b'\n_START_ARTICLE_\nLiutprand\n_START_SECTION_\nVladavina\n_START_PARAGRAPH_\nLiutprand, koji je bio sin Anspranda, vojvode Astija i nakratko kralja Langobarda po\xc4\x8dela je dan prije smrti njegovog oca, kada su magnati pozvani na njegovu samrtnu postelju pristali proglasiti Liutpranda suvladarom. Liutprandovo kraljevanje potrajalo je 31 godinu. Unutar Langobardskog Kraljevstva bio je priznati zakonodavac besprijekorne privr\xc5\xbeenosti katoli\xc4\x8danstvu.\n_START_SECTION_\nOdnosi s Agilolfinzima\n_START_PARAGRAPH_\nNa samom po\xc4\x8detku vladavine, Liutprandov glavni saveznik me\xc4\x91u vladarima susjednih zemalja bio je Theodo I., \xc4\x8dlan bavarske plemi\xc4\x87ke obitelji Agilolfinga, frana\xc4\x8dki vojvoda Bavarske. Njegova pomo\xc4\x87 u Ansprandovo ime pomogla je Liutprandu osvojiti prijestolje. Theodo ga je prihvatio kada je Aripert II. njega i njegovog oca privremeno izgnao, a gostoljubivost je kasnije u\xc4\x8dvr\xc5\xa1\xc4\x87ena bra\xc4\x8dnim vezivanjem - Liutprand je za suprugu uzeo Guntrudu Agilolfing. Sr\xc5\xbe Theodove politike bio je otpor prema merovin\xc5\xa1kim majordomima i njihovom pribli\xc5\xbeavanju podru\xc4\x8djima sjeverno od Alpa, \xc5\xa1to Liutpranda nije toliko zanimalo kao kontrola nad prometnim prolazim u dana\xc5\xa1njem talijanskom sjevernoalpskom podru\xc4\x8dju. U prolje\xc4\x87e 712., Theodov sin Theodebert je s Ansprandom pomogao Liutprandu u napadu na suparni\xc4\x8dke langobardske utvrde, i utapanjem glavnog rivala Ariperta, Ansprandova skupina ponovo je osvojila mo\xc4\x87 u Paviji_NEWLINE_Theodo umire 717. ili 718. Pod vladavinom njegovog nasljednika, veze Langobarda s Agilolfinzima su oslabile. Sve dok ga nije odvratila_NEWLINE_Theodo died in 717 or 718; under his successor the Lombard ties with the Agilolfing weakened. Sve do uplitanja u bizantsku politiku 726., Liutprandovi glavni vojni napori bili su usmjereni u osvajanje bavarskih dvoraca na rijeci Adige.\n_START_SECTION_\nRatovi s Bizantom\n_START_PARAGRAPH_\nU rano doba svoje vladavine, Liutprand nije napadao ni Ravenski egzarhat, ni papinske posjede. Ali 726. godine car Leon III. progla\xc5\xa1ava prvi od niza edikata koji zabranjuju vjerske slike ili ikone (ikonoklazam). Papa Grgur II. nare\xc4\x91uje narodu otpor, te bizantskog vojvodu Napulja Exhiliratusa ubija svjetina u poku\xc5\xa1aju uni\xc5\xa1tavanja carske naredbe uni\xc5\xa1tavanja svih ikona. Liutprand izabire ovaj trenutak podjele kako bi napao bizantske posjede u Emiliji. 727. godine prelazi rijeku Po i zauzima Bolognu, Osimo, Rimini i Anconu, kao i druge gradove u Emiliji i Pentapolis. Zauzeo je i ravensku luku Classis, ali nije mogao od egzarha Pavla osvojiti Ravennu. No egzarh Pavao uskoro pogiba u pobuni, te se Ravenna 737. predaje Liutprandu gotovo bez borbe._NEWLINE_Prve maurske provale na Korziku po\xc4\x8dinju izme\xc4\x91u 713. i 719. Postupaju\xc4\x87i kao za\xc5\xa1titnik Katoli\xc4\x8dke crkve i njenih vjernika, Liutprand je Korziku podvrgnuo langobardskoj vlasti (oko 725.), iako je ona nominalno jo\xc5\xa1 bila bizantska. Korzika je ostala dijelom langobardskog kraljevstva \xc4\x8dak i nakon frana\xc4\x8dkog osvajanja, do kada su tu langobardski zemljoposjednici i crkva uspostavili zna\xc4\x8dajnu prisutnost.\n_START_SECTION_\nPredaja Sutrija\n_START_PARAGRAPH_\nIako je tek na njegovim nasljednicima ostalo dokraj\xc4\x8diti Ravenski Egzarhat, Liutprand je svojim pohodima ozna\xc4\x8dio kraj bizantske prisutnosti na Apeninskom poluotoku. Krenuv\xc5\xa1i prema Rimu cestom Via Cassia u drevnom gradu Sutri susreo se 728. godine s papom Grgurom II. Tamo su postigli dogovor prema se Sutri i nekoliko gradova u Laciju predaju Svetoj Stolici (Liber Pontificalis) "kao dar blagoslovljenim apostolima Petru i Pavlu". To je bilo prvo \xc5\xa1irenje papinskog teritorija izvan prostora rimskog vojvodstva, \xc5\xa1to ozna\xc4\x8dava po\xc4\x8detak Papinske Dr\xc5\xbeave.'