b'\n_START_ARTICLE_\nVoltaire\n_START_PARAGRAPH_\nVoltaire ili pravim imenom Fran\xc3\xa7ois Marie Arouet (Pariz, 21. studenog 1694. - Pariz, 30. svibnja 1778.), francuski knji\xc5\xbeevnik, povjesni\xc4\x8dar i filozof. Sredi\xc5\xa1nja figura prosvjetiteljstva u Francuskoj. Pripadnik francuskog kruga enciklopedista, uz Diderota, D\'Alemberta i dr. Ugled vode\xc4\x87eg duhovnog autoriteta prosvjetiteljske Europe stekao je ve\xc4\x87 za \xc5\xbeivota. Kao filozof je primarno popularizator filozofske misli i kriti\xc4\x8dar vjerskog fanatizma; u filozofiji spoznaje razvija postulate engleskog empirizma, a bitniji doprinos daje filozofiji povijesti. Njegov popularni roman Candide, pisan u sarkasti\xc4\x8dnom i parodijskom tonu, kritika je Leibnizove filozofije optimizma.\n_START_SECTION_\nDjetinjstvo i knji\xc5\xbeevni uspjeh\n_START_PARAGRAPH_\nRo\xc4\x91en u bogatoj pari\xc5\xa1koj obitelji kao \xc4\x8detvrto od petero djece. Poha\xc4\x91ao je uglednu jezuitsku gimnaziju Lyc\xc3\xa9e Louis-le-Grand. Po\xc4\x8deo je studirati pravo, ali je uskoro napustio studij. Kao talentiran pisac epigrama, duhovit kozer i satiri\xc4\x8dar, zarana je u\xc5\xa1ao u mondene pari\xc5\xa1ke salone. U tom krugu, veselo i bezbri\xc5\xbeno provode\xc4\x87i \xc5\xbeivot, kod Voltairea se rano razvila te\xc5\xbenja za nesputanim, slobodnim odnosima kao i skepti\xc4\x8dki pogled na svijet. Zbog uvrede regenta Filipa Orleanskog ba\xc4\x8den je u tamnice Bastilje, gdje je proveo 11 mjeseci. U tamnici pi\xc5\xa1e tragediju Oedipe, a ve\xc4\x87 prva njezina izvedba u\xc4\x8dinila ga je popularnim. Tada se ve\xc4\x87 o njemu govorilo kao nasljedniku francuskih knji\xc5\xbeevnika Corneillea i Racinea. U periodu od 1717. - 1726. godine u Parizu do\xc5\xbeivljava velike knji\xc5\xbeevne uspjehe. Slavljen je na dvorovima i me\xc4\x91u narodom kao prvi pjesnik Francuske, ali je zbog sva\xc4\x91e s vitezom Rohanom (koji je naredio svojim lakejima da izbatinaju Voltairea) morao napustiti Francusku.\n_START_SECTION_\nEngleska faza (1726.-1729.)\n_START_PARAGRAPH_\nGodine 1726. odlazi u Englesku gdje se upoznaje s filozofskim idejama Popea, Newtona, Lockea i Shaftesburyja. U Engleskoj se posebno odu\xc5\xa1evljava visokim mjestima koje tamo zauzimaju umjetnici, filozofi i u\xc4\x8denjaci. Kasnije \xc4\x87e u svakoj prilici isticati kako su u Engleskoj Locke i mnogi drugi obna\xc5\xa1ali zna\xc4\x8dajne dr\xc5\xbeavne funkcije i u\xc5\xbeivali veliko po\xc5\xa1tovanje, dok su u Francuskoj pisci \xc5\xbeivjeli od bijedne milostinje koju su primali od kraljeva i dvorjanika, a filozofi su se gotovo stalno nalazili pod policijskom prismotrom. U to vrijeme napisao je i filozofsko djelo "Lettres sur les Anglois" koje je pari\xc5\xa1ki sud proglasio skandaloznom knjigom koja sabla\xc5\xbenjava, koja je u suprotnosti s religijom i s uva\xc5\xbeavanjem vlasti, pa je naredio da bude spaljena. U Engleskoj objavljuje ep La Henriade u kojem prikazuje vjerske ratove iz vremena francuskog kralja Henrika IV., a koji je istodobno spjev protiv religijskog fanatizma.\n_START_SECTION_\nFilozofsko formiranje, Cirey\n_START_PARAGRAPH_\nU Pariz se vra\xc4\x87a 1729., bez prihoda i sa zabranom ulaska na kraljevski dvor u Versaillesu. Boravak u Engleskoj potaknuo je Voltaireovu transformaciju kao pisca i mislioca, te su neki ustvrdili kako je "oti\xc5\xa1ao iz Francuske kao pjesnik, a vratio se u nju kao mudrac". Godine 1733. pi\xc5\xa1e duhovito-frivolni ep o Ivani Orleanskoj - La Pucelle, pun malih eroti\xc4\x8dnih scena u kojima se ugro\xc5\xbeava djevi\xc4\x8danstvo glavne junakinje. Nakon \xc5\xa1to su spaljena Letters philosophiques sur les Anglais, boravak u Parizu mu je opet onemogu\xc4\x87en i on odlazi u Cirey na imanje svoje prijateljice, duhovite i obrazovane markize de Chatelet. Boravak u Cireyu je najplodnije razdoblje Voltaireova stvaranja. Tu se desetak godina bavi povijesnim, filozofskim i prirodnoznanstvenim studijama (\xc3\x89l\xc3\xa9ments de la philosophie de Newton; Trait\xc3\xa9 de M\xc3\xa9taphysique, Discours sur l\'homme), pi\xc5\xa1e svoje \xc4\x8duvene tragedije (Zaire, Alzire, M\xc3\xa9rope, Mahomet), a dopisuje se i s Fridrikom Velikim. Godine 1744. vra\xc4\x87a se opet u Pariz gdje je imenovan dvorskim pjesnikom i povjesni\xc4\x8darom Luja XV.. Obasipan milostima dvora i kurtizana pi\xc5\xa1e libreto za operu La princesse de Navarre, koja mu je donijela ve\xc4\x87u slavu me\xc4\x91u aristokracijom nego njegova najbolja umjetni\xc4\x8dka djela, premda ju je sam nazvao sajamskom lakrdijom. Me\xc4\x91utim uskoro zbog svoje slobodoljubne i sarkasti\xc4\x8dne prirode pada u nemilost, ovaj puta kraljeve ljubavnice i nekada\xc5\xa1nje svoje za\xc5\xa1titnice markize de Pomapadour. Njoj su spletkaro\xc5\xa1i prepri\xc4\x8dali neke Voltaireove \xc5\xa1ale na njezin ra\xc4\x8dun i mora se ponovo seliti iz Pariza.\n_START_SECTION_\nBoravak u Pruskoj\n_START_PARAGRAPH_\nNa poziv pruskog kralja Fridrika Velikog odlazi u Potsdam, u dvorac Sans-Souci (u prijevodu: "Bez brige"), gdje susre\xc4\x87e svoje zemljake, prosvjetitelje Maupertuisa i Lamettriea i gdje igra ulogu duhovnog savjetodavca Fridrika Velikog. Prisno prijateljstvo s kraljem-prosvjetiteljem, s kojim je \xc4\x8desto u \xc5\xa1etnjama i ve\xc4\x8derama duhovito razgovarao i koji je tra\xc5\xbeio da Voltaire ispravlja njegove spise, uskoro je me\xc4\x91utim ohladnjelo. Nakon Fridrikovih progona (u Frankfurtu je bio zatvoren oko mjesec dana) koje je Voltaire sarkasti\xc4\x8dno nazvao tipi\xc4\x8dnim njema\xc4\x8dkim gostoprimstvom, napu\xc5\xa1ta Potsdam 1753.\n_START_SECTION_\nFerney (1758.-1778.)\n_START_PARAGRAPH_\nPo odlasku iz Pruske, ne vra\xc4\x87a se u Pariz ve\xc4\x87 neko vrijeme boravi u \xc5\xbdenevi. Nakon toga kupuje dvorac u francuskom gradi\xc4\x87u Ferney, gdje se i trajno smiruje 1758. Do tog vremena i neposredno nakon toga nastali su njegovi romani Zadig (1747.), Microm\xc3\xa9ga (1752.) i Candide (1759.). U tom razdoblju pi\xc5\xa1e pamflete i pisma, ogor\xc4\x8deno se bori protiv fanatizma Crkve i brani nevino osu\xc4\x91ene (slu\xc4\x8daj Calas). Svoje borbene antiklerikalne rasprave pi\xc5\xa1e pod pseudonimima: rabin Akiba, Aleksej, arhiepiskop Novogorski, opat Basin i njegov ne\xc4\x87ak, Duhovnici pruskog kralja i sl.\n_START_SECTION_\nPovratak u Pariz i smrt (1778.)\n_START_PARAGRAPH_\nGodine 1778. vra\xc4\x87a se trijumfalno u Pariz, obasipan cvije\xc4\x87em i aklamacijama \xc4\x8ditavog grada. Za vrijeme izvo\xc4\x91enja njegove tragedije Ir\xc3\xa9ne njegova je bista na otvorenoj bini ovjen\xc4\x8dana lovorovim vijencem. Dne 17. velja\xc4\x8de ulazi u pari\xc5\xa1ku masonsku lo\xc5\xbeu pari\xc5\xa1ku lo\xc5\xbeu \xc2\xbbLes Neuf Soeurs\xc2\xab, u nazo\xc4\x8dnosti dvjesto i pedesetorice masonske bra\xc4\x87e. Tom prigodom veliki me\xc5\xa1tar lo\xc5\xbee uputio je Voltaireu pozdravnu rije\xc4\x8d: \xc2\xbbPredragi moj brate, vi ste bili slobodni zidar jo\xc5\xa1 prije nego li ste primili ovo obilje\xc5\xbeje i vi ste ispunili odgovaraju\xc4\x87e obveze jo\xc5\xa1 prije nego li ste za to od nas primili zadu\xc5\xbeenja.\xc2\xab Tri mjeseca kasnije, 30. svibnja, umire. Prvo je sahranjen potajno kako bi se izbjegle prosvjedi, a 1791. godine revolucionari njegovo tijelo prenose u Panth\xc3\xa9on.\n_START_SECTION_\nProtukatoli\xc4\x8danstvo\n_START_PARAGRAPH_\nSvoj protukatoli\xc4\x8dki stav otvoreno iznosi, kako u svojim djelima, tako i u javnosti. Tako izjavljuje da je \xc2\xbbkr\xc5\xa1\xc4\x87anstvo divlja zvijer koja si\xc5\xa1e krv svojih istomi\xc5\xa1ljenika\xc2\xab, no najpoznatijim ostaje njegov pokli\xc4\x8d \xc2\xbbuni\xc5\xa1tite bestidnicu\xc2\xab\xc2\xa0(Ecras\xc3\xa9z l\'infame), koji se prvi put  javlja 23. lipnja 1760. u Voltaireovu pismu D\'Alambertu u kojem dodaje da \xc2\xbbto pitanje ima presudnu va\xc5\xbenost (...) i da je ono najve\xc4\x87a usluga koja se mo\xc5\xbee napraviti ljudskom rodu\xc2\xab. Od toga \xc4\x87e se nadnevka navedeni pokli\xc4\x8d mnogo \xc4\x8de\xc5\xa1\xc4\x87e po\xc4\x8deti nalaziti u pismima, i to toliko da se Voltaire jednostavno potpisivao rije\xc4\x8dima Ecr. l\'inf, o \xc4\x8demu pi\xc5\xa1e: \xc2\xbbSva svoja pisma zavr\xc5\xa1avam s Ecr. L\'inf. kao \xc5\xa1to je Katon uvijek govorio \'Uostalom smatram da Kartagu treba razoriti\'.\xc2\xab\n_START_SECTION_\nPitanje rase\n_START_PARAGRAPH_\nU uvodnom dijelu svojeg Eseja o obi\xc4\x8dajima, Voltaire nazna\xc4\x8duje da \xc2\xbbsamo slijep \xc4\x8dovjek mo\xc5\xbee posumnjati da su bijelci, crnci, albini, Hotenoti, Laponci, Kinezi, Amerikanci potpuno razli\xc4\x8dite rase\xc2\xab\xc2\xa0zastupaju\xc4\x87i poligenetsku teoriju, po kojoj razli\xc4\x8dite ljudske rase potje\xc4\x8du od rasli\xc4\x8ditih praroditelja, a koja je poslu\xc5\xbeila\xc2\xa0\xc2\xbbEuropljanima, naravno i Francuzima, da na afri\xc4\x8dkom kontinentu uspostave robovlasni\xc4\x8dki sustav.\xc2\xab\xc2\xa0 Stoga Voltaire i ka\xc5\xbee: \xc2\xbbNemamo prirodno pravo okovati stanovnika Angole\xc2\xab\xc2\xa0dodaju\xc4\x87i da \xc2\xbbna to imamo sporazumno pravo. Za\xc5\xa1to se prodaje taj crnac? Ili, drugim rije\xc4\x8dima, za\xc5\xa1to dopu\xc5\xa1ta da ga se prodaje? Ja sam ga kupio, on mi pripada, \xc5\xa1to mu onda krivo radim? Radi kao konj, ja ga lo\xc5\xa1e hranim, jo\xc5\xa1 gore odijevam, zapovijedam da ga izbatinaju kada ne slu\xc5\xa1a. \xc5\xa0to je tu toliko \xc4\x8dudno? Postupamo li bolje prema na\xc5\xa1im vojnicima?\xc2\xab\xc2\xa0No, Voltaire nastavlja i dalje: \xc2\xbbCrnac, u odnosu na vojnika, ima prednost da ne riskira svoj \xc5\xbeivot nego ga provodi u dru\xc5\xa1tvu svoje crnkinje i svoje crn\xc4\x8dadi.\xc2\xab  _NEWLINE_Voltaire \xc4\x87e u prvom poglavlju Rasprave o metafizici (1734.) iznijeti pretpostavku da se filozof s Marsa u potrazi za ljudskim bi\xc4\x87em i njegovim glavnim osobinama iskrcao na Zemlju, u dr\xc5\xbeavu nazvanu Cafri. Pri\xc4\x8da se nastavlja ovako: \xc2\xbbVidim majmune, slonove, crnce koji, \xc4\x8dini se, svi imaju nekakv tra\xc4\x8dak nesavr\xc5\xa1ena razuma (...) Kada bih na prvi dojam prosu\xc4\x91ivao, bio bih sklon misliti da me\xc4\x91u tim bi\xc4\x87ima, slon onaj koji je razuman. Ali, da ne sudim lako, promatram neko mladun\xc4\x8de od \xc5\xa1est mjeseci, sloni\xc4\x87a, lavi\xc4\x87a, psi\xc4\x87a. Opa\xc5\xbeam, bez trunke sumnje da te mlade \xc5\xbeivotinje imaju neusporedivo ve\xc4\x87u snagu i spretnost, vi\xc5\xa1e ideja i strasti, bolje pam\xc4\x87enje od jednog malog crnca. Opa\xc5\xbeam i to da poslije nekog vremena on ima toliko ideja kao i oni svi zajedno. Isto tako opa\xc5\xbeam da te crne \xc5\xbeivotinje me\xc4\x91u sobom govore bolje i raznolikijm artikulanijim jezikom negoli druge \xc5\xbeivotinje (...) I, naposlijetku, dugim promatranjem skromnog stupnja superiornosti koju oni s vremenom dobiju nad majmunima i slonovima, usu\xc4\x91ujem se na procijeniti da je tu rije\xc4\x8d o \xc4\x8dovjeku.\xc2\xab_NEWLINE_Voltaireova rasna misao mogla bi se sa\xc5\xbeeti u sljede\xc4\x87oj re\xc4\x8denici iz Eseja o obi\xc4\x8dajima: \xc2\xbbBijelci su superiorni crncima, kao \xc5\xa1to su crnci superiorni majmunima, a majmuni kamenicama.\xc2\xab\n_START_SECTION_\nOstav\xc5\xa1tina i utjecaj\n_START_PARAGRAPH_\nVoltaire se cini\xc4\x8dno rugao \xc4\x8ditavoj Europi, nadmo\xc4\x87nim kraljevima, sve\xc4\x87enicima, filozofima koji su vjerovali da je ovaj svijet najbolji od svih mogu\xc4\x87ih svjetova (teorija Gottfrieda Leibniza), nadrilije\xc4\x8dnicima s titulama akademika, ali ne manje i sebi i svojim mladena\xc4\x8dkim zanosima i bezumljima. Bio je strastveni protivnik Crkve, borac \xc4\x8diji je radikalni pokli\xc4\x8d Uni\xc5\xa1tite bestidnicu! (\xc3\x89crasez l\'inf\xc3\xa2me!) sna\xc5\xbeno odjeknuo \xc4\x8ditavim stolje\xc4\x87em. Voltaire je ipak, ostaju\xc4\x87i nedosljedni deist, smatrao kako su Bog i religija potrebni: Kad Bog ne bi postojao, valjalo bi ga izmisliti. Voltaireova paradoksalna pozicija ogleda se i u ostatku njegova \xc5\xbeivota i djela: mrzio je kraljeve i mo\xc4\x87nike, a dobar dio \xc5\xbeivota proveo je na dvorovima i bogatim apana\xc5\xbeama; prezirao je plemi\xc4\x87e i izrugivao se posjednicima, a kupovao je imanja diljem Francuske; borio se zajedno s enciklopedistima, a ostao je neprijatelj materijalizma.'