b'\n_START_ARTICLE_\nTupoljev Tu-16\n_START_SECTION_\nRazvoj\n_START_PARAGRAPH_\nPrvi sovjetski strate\xc5\xa1ki, \xc5\xa1to zna\xc4\x8di nuklearni, bombarder bio je Tupoljev Tu-4, koji je zapravo bio vjerna kopija ameri\xc4\x8dkog bombardera Boeing B-29 Superfortress. Iako je prvi prototip prvi put poletio tek 19. svibnja 1947., Tu-4 je ve\xc4\x87 tada bio zastario. Zbog toga ne \xc4\x8dudi da je Tupoljev odmah pokrenuo razvoj njegova nasljednika. I to ne samo jednog ve\xc4\x87 \xc4\x8dak dva. Jedan je bio Tu-16 a drugi Tu-95._NEWLINE__NEWLINE_Od samog je po\xc4\x8detka bilo jasno da je Tu-4 tek privremeno rje\xc5\xa1enje, te da sovjetsko ratno zrakoplovstvo hitno treba strate\xc5\xa1ki bombarder pokretan turbomlaznim motorima. Na njegovom je razvoju posebno inzistirao i Jozef Staljin koji je \xc5\xbeelio odgovaraju\xc4\x87i strate\xc5\xa1ki bombarder za novorazvijene sovjetske nuklearne bombe. Tupoljev je razvoj Tu-16 zapo\xc4\x8deo i prije nego je Tu-4 prvi put poletio. Pritom su projektanti intenzivno radili na usvajanju svih aerodinami\xc4\x8dnih rje\xc5\xa1enja i tehnologija do kojih su do\xc5\xa1li nakon osvajanja isto\xc4\x8dnih dijelova Njema\xc4\x8dke. U po\xc4\x8detku se razvoj usredoto\xc4\x8dio na puku zamjenu klipnih motora turbomlaznim._NEWLINE_No to se ubrzo pokazalo "slijepom ulicom" te se razvoj usmjerio na kombinaciju turbomlaznih motora i strelastih krila. Da bi do kraja shvatili primjenu strelastih krila u projektnom su uredu Tupoljev krajem \xc4\x8detrdesetih godina 20. stolje\xc4\x87a napravili \xc4\x8ditavu seriju testnih letjelica. Ubrzanje na razvoju novog strate\xc5\xa1kog bombardera sa strelastim krilima do\xc5\xa1la su iz dva smjera. Prvi je bio \xc4\x8dinjenica da je u to vrijeme Ilju\xc5\xa1in preoteo primat u isporuci bombardera, te \xc4\x8dinjenica da je 20. kolovoza 1949. uspje\xc5\xa1no testirana prva sovjetska nuklearna bomba BCF-1._NEWLINE__NEWLINE_U tom trenutku osim zastarjelog B-29 sovjetske oru\xc5\xbeane snage nisu imale ni jednu drugu platformu koja bi mogla dopremiti nuklearnu bojnu glavu do Sjedinjenih Ameri\xc4\x8dkih Dr\xc5\xbeava. Zbog toga je Tupoljev odlu\xc4\x8dio da \xc4\x87e iskoristiti novonastalo stanje da se definitivno etablira kao, ako ne jedini, a onda glavni projektant sovjetskih bombardera._NEWLINE_Prvi konkretni povod za to do\xc5\xa1ao je ve\xc4\x87 u lipnju 1950. kad je sovjetsko ministarstvo obrane objavilo zahtjev za novim strate\xc5\xa1kim bombarderom opremljenim kombinacijom turbomlaznih motora i strelastih krila kako bi mogao postizati visoke podzvu\xc4\x8dne brzine. Morao je imati borbeni polumjer djelovanja od 8000 km te nosivost od najmanje 5000 kg bombi, te nekoliko topova malog kalibra za samoobranu. Tupoljev je odmah predlo\xc5\xbeio svoj Projekt 86, koji je poslije prerastao u Projekt 88. O\xc4\x8dito je sam projekt bio u visokom stupnju razvoja jer je dozvola za po\xc4\x8detak izrade prototipova dana ve\xc4\x87 5. srpnja 1951., tek ne\xc5\xa1to vi\xc5\xa1e od godine dana nakon objave zahtjeva._NEWLINE__NEWLINE_Projekt 88, koji se ponekad u zapadnim izvorima pogre\xc5\xa1no ozna\xc4\x8dava i kao Tu-88, od po\xc4\x8detka je bio napredan avion u kojeg su projektanti ukomponirali najsuvremeniju tehnologiju. Osim \xc5\xa1to je sigurno jedan od najelegantnijih bombardera svih vremena, odlikovao se naprednom aerodinamikom i odli\xc4\x8dnim letnim mogu\xc4\x87nostima. Po svim je odlikama bio napredniji od ameri\xc4\x8dkog B-47 Stratojeta i tek ne\xc5\xa1to slabiji od B-52 Stratofortressa._NEWLINE_Prvi prototip novog sovjetskog strate\xc5\xa1kog bombardera, koji je u me\xc4\x91uvremenu dobio slu\xc5\xbebenu oznaku Tu-16, prvi je put poletio 27. travnja 1952. Slu\xc5\xbebena testiranja zapo\xc4\x8dela su u studenom iste godine, a okon\xc4\x8dana su u o\xc5\xbeujku 1953. Iako \xc4\x87e poslije Andrej Tupoljev priznati da su ga prva letna testiranja razo\xc4\x8darala, Tu-16 je u skoro svemu zadovoljio o\xc4\x8dekivanja ratnog zrakoplovstva. Dodu\xc5\xa1e, maksimalna brzina je bila "samo" 800 km/h, a borbeni polumjer djelovanja ne ba\xc5\xa1 zadovoljavaju\xc4\x87ih 3010 km. Unato\xc4\x8d tomu odluka o po\xc4\x8detku serijske proizvodnje, a u skladu s tada\xc5\xa1njom sovjetskom tradicijom, donesena je ve\xc4\x87 u prosincu 1952._NEWLINE__NEWLINE_Pobolj\xc5\xa1anje letnih odlika i otklanjanje uo\xc4\x8denih nedostataka, te prilago\xc4\x91avanje aviona uporabi nuklearnog oru\xc5\xbeja, trebalo se obaviti na drugom prototipu koji je prvi put poletio 6. travnja 1953. Drugi je prototip dobio olak\xc5\xa1anu konstrukciju, pove\xc4\x87ane spremnike za gorivo te produ\xc5\xbeeni nos. Letna testiranja uspje\xc5\xa1no su okon\xc4\x8dana u travnju 1954., a preporuka za uvo\xc4\x91enje u operativnu uporabu dana je u svibnju iste godine._NEWLINE_Prvi serijski Tu-16 dovr\xc5\xa1en je ve\xc4\x87 29. listopada 1953., dok su jo\xc5\xa1 trajala intenzivna testiranja drugog prototipa. U me\xc4\x91uvremenu je zaustavljen projekt razvoja Ilju\xc5\xa1inovog Il-46, te je Tupoljev ponovno "zagospodario" isporukom bombardera. Iako \xc4\x87e Ilju\xc5\xa1in predlo\xc5\xbeiti i svoje projekte Il-30 i Il-54, oni nikad ne\xc4\x87e pre\xc4\x87i "papirnatu" fazu. Tu-16 je javnosti prvi put prikazan 1. svibnja 1954. kad je devet primjeraka preletjelo preko Crvenog trga. Ve\xc4\x87 u kolovozu iste godine tijekom izlo\xc5\xbebe na Tu\xc5\xa1inovu u formaciji je letjelo \xc4\x8dak 40 primjeraka. NATO je novom sovjetskom bombarderu dodijelilo kodnu oznaku Badger. Nakon dolaska novih ina\xc4\x8dica prvi su primjerci ozna\xc4\x8deni kao Badger-A.\n_START_SECTION_\nIna\xc4\x8dice\n_START_PARAGRAPH_\nSovjetsko je ratno zrakoplovstvo uskoro otkrilo da se Tu-16 mo\xc5\xbee prilagoditi \xc5\xa1irokom spektru zada\xc4\x87a, te je zapo\xc4\x8deo intenzivni razvoj novih modela i ina\xc4\x8dica. Uz osnovni bombarderski razvijen je model za no\xc5\xa1enje vo\xc4\x91enih projektila zrak-zemlja, torpedni bombarder, za protupodmorni\xc4\x8dku borbu, za izvi\xc4\x91anje i nadzor mora, za elektroni\xc4\x8dko djelovanje, lete\xc4\x87a cisterna, za traganje i spa\xc5\xa1avanje, te za obuku posada i testiranje novih sustava. Velika ve\xc4\x87ina ih je dovr\xc5\xa1ena kao bombarderi, te su naknadno prilago\xc4\x91eni novim namjenama. Serijska je proizvodnja trajala do 1963. do kada je isporu\xc4\x8deno 1509 primjeraka. Iz operativne su uporabe povu\xc4\x8deni tek po\xc4\x8detkom devedesetih godina 20. stolje\xc4\x87a.\n_START_SECTION_\nTu-16A\n_START_PARAGRAPH_\nU skladu s tada\xc5\xa1njom sovjetskom tradicijom prvi serijski primjerci zapravo su bili tek svojevrsni testni avioni namijenjeni otkrivanju nedostataka i njihovu otklanjanju. Tako je bilo i u slu\xc4\x8daju Tu-16. Prva serija, koju je NATO ozna\xc4\x8dio kao Badger-A, a koja je nosila oznaku Tu-16, bila je opremljena motorima AM-3 potiska 66,2 kN. No, ve\xc4\x87 idu\xc4\x87a serija, ozna\xc4\x8dena kao Tu-16A, dobila je motore AM-3M (RD-3M) potiska 93,2 kN. Poslije su ti motori ugra\xc4\x91eni i u sve Tu-16. Osim toga svi su Tu-16A opremljeni sustavima za no\xc5\xa1enje nuklearnih bombi. Iako im je osnovna namjena bila no\xc5\xa1enje nuklearnih bombi, opremljeni su i za konvencionalno bombardiranje. Tako su mogli ponijeti do 16 klasi\xc4\x8dnih bombi FAB-250 (250 kg) ili 12 FAB-500 (500 kg). Potkraj \xc5\xa1ezdesetih godina, kad su drugi bombarderi, ali i interkontinentalni balisti\xc4\x8dki projektili preuzeli ulogu nositelja nuklearnog oru\xc5\xbeja, svi su operativni Tu-16A dobili mogu\xc4\x87nost no\xc5\xa1enja 24 FAB-250 ili 18 FAB-500. Sve su se bombe nosile u velikom spremniku u trupu na sredini aviona. Spremnik je bio dovoljno velik da se u njega smjesti i bomba FAB-9000. Tu-16A dobili su i potkrilne nosa\xc4\x8de, ali su se oni isklju\xc4\x8divo rabili za no\xc5\xa1enje vo\xc4\x91enih projektila i/ili izvidni\xc4\x8dke opreme. Na njima su se nosile i radioupravljive bombe UB-2F \xc4\x8caika (4940 kg) ili jo\xc5\xa1 ve\xc4\x87e radioupravljive bombe UB-5 Kondor (5100 kg). Ukupno je napravljeno 453 Tu-16A._NEWLINE__NEWLINE_Za samoobranu naoru\xc5\xbeani su sa sedam topova NR-23 kalibra 23 mm. Jedan je top fiksiran u staklenom nosu te je njegova paljba usmjeravana letom aviona. Kako je Tu-16 bio prevelik i pretrom za takvu vrstu paljbe, na ve\xc4\x87ini drugih ina\xc4\x8dica taj je top uklonjen. Ostali su topovi postavljeni u dvocijevne barbete. Jedna je bila na gornjoj strani aviona odmah iza pilotske kabine, jedna na donjoj strani izme\xc4\x91u krila i vodoravnih stabilizatora, a dva su se topa nalazila u repu. Tamo se nalazio i prostor za topnika koji je rabio radarski ciljnik._NEWLINE_Posadu je \xc4\x8dinilo sedam \xc4\x8dlanova: pilot, kopilot, ciljatelj/navigator, navigator, topnik, radiooperater i topnik u repu. Cijeli prostor za posadu bio je pod natpritiskom. Ciljatelj/navigator sjedio je u velikom staklenom nosu a na raspolaganju je imao opti\xc4\x8dki ciljnik i navigacijsko/ciljni\xc4\x8dki radar PRS-1AG Argon. Pilot i kopilot sjedili u oklopljenoj kabini na katapultiraju\xc4\x87im sjedalima. No, na Tu-16 sjedala su se katapultirala prema dolje, \xc5\xa1to ba\xc5\xa1 i nije bilo najzgodnije ako se avion nalazio na maloj visini. Ostali \xc4\x8dlanovi posade morali su se sami sna\xc4\x87i tijekom iskakanja iz aviona._NEWLINE_Naknadno je 59 bombardera opremljeno sustavom za dopunu gorivom u zraku te su ozna\xc4\x8deni kao Tu-16ZA. Na osnovi Tu-16A razvijena je podina\xc4\x8dica Tu-16KSR-2-5 opremljena za no\xc5\xa1enje protubrodskih vo\xc4\x91enih projektila. Tu-16A intenzivno su rabljeni tijekom rata u Afganistanu u osamdesetim godinama pro\xc5\xa1log stolje\xc4\x87a. Tako je 1984. izveden masovni napad sa \xc4\x8dak 24 bombardera koji su nosili od 24 do 40 bombi FAB-250. Puno su \xc4\x8de\xc5\xa1\xc4\x87i bili napadi s osam do deset Tu-16A. Na osnovi Tu-16A razvijena je ina\xc4\x8dica Tu-16B, koja je trebala dobiti motore M-16-15 (RD16-15). Dostupni ruski izvori navode samo da je razvoj ove ina\xc4\x8dice zaustavljen, vjerojatno zbog problema s razvojem motora._NEWLINE__NEWLINE_Tu-16A je iskori\xc5\xa1ten i za razvoj ina\xc4\x8dice Tu-16V. Jedina razlika u odnosu na izvornik bila je u prilagodbi no\xc5\xa1enju hidrogenske bombe. Navodno su napravljena samo tri Tu-16V. No, pod oznakom Tu-16V se ve\xc5\xbee i uz navodnu ina\xc4\x8dicu namijenjenu letenju na vrlo velikim visinama, \xc4\x8diji je razvoj prekinut prije izrade prvog prototipa.\n_START_SECTION_\nTu-16Z (lete\xc4\x87e cisterne)\n_START_PARAGRAPH_\nOperativna je uporaba potvrdila da je Tu-16 pouzdan bombarder relativno jednostavan za letenje. No najve\xc4\x87i je nedostatak ostao nedostatni borbeni polumjer djelovanja. Kako je Tu-16 bio brz bombarder, znatno br\xc5\xbei od tada\xc5\xa1njih transportnih aviona, odlu\xc4\x8deno je da se dio "\xc5\xa1estnaestica" pretvori u lete\xc4\x87e cisterne. Taj je proces konverzije jo\xc5\xa1 ubrzan nakon \xc5\xa1to su po\xc4\x8detkom \xc5\xa1ezdesetih godina 20. stolje\xc4\x87a u operativnu uporabu po\xc4\x8deli ulaziti interkontinentalni balisti\xc4\x8dki projektili._NEWLINE__NEWLINE_Jedini pravi na\xc4\x8din da se Tu-16 pove\xc4\x87a borbeni polumjer djelovanja je bio dopuna gorivom u letu. Odluka o po\xc4\x8detku razvoja takvog sustava donesena je 1953., a prva su testiranja obavljena na Tu-16Z 1955. Novi je sustav u operativnu uporabu uveden 1958. Iako su u po\xc4\x8detku ovim sustavom opremani nuklearni bombarderi Tu-16AZ, naknadno su ga dobili i svi Tu-16A._NEWLINE_Sovjetski su stru\xc4\x8dnjaci razvili najkompliciraniji sustav za dopunu gorivom na svijetu, koji je te\xc5\xa1ko i opisati. Lete\xc4\x87a cisterna je na vrhu desnog krila imala spremnik za crijevo za pretakanje goriva. Crijevo se prije po\xc4\x8detka pretakanja moralo izvu\xc4\x87i te je slobodno letjelo. Avion, primjerice Tu-16AZ, na vrhu lijevog krila imao je kuku kojom su piloti morali zakva\xc4\x8diti crijevo. Nakon toga ono bi se automatski privuklo vrhu krila i uglavilo u priklju\xc4\x8dak za pretakanje. Ve\xc4\x87 je uporaba ovog sustava danju bila "no\xc4\x87na mora", a no\xc4\x87u je vi\xc5\xa1e ovisila o sre\xc4\x87i nego o vje\xc5\xa1tini pilota. Kako bi piloti uop\xc4\x87e vidjeli gdje se nalazi vrh crijeva, na desni potkrilni spremnik stajnog trapa ugra\xc4\x91en je reflektor za njegovo osvjetljavanje. Cijeli je na\xc4\x8din pretakanja goriva bio toliko opasan da je u\xc4\x8destalo dovodio do nesre\xc4\x87a, \xc4\x8desto i s tragi\xc4\x8dnim posljedicama. Zbog toga ne \xc4\x8dudi da su Sovjeti vrlo brzo odustali od njega i ve\xc4\x87 su po\xc4\x8detkom \xc5\xa1ezdesetih godina prekopirali zapadni sustav hose-and-drogue sustava (cijev koja na vrhu ima sustav za stabilizaciju i priklju\xc4\x8dak za prekrcaj goriva). Tankeri opremljeni novim sustavom dobili su oznaku Tu-16ZA. Zanimljivo je da jedan izvor navodi kao oznaku za tanker Tu-16Yu.\n_START_SECTION_\nTu-16T\n_START_PARAGRAPH_\nJedna od zna\xc4\x8dajnijih ina\xc4\x8dica bila je i Tu-16T, tj. torpedni bombarder. Ne zbog toga \xc5\xa1to je kao takav imao ikakvu uporabnu vrijednost, ve\xc4\x87 zbog toga \xc5\xa1to je odli\xc4\x8dno poslu\xc5\xbeio da se sovjetska ratna mornarica upozna s novim bombarderom, te postupno uvede ve\xc4\x87i broj ina\xc4\x8dica namijenjenih mornari\xc4\x8dkoj uporabi. Zbog toga ne \xc4\x8dudi da je napravljeno samo 76 Tu-16T, koji su u osnovi bili identi\xc4\x8dni Tu-16, osim \xc5\xa1to su mogli nositi do deset torpeda te do dvanaest mina._NEWLINE__NEWLINE_U trenutku nastanka Tu-16T koncept torpednog bombardera ve\xc4\x87 je bio zastario, zbog \xc4\x8dega ne \xc4\x8dudi da je ve\xc4\x87 1962. zapo\xc4\x8dela njihova prenamjena u avione za protupodmorni\xc4\x8dku borbu. Tako je nastao Tu-16PL. Kako su ve\xc4\x87 bili prilago\xc4\x91eni no\xc5\xa1enju torpeda, jo\xc5\xa1 su im samo ugradili sustav Baku i spremnik za 40 sonarnih pluta\xc4\x8da. Zanimljivo je da su u po\xc4\x8detku Tu-16PL nosili dubinske bombe, jer razvoj prvih sovjetskih samonavo\xc4\x91enih protupodmorni\xc4\x8dkih torpeda jo\xc5\xa1 nije bio dovr\xc5\xa1en. U operativnoj su uporabi ostali do kraja \xc5\xa1ezdesetih godina pro\xc5\xa1log stolje\xc4\x87a kad su ih zamijenili namjenski projektirani protupodmorni\xc4\x8dki avioni, kao \xc5\xa1to je Ilju\xc5\xa1in Il-38.\n_START_SECTION_\nTu-16KS (Badger-B)\n_START_PARAGRAPH_\nUbrzani razvoj nadzvu\xc4\x8dnih lova\xc4\x8dkih aviona i vo\xc4\x91enih projektila zemlja-zrak u\xc4\x8dinio je uporabu nuklearnih bombi jako rizi\xc4\x8dnom, gotovo nemogu\xc4\x87om zada\xc4\x87om. Zbog toga su sve nuklearne sile zapo\xc4\x8dele razvoj nuklearnih vo\xc4\x91enih projektila zrak-zemlja kojima je cilj bio da se bombarderima omogu\xc4\x87i napad na dobro branjene ciljeve i prije nogo \xc5\xa1to u\xc4\x91u u branjenu zonu. Povrh toga sovjetska je vojska jo\xc5\xa1 krajem \xc4\x8detrdesetih i po\xc4\x8detkom pedesetih godina 20. stolje\xc4\x87a, na osnovama njema\xc4\x8dkih tehnolo\xc5\xa1kih dostignu\xc4\x87a, zapo\xc4\x8dela s intenzivnim razvojem protubrodskih vo\xc4\x91enih projektila \xc4\x8dija je osnovna namjena bila potapanje ameri\xc4\x8dkih nosa\xc4\x8da zrakoplova._NEWLINE_No, ti su prvi vo\xc4\x91eni projektili bili veliki i te\xc5\xa1ki, te su ih morali nositi bombarderi. Skoro savr\xc5\xa1enim za tu namjenu pokazao se upravo Tu-16. Prvi sovjetski protubrodski vo\xc4\x91eni projektil koji je u\xc5\xa1ao u operativnu uporabu bio je Raduga KS-1 Komet (AS-1 Kennel), koji se \xc4\x8desto opisuje kao mini MiG-15. U naoru\xc5\xbeanje Tu-16 uveden je 1954. Kako je bio prevelik da bi se nosio u trupu, pod svako je krilo postavljen po jedan nosa\xc4\x8d za projektil. Komet je bio opasan projektil, barem u trenutku ulaska u operativnu uporabu. Imao je bojnu glavu mase 600 kg, u\xc4\x8dinkovit domet 90 km i maksimalnu brzinu od 0,9 Macha. Sredinom pedesetih godina XX. stolje\xc4\x87a na zapadnim brodovima nije bilo topni\xc4\x8dkog i raketnog sustava koji ga je mogao u\xc4\x8dinkovito zaustaviti. Potkraj pedesetih godina Raduga je razvila pobolj\xc5\xa1anu ina\xc4\x8dicu dometa 105 km. Avioni prilago\xc4\x91eni no\xc5\xa1enju Kometa dobili su oznaku Tu-16KS, a navodno je prenamijenjeno 107 primjeraka._NEWLINE__NEWLINE_Najve\xc4\x87i nedostatak KS-1 je bila potreba da avion-lanser navodi projektil na cilj tijekom srednjeg dijela leta, kako bi radar mogao zahvatiti cilj. Ni domet, a poslije ni brzina nisu ba\xc5\xa1 bili zadovoljavaju\xc4\x87i. Zbog toga je ubrzo na osnovama KS-1 zapo\xc4\x8deo razvoj KSR-2 (AS-5 Kelt) projektila koji je imao domet od 170 km i ne\xc5\xa1to ve\xc4\x87u brzinu. No, i KSR-2 je zadr\xc5\xbeao jednaki neodgovaraju\xc4\x87i sustav navo\xc4\x91enja s KS-1. Za novi je projektil napravljena i nova ina\xc4\x8dica Tu-16KSR-2, a mogao se lansirati i s ina\xc4\x8dice Tu-16KSR-16. Tu-16KSR-2 u operativnu je uporabu uveden 30. prosinca 1961._NEWLINE_Iako je u odnosu na KR-1 KSR-2 bio znatno pobolj\xc5\xa1anje, ni jedan nije u potpunosti zadovoljio zahtjeve sovjetske ratne mornarice. Zbog toga je potkraj \xc5\xa1ezdesetih godina Raduga razvila jo\xc5\xa1 napredniji protubrodski vo\xc4\x91eni projektil KRS-5 (AS-6 Kingfish), koji je u operativnu uporabu uveden 1970. I ovaj put na bombarderima Tu-16, tj. ina\xc4\x8dice Tu-16KSR-2-5-11, Tu-16K-26 i Tu-16KSR-2-5-11. Ovisno o visini lansiranja domet mu je bio od 300 do 700 km, a maksimalna brzina 3,5 Macha. Bojna glava je mogla biti nuklearna (350 kT) ili klasi\xc4\x8dna mase 1000 kg. Zapadni izvori tvrde da je zadnji ruski KRS-5 povu\xc4\x8den iz operativne uporabe 1994.\n_START_SECTION_\nTu-16K-10 (Badger-C)\n_START_PARAGRAPH_\nJo\xc5\xa1 1950. projektni uredi [Mikojan] i Tupoljev zapo\xc4\x8deli su zajedni\xc4\x8dki rad na prvom sovjetskom strate\xc5\xa1kom projektilu zrak-zemlja. Kao osnova uzet je Radugin projektil K-10, te je razvijen (po mjerilima iz pedesetih godina 20. stolje\xc4\x87a) dalekometni projektil C-10U. Zanimljivo je da se danas u zapadnoj literaturi takav projektil isklju\xc4\x8divo ozna\xc4\x8dava kao K-10S. Namjena mu je bila da omogu\xc4\x87i uni\xc5\xa1tavanje dobro branjenih ciljeva, kao \xc5\xa1to su nosa\xc4\x8di zrakoplova. Zbog toga bi ga bombarder ispustio 190 km prije cilja, nakon \xc4\x8dega bi se aktivirao turbomlazni motor. Iako je prvobitna ideja bila da se C-10U rabi za uni\xc5\xa1tavanje ciljeva na kopnu, ipak je na kraju razvijen kao protubrodski vo\xc4\x91eni projektil. No, nakon okon\xc4\x8danja razvoja, C-10U/K-10S je bio duga\xc4\x8dak 9,75 m i te\xc5\xbeak 4533 kg (940 kg bojne glave). Maksimalni domet mu je bio od 325 do 110 km, a maksimalna brzina 2030 km/h. Kao takav nije se mogao nositi ni u trupu ni pod krilima Tu-16. Zbog toga je Tupoljev na brzinu razvio novu ina\xc4\x8dicu Tu-16K-10 kod koje je odstranjen prostor za no\xc5\xa1enje bombi u trupu, ve\xc4\x87 je postavljen veliki podtrupni nosa\xc4\x8d za projektil C-10U/K-10S. Zanimljivo je da Tu-16K-10 nisu dobiveni konverzijom postoje\xc4\x87ih aviona, ve\xc4\x87 je svih 216 namjenski napravljeno. Tijekom \xc5\xa1ezdesetih godina 20. stolje\xc4\x87a svi su prilago\xc4\x91eni i za no\xc5\xa1enje projektila KSR-2 i KSR-5.\n_START_SECTION_\nOstale ina\xc4\x8dice\n_START_PARAGRAPH_\nDodavanjem sustava za dopunu gorivom u zraku Tu-16 je dobio dovoljni borbeni polumjer djelovanja da ga se rabi i za izvidni\xc4\x8dke zada\xc4\x87e. Posebno je \xc4\x8desto rabljen iznad sjevernog Atlantika i sjevernog Pacifika za pra\xc4\x87enje ameri\xc4\x8dkih i NATO brodova. Prva izvidni\xc4\x8dka ina\xc4\x8dica Tu-16R (Badger-E) postala je operativna 1957. Osim ve\xc4\x87eg broja kamera opremljena je i sustavima za elektroni\xc4\x8dko izvi\xc4\x91anje. Napravljeno je 75 aviona ove ina\xc4\x8dice._NEWLINE__NEWLINE_Sredinom \xc5\xa1ezdesetih godina 20. stolje\xc4\x87a desetak je Tu-16R pretvoreno u izvidni\xc4\x8dke avione namijenjene otkrivanju i navo\xc4\x91enju Badgera naoru\xc5\xbeanih protubrodskim vo\xc4\x91enim projektilima. Ozna\xc4\x8deni su kao Tu-16RM-2 te su dobili dodatne spremnike za gorivo u prostoru za bombe. Kako je napredovao razvoj sovjetskih protubrodskih vo\xc4\x91enih projektila tako su i Tu-16RM-2 dobivali nove radarske i druge sustave._NEWLINE__NEWLINE_Ve\xc4\x87i broj Badgera s vremenom je modificiran u avione za elektroni\xc4\x8dko djelovanje. Tako je 1955. 42 Tu-16 opremljeno sustavom SPS-1, a 1957. jo\xc5\xa1 102 naprednijim sustavom SPS-2. Zbog toga su ovi avioni ozna\xc4\x8deni kao Tu-16SPS. Posebna ina\xc4\x8dica bila je Tu-16E-XP namijenjena ABK izvi\xc4\x91anju._NEWLINE__NEWLINE_Kako su se pokazali sigurnim letjelicama, ve\xc4\x87i broj Tu-16 je naknadno modificiran za potrebe najrazli\xc4\x8ditijih testiranja, te su ponekad ozna\xc4\x8deni kao Tu-16LL (lete\xc4\x87i laboratorij).\n_START_SECTION_\nOperativna uporaba\n_START_PARAGRAPH_\nSovjetske snage Tu-16 intenzivno rabile tijekom rata u Afganistanu. Jedan od prvih stranih kupaca Tu-16 bio je Egipat. Egipatsko je ratno zrakoplovstvo dobilo Tu-16 neposredno prije po\xc4\x8detka \xc5\xa0estodnevnog rata 1967. Tijekom iznenadnog napada na egipatske aerodrome prema nekim izvorima, uni\xc5\xa1teno je 30, prema nekima, tek tucet egipatskih Tu-16, ovisno o podacima o isporuci. Nakon toga Egipat je dobio nove "\xc5\xa1esnaestice", ovog puta Tu-16K naoru\xc5\xbeane projektilima KSR-2. Intenzivno su rabljeni tijekom Yom Kippurskog rata 1973., kad su na izraelske ciljeve lansirali 25 projektila, od \xc4\x8dega trinaest KSR-2 i dvanaest KSR-11._NEWLINE__NEWLINE_Ira\xc4\x8dko ratno zrakoplovstvo svoje je Tu-16 prvi put rabilo 1974. u borbama protiv kurdskih pobunjenika. Rabljeni su i tijekom Ira\xc4\x8dko-iranskog rata, ponekad napadaju\xc4\x87i i ciljeve u Teheranu. Svi su ira\xc4\x8dki Tu-16 uni\xc5\xa1teni 1991. godine._NEWLINE_Indonezija je 1961. kupila 25 Tu-16KS, ali je prekid politi\xc4\x8dkih odnosa sa SSSR-om 1965. uvjetovao da su svi avioni ubrzo povu\xc4\x8deni iz operativne uporabe._NEWLINE_No, Tu-16 je jo\xc5\xa1 uvijek u operativnoj uporabi, i to u velikom broju. Naime, 1957. Kina je kupila licenciju za Tu-16, pa je ve\xc4\x87 1959. poletio prvi H-6. No, zbog mnogobrojnih tehni\xc4\x8dkih problema serijska je proizvodnja zapo\xc4\x8dela tek 1968. H-6 ne samo da je jo\xc5\xa1 uvijek u operativnoj uporabi ve\xc4\x87 se jo\xc5\xa1 uvijek i proizvodi. Najnovija je ina\xc4\x8dica H-6K namijenjena no\xc5\xa1enju krstare\xc4\x87eg projektila DH-10.'