b'\n_START_ARTICLE_\nKauzalnost\n_START_PARAGRAPH_\nKauzalnost (srednjovjekovni lat. causalitas: uzro\xc4\x8dnost, od lat. causa: uzrok) je ono \xc5\xa1to biva po uzrocima, slijed od uzroka na posljedicu ili u\xc4\x8dinak, bez obzira na mogu\xc4\x87u svrhovitost. U filozofiji kauzalnost je sveop\xc4\x87e pro\xc5\xbeimanje pojava (u ontolo\xc5\xa1kom zna\xc4\x8denju) u prirodnoj i ljudskoj zbilji. Postoje razli\xc4\x8dite vrste kauzalnosti prema vrstama bi\xc4\x87a. To na\xc4\x8delo prvi je formulirao Aristotel: _NEWLINE_ \xe2\x80\x9eNeke stvari koje nastaju, nastaju po prirodi, neke umije\xc4\x87em, a neke same od sebe. Ali sve stvari koje nastaju, nastaju kroz ne\xc5\xa1to i iz ne\xc4\x8dega ne\xc5\xa1to.\xe2\x80\x9d_NEWLINE_Jedino \xc5\xa1to ni\xc4\x8dim nije prouzro\xc4\x8deno, a uzrokuje sve, to je Bog kao "nepokretno pokretalo" ili kao sam svoj uzrok (lat. causa sui). Prema D. Humeu, spoznaja o kauzalnosti proizlazi iz na\xc5\xa1ih asocijacija i navika na temelju ponovljenoga iskustva i zapa\xc5\xbeanja pojedinih doga\xc4\x91aja. Time Hume ne pori\xc4\x8de postojanje same uzro\xc4\x8dnosti. Taj problem I. Kant je poku\xc5\xa1ao nadvladati koncepcijom o objektivnom karakteru na\xc4\x8dela (principa) univerzalne uzro\xc4\x8dnosti kao apriornom obliku uma. Mnogobrojne interpretacije kauzalnosti temelje se na mehanicisti\xc4\x8dkom tuma\xc4\x8denju i njegovoj kritici (na primjer Heisenbergovo na\xc4\x8delo neodre\xc4\x91enosti).'