b'\n_START_ARTICLE_\nKvantna superpozicija\n_START_SECTION_\nKlasi\xc4\x8dna fizika\n_START_PARAGRAPH_\nSvi valovi interferiraju \xc4\x8dine\xc4\x87i stalne ili nestalne valne oblike. Superpozicija je \xc5\xa1iri pojam od interferencije. Kada se dva vala na\xc4\x91u u istom dijelu prostora tada se nadogra\xc4\x91uju ili sla\xc5\xbeu jedan na drugog tako da se njihove "visine" jednostavno zbrajaju ili oduzimaju. To je posljedica linearnosti diferencijalnih jednad\xc5\xbebi koje ih opisuju. Najjednostavniji primjer imamo kod valova na vodi. Kada dva nedaleka izvora titraju po vodi, proizvedeni kru\xc5\xbeni valovi koji se \xc5\xa1ire po povr\xc5\xa1ini do\xc4\x91u jedan do drugog i preklope se u podru\xc4\x8dju izme\xc4\x91u izvora. U podru\xc4\x8dju preklapanja nastaje razli\xc4\x8dita, superponirana slika novog, slo\xc5\xbeenog vala. Na tom mjestu ka\xc5\xbeemo da je novi val nastao iz superpozicije dva stanja: stanja kru\xc5\xbenog vala 1 i stanja kru\xc5\xbenog vala 2, a slika koju vidimo naziva se interferentnom slikom. Interferentna slika je posljedica superpozicije.\n_START_SECTION_\nPokus s dvostrukom pukotinom\n_START_PARAGRAPH_\n_NEWLINE_Thomas Young je krajem 18. stolje\xc4\x87a pokus izvorno izveo sa svjetlosti propustiv\xc5\xa1i je u najjednostavnijem slu\xc4\x8daju kroz dvije pukotine. Tako je dobio dva koherentna snopa koji su iza pukotina interferirali, pokazuju\xc4\x87i na zastoru poznatu sliku s nizom izmjeni\xc4\x8dnih tamnih i svijetlih podru\xc4\x8dja. Htio je provjeriti Newtonovu pretpostavku da se svjetlost sastoji od finih \xc4\x8destica, tako sitnih da ih pojedina\xc4\x8dne ne mo\xc5\xbeemo detektirati golim okom. I Young je morao zaklju\xc4\x8diti jedino \xc5\xa1to se moglo, a to je da svjetlost nije roj si\xc4\x87u\xc5\xa1nih \xc4\x8destica jer bi se u tom slu\xc4\x8daju one gomilale u samo dva podru\xc4\x8dja (zbog samo dva proreza). Kako je ve\xc4\x87 bilo poznato pona\xc5\xa1anje valova na vodi (ogib, interferencija), usporedbom je zaklju\xc4\x8dio da je svjetlost valne, a ne \xc4\x8desti\xc4\x8dne naravi i da na tamnim mjestima, gdje se dvije zrake svjetlosti susre\xc4\x87u titraju\xc4\x87i u protufazi, zapravo ni\xc5\xa1ta ne titra \xe2\x80\x93 dakle, tamo je: svjetlo + svjetlo = mrak._NEWLINE_Ali, 1905. Newtonova zamisao o svjetlosnim \xc4\x8desticama ponovo o\xc5\xbeivljuje kroz Einsteinovo tuma\xc4\x8denje fotoelektri\xc4\x8dnog u\xc4\x8dinka. Naime svjetlost pod odre\xc4\x91enim uvjetima mo\xc5\xbee izbiti elektrone iz metala samo u \xc5\xbeestokim me\xc4\x91u\xc4\x8desti\xc4\x8dnim fotonsko-elektronskim sudarima. Kasnije, 1923. godine, Compton potvr\xc4\x91uje tu teoriju i imamo u to doba, neposredno prije nastanka kvantne mehanike, dvije potpuno nepomirljive teorije o prirodi svjetlosti koje \xc4\x87e kvantna teorija uspje\xc5\xa1no ujediniti na svoj osebujan na\xc4\x8din.\n_START_SECTION_\nPokus s elektronima\n_START_PARAGRAPH_\nVa\xc5\xbena verzija ovog pokusa uklju\xc4\x8duje samo jednu vrstu \xc4\x8destica. Slanje jedne vrste \xc4\x8destica kroz dvije pukotine, jednu po jednu, o\xc4\x8dekivano, rezultira prikazivanjem zasebnih \xc4\x8destica na zastoru. No, ukoliko se \xc4\x8desticama dopusti da se nakupljaju, dobiva se zanimljiv uzorak (vidi sliku lijevo). ovo dokazuje \xc4\x8desti\xc4\x8dno-valnu dualnost, prema kojoj sva tvar ima svojstva \xc4\x8destica, ali i svojstva valova: \xc4\x8destica se mo\xc5\xbee mjeriti kao jedan "udar" u jednom polo\xc5\xbeaju, dok val opisuje vjerojatnost upijanja \xc4\x8destice na odre\xc4\x91enom polo\xc5\xbeaju. Ovaj je fenomen dokazan za fotone, elektrone, atome, \xc4\x8dak i neke molekule, uklju\xc4\x8duju\xc4\x87i fuleren._NEWLINE_Ukoliko pu\xc5\xa1tamo pojedina\xc4\x8dne \xc4\x8destice (uzmimo za primjer elektrone) kroz samo jednu pukotinu, dobit \xc4\x87emo istu pojavu kao i do sada. To zna\xc4\x8di da je svaki elektron u prolasku kroz ure\xc4\x91aj morao pojedina\xc4\x8dno interferirati sam sa sobom. Jer \xc4\x8destica, ili, bolje re\xc4\x87i, kvant, koji je nedjeljiv u smislu da ga uvijek mjerimo s jednakim elementarnim nabojem i masom mirovanja, mora pro\xc4\x87i kroz obje pukotine istodobno da bi mogao interferirati sam sa sobom. Kako bi to bilo mogu\xc4\x87e, elektron je, prolaze\xc4\x87i kroz obje pukotine bio u istom trenutku na dva mjesta. Provedemo li dosljedno ekstrapolaciju iz svijeta koji nas okru\xc5\xbeuje i u kojem postoje samo dvije pojavnosti, ona \xc4\x8desti\xc4\x8dna i ona valna, \xc5\xa1to je razuman postupak, tada elektronu moramo pridru\xc5\xbeiti istodobno i \xc4\x8desti\xc4\x8dna i valna svojstva. Jedino ako je bio rasprostranjeni val mogao je pro\xc4\x87i kroz obje pukotine istodobno. I nakon toga na ekranu se pojavljuje u vidu to\xc4\x8dke, kao jedno prebrojivo cijelo - kao \xc4\x8destica.'