanike prisega koje su mu dali. Koliki \xc4\x87e biti utjecaj ove odluke ovisilo je o Henrikovim podanicima, posebice o njema\xc4\x8dkim kne\xc5\xbeevima i ostalim velika\xc5\xa1ima. Tada\xc5\xa1nji izvori govore o sna\xc5\xbenom dojmu \xc5\xa1to ga je, kako u Italiji, tako i u Njema\xc4\x8dkoj, ostavilo izop\xc4\x87enje cara. U Njema\xc4\x8dkoj je Grgur VII. zadobivao sve vi\xc5\xa1e naklonosti, a velika\xc5\xa1i su iskoristili prigodu da se otmu kraljevskoj vlasti pod krinkom poslu\xc5\xa1nosti papi. Kad je Henrik sazvao plemi\xc4\x87e na blagdan Duhova da donesu mjere protiv Grgura VII., pojavilo ih se tek nekoliko, a Sasi su se ponovno pobunili.\n_START_SECTION_\nCanossa\n_START_PARAGRAPH_\nHenrikov se polo\xc5\xbeaj na taj na\xc4\x8din znatno pogor\xc5\xa1ao. Pod vodstvom papinskoga legata biskupa Altmanna iz Passaua, velika\xc5\xa1i su se u listopadu sastali u mjestu Trebur kako bi izabrali novoga njema\xc4\x8dkoga kralja. Henrika, koji se nalazio u Oppenheimu, spasila je samo \xc4\x8dinjenica da se nisu mogli slo\xc5\xbeiti oko nasljednika, no to je samo odlo\xc5\xbeilo odluku. Odlu\xc4\x8dili su ipak da Henrik mora izvr\xc5\xa1iti zadovolj\xc5\xa1tinu u odnosu na papu i obe\xc4\x87ati mu poslu\xc5\xa1nost. Ukoliko bi na godi\xc5\xa1njicu svoga izop\xc4\x87enja Henrik i dalje bio izvan zajedni\xc5\xa1tva s Crkvom, velika\xc5\xa1i bi prijestolje smatrali ispra\xc5\xbenjenim. Istovremeno su Grgura VII. pozvali u Augsburg da razrije\xc5\xa1i sukob. Henrik je shvatio da pod svaku cijenu mora dobiti Grgurovo odrje\xc5\xa1enje. Poku\xc5\xa1ao je to ishoditi najprije putem izaslanika, no kad je papa to odbio, morao je osobno po\xc4\x87i u Italiju._NEWLINE_Henrik i Grgur sastali su se u Canossi, u Emiliji, a pomirenje se ostvarilo tek nakon dugih pregovora. Grgur nije mogao odbiti odrje\xc5\xa1enje, premda je na taj na\xc4\x8din gubio mogu\xc4\x87nost presu\xc4\x91ivanja izme\xc4\x91u Henrika i velika\xc5\xa1a u Augsburgu. Ipak, pomirenje nije bilo iskreno, a sukob, posebice u odnosu na investituru, nastavio se i dalje. Henrik je dr\xc5\xbeao da je s odrje\xc5\xa1enjem od izop\xc4\x87enja uklonjena i prijetnja o zbacivanju s prijestolja, no papa se u Canossi o tome nije o\xc4\x8ditovao.\n_START_SECTION_\nDrugo Henrikovo izop\xc4\x87enje\n_START_PARAGRAPH_\nBez obzira na uklanjanje izop\xc4\x87enja, njema\xc4\x8dki velika\xc5\xa1i nastavili su svoju protukraljevsku politiku, te su 1077. kao protukralja izabrali vojvodu Rudolfa \xc5\xa0vapskog. Prilikom izbora papinski su legati bili neutralni, a Grgur je nastoja zadr\xc5\xbeati takav stav kroz sljede\xc4\x87e godine. To mu je bilo olak\xc5\xa1ano i \xc4\x8dinjenicom da su obje strane bile podjednako jake. Njegova neutralnost dovela je ipak do toga da je izgubio povjerenje na obje strane. Na posljetku je stao na stranu Rudolfa \xc5\xa0vapskog, nakon \xc5\xa1to je ovaj 27. sije\xc4\x8dnja 1080. pobijedio Henrika u bitki kod Flarchheima. Pod pritiskom Sasa, i krivo izvije\xc5\xa1ten o prevelikoj va\xc5\xbenosti bitke, Grgur je 7. o\xc5\xbeujka 1080. ponovno izop\xc4\x87io Henrika i proglasio da je zba\xc4\x8den s prijestolja._NEWLINE_Za razliku od prethodnoga izop\xc4\x87enja, ovo je u \xc5\xa1irokim slojevima shva\xc4\x87eno kao nepravedno. Usto, Rudolf \xc5\xa0vapski umro je 16. listopada iste godine, a njegov mogu\xc4\x87i nasljednik, Hermann Luksembur\xc5\xa1ki, nije se uspio nametnuti kao vo\xc4\x91a, te je krajem 1081. Henrik bio na vrhuncu svoje snage. Proglasiv\xc5\xa1i papinu odluku nezakonitom, nije priznavao izop\xc4\x87enje, a sabor sazvan u Brixenu 16. lipnja 1081. smijenio je Grgura, a za papu izabrao Guiberta iz Ravenne. Iste godine Henrik je u\xc5\xa1ao u otvoreni sukob s papom na podru\xc4\x8dju Italije. Grgura je u me\xc4\x91uvremenu napustilo trinaest kardinala. Rim se 1084. predao Henriku, a Grgur se povukao u An\xc4\x91eosku tvr\xc4\x91avu, ne prihva\xc4\x87aju\xc4\x87i Henrikove ponude, me\xc4\x91u kojima je bila i ona da mu Guiberta preda kao zarobljenika u zamjenu za papinsko priznanje njegova carskoga dostojanstva. Grgur ponovno izop\xc4\x87uje Henrika, na \xc5\xa1to ovaj ponovno 21. o\xc5\xbeujka ulazi u Rim, a 24. o\xc5\xbeujka 1084. daje da se Guibert proglasi papom pod imenom Klement III., te ga onda ovaj kruni za cara. Ubrzo je Henrik morao pobje\xc4\x87i iz grada, budu\xc4\x87i da se pribli\xc5\xbeavao normandijski vojvoda i Grgurov saveznik, Robert Guiscard. Grgur je bio oslobo\xc4\x91en, ali su normanski vojnici oplja\xc4\x8dkali Rim, pa je narod prisilio papu na povla\xc4\x8denje u Monte Cassino, a potom i u Salerno gdje je sljede\xc4\x87e godine i umro. Tri dana pred smrt povukao je sva izop\xc4\x87enja \xc5\xa1to ih je proglasio, osim onih koja su se odnosila na Henrika IV. i Guiberta.\n_START_SECTION_\nGrgurova smrt\n_START_PARAGRAPH_\nPrema predaji, posljednje Grgurove rije\xc4\x8di bile su: \xe2\x80\x9eAmavi iustitiam et odiavi iniquitatem; propterea, morior in exilio\xe2\x80\x9c - \xe2\x80\x9eLjubio sam pravdu, a mrzio nepravdu; stoga umirem u progonstvu.\xe2\x80\x9c Gra\xc4\x91ani Rima i njegovi najvjerniji suradnici napustili su ga, a smanjio se i broj njegovih istomi\xc5\xa1ljenika u Njema\xc4\x8dkoj. Stanovnici Salerna nisu dozvolili da se njegovi ostaci prenesu u baziliku sv. Petra u Rimu, te se njegov sarkofag nalazi u katedrali u Salernu.\n_START_SECTION_\nGrgurova politika prema ostatku Europe\n_START_PARAGRAPH_\nOdnos Grgura VII. prema drugim europskim zemljama bitno je bio ozna\xc4\x8den njegovim odnosom prema njema\xc4\x8dkim krajevima, budu\xc4\x87i da ga je sukob s njema\xc4\x8dkim vladarom oslabio u odnosu na ostale. To se odnosi osobito na Normane kojima je jo\xc5\xa1 Nikola II. dao znatne povlastice, a to nije donijelo o\xc4\x8dekivanu za\xc5\xa1titu papinstva. Tako je Robert Guiscard intervenirao u korist Grgura VII. tek kad je i sam bio ugro\xc5\xbeen njema\xc4\x8dkim osvajanjima. Prilikom osvajanja Rima prepustio je grad na nemilost svojih vojnika, \xc5\xa1to je dovelo do Grgurova progonstva._NEWLINE_U odnosu na vi\xc5\xa1e zemalja Grgur je nastojao uspostaviti papinski suverenitet. Temeljem \xe2\x80\x9eobi\xc4\x8daja od pamtivijeka\xe2\x80\x9c dr\xc5\xbealo se tako da Korzika i Sardinija pripadaju rimskoj Crkvi. Na \xc5\xa0panjolsku i Ugarsku tako\xc4\x91er je polagao pravo, a poku\xc5\xa1ao je navesti i danskoga kralja da vlast preuzme kao papin vazal. Filip I. Francuski, zbog provo\xc4\x91enja simonije i dono\xc5\xa1enja protucrkvenih propisa izazvao je Grgurovu reakciju, tako da se 1074. na\xc5\xa1ao u opasnosti da bude izop\xc4\x87en, zba\xc4\x8den s prijestolja i udaren interdiktom. Grgur, zbog sukoba u Njema\xc4\x8dkoj, ipak nije proveo svoje prijetnje u djelo, premda kralj nije promijenio svoj na\xc4\x8din djelovanja. Takvo stanje stvari u Engleskoj je iskoristio Vilim Osvaja\xc4\x8d te je intervenirao u crkvena pitanja, zabranio biskupima posjet Rimu, imenovao biskupe i opate, i pokazivao slabo zanimanje za papine proteste s obzirom na odnos duhovne i svjetovne vlasti. Ne mogav\xc5\xa1i ni\xc5\xa1ta promijeniti, papa je odlu\xc4\x8dio ignorirati kraljeve postupke._NEWLINE_Grgur je ipak uspio uspostaviti odnose sa svim kr\xc5\xa1\xc4\x87anskim zemljama, te se dopisivao s vladarima Poljske, Rusije i \xc4\x8ce\xc5\xa1ke. Odr\xc5\xbeavao je prijateljsko dopisivanje i sa saracenskim kraljem u Mauretaniji u sjevernoj Africi, a neuspje\xc5\xa1no je poku\xc5\xa1avao dovesti Armeniju u bli\xc5\xbeu vezu s Rimom._NEWLINE_Grgur VII. nastojao je oko ponovnog uspostavljanja jedinstva Crkve, koje je prekinuto \xc5\xa1izmom iz 1054. godine, te je uspio stupiti u kontak s bizantskim carem Mihajlom VII., te je zamislio skupljanje velike vojske koja bi pomogla Bizantu u borbi protiv Arapa, te omogu\xc4\x87ila povratak kr\xc5\xa1\xc4\x87anske vlasti na Bazilikom Svetoga groba u Jeruzalemu.\n_START_SECTION_\nGrgur VII. i Hrvatska\n_START_PARAGRAPH_\nU doba pape Grgura VII. Hrvatskom je vladao najprije Petar Kre\xc5\xa1imir IV. (1058.-1074., a potom Dmitar Zvonimir (1075.-1089.). U vrijeme slabljenja Bizanta, Zvonimir je pristao uz papu Grgura VII., prihva\xc4\x87aju\xc4\x87i i njegovo shva\xc4\x87anje uloge svjetovne vlasti u odnosu na crkvenu. Tako je u rujnu 1075. papa poslao legate Gebizona i Fulkona Zvonimiru koji prise\xc5\xbee da \xc4\x87e biti vjeran podanik papi. Gebizon ga 8. listopada 1076. u Solinu kruni kraljevskom krunom i predaje mu ostale znakove kraljevske vlasti. Zvonimir se pritom obvezao da \xc4\x87e pomagati vjersku obnovu i braniti Crkvu u svome kraljevstvu, da \xc4\x87e papi davati godi\xc5\xa1nji dar u novcu, da \xc4\x87e providjeti da se Crkvi daju prvine i desetine, te da \xc4\x87e uzeti u za\xc5\xa1titu siromahe, udovice i siro\xc4\x8dad. Usto, ustupio je papi samostan sv. Grgura u Vrani, koji je imao slu\xc5\xbeiti kao hospicij za papine legate. Tako je Zvonimir osigurao i dr\xc5\xbeavnopravno priznanje Kraljevstva Dalmacije i Hrvatske (Regnum Dalmatiae et Chroatiae).\n_START_SECTION_\nCrkvena obnova\n_START_PARAGRAPH_\n\xc5\xbdivotno djelo Grgura VII. bilo je utemeljeno na uvjerenju da je Crkvu utemeljio Bog i da joj je povjerio zadatak da obuhvati \xc4\x8ditavo \xc4\x8dovje\xc4\x8danstvo u jednu zajednicu u kojoj bi bo\xc5\xbeanska volja bila jedini zakon. U tom smislu Crkva bi bila nadre\xc4\x91ena svim ljudskim strukturama, a posebice svjetovnim dr\xc5\xbeavnim vlastima, a papa kao poglavar Crkve namjesnik je Bo\xc5\xbeji na zemlji, tako da neposlu\xc5\xa1nost njemu podrazumijeva i neposlu\xc5\xa1nost Bogu ili otpad od kr\xc5\xa1\xc4\x87anstva. Takvo tuma\xc4\x8denje dovelo bi, me\xc4\x91utim, do negiranja postojanja dr\xc5\xbeava. Stoga je Grgur u praksi ipak zauzeo druga\xc4\x8diji stav te je prihvatio postojanje dr\xc5\xbeava kao odredbu providnosti, a su\xc5\xbeivot dr\xc5\xbeave i Crkve ozna\xc4\x8dio kao odraz bo\xc5\xbeanske rasporedbe, pri \xc4\x8demu je Crkva uvijek bila nadre\xc4\x91ena dr\xc5\xbeavi. Grgurova nakana bila je da rimska biskupska stolica postane mjesto rje\xc5\xa1avanja svih sukoba, te da se svi u kona\xc4\x8dnoj instanci prizivaju na nju._NEWLINE_Centralizacija crkvene vlasti u Rimu dovela je pak do umanjenja ovlasti pojedinih biskupa. Oni su pak \xc4\x8desto odbijali takve poku\xc5\xa1aje, pa je Grgurov pontifikat bio obilje\xc5\xbeen sukobima s vi\xc5\xa1im sve\xc4\x87enstvom._NEWLINE_Borba za ja\xc4\x8danje papinske vlasti povezana je i s obveznim celibatom za sve\xc4\x87enstvo i s papinim napadom na simoniju. Sam Grgur VII. nije uveo celibat u Crkvu, ali je vi\xc5\xa1e nego njegovi prethodnici nastojao na njegovu provo\xc4\x91enju. 1074. godine objavio je encikliku kojom je oslobodio vjernike poslu\xc5\xa1nosti biskupima koji bi dozvoljavali re\xc4\x91enje o\xc5\xbeenjenih sve\xc4\x87enika. Sljede\xc4\x87e godine li\xc5\xa1io je o\xc5\xbeenjene sve\xc4\x87enike njihovih prihoda. Kako nastojanje oko provo\xc4\x91enja celibata, tako i borba protiv simonije, izazvali su o\xc5\xa1tro protivljenje u dijelu sve\xc4\x87enstva.'