b'\n_START_ARTICLE_\nRobin Downie\n_START_PARAGRAPH_\nRobin Downie (\xc3\xb5ieti Robert Silcock Downie; s\xc3\xbcndinud 19. aprillil 1933 Glasgow\'s) on Briti filosoof. Ta on kirjutanud moraalifilosoofiast, poliitikafilosoofiast ja teadusfilosoofiast. Tema p\xc3\xb5hiline uurimisvaldkond on olnud meditsiinieetika._NEWLINE_Ta \xc3\xb5ppis Glasgow\' \xc3\x9clikoolis William Gauld Maclagani ja Charles Arthur Campbelli k\xc3\xa4e all filosoofiat ja inglise kirjandust. Hiljem \xc3\xb5ppis ta filosoofiat Oxfordi \xc3\x9clikoolis, kus teda m\xc3\xb5jutasid Henry Habberley Price ja Friedrich Waismann. Alates 1959. aastast \xc3\xb5petas ta Glasgow\' \xc3\x9clikoolis, kus ta oli 1969\xe2\x80\x932002 moraalifilosoofia professor.\n_START_SECTION_\nAndestus\n_START_PARAGRAPH_\nArtiklis "Forgiveness" v\xc3\xa4idab Downie, et andestus on agaape hoiaku teadlik taastamine p\xc3\xa4rast haavatasaamist, mis selle katkestab.  _NEWLINE_Downie eeldab, et valmidus andestada on voorus ja suutmatus andestada v\xc3\xb5i v\xc3\xa4hemalt tahtmatus proovida andestada on pahe. _NEWLINE_Kui A andestab B-le, siis peab B olema A-d haavanud. See tundub olevat andestuse loogiliselt tarvilik tingimus. B ei pea k\xc3\xbcll olema teadlik sellest, mis ta teinud on (v\xc3\xb5ib andestada ka neile, kes ei tea, mida nad teevad, kuid ainult seda, mida m\xc3\xb5istlik inimene peaks haavamiseks). Ent A peab tingimata olema teadlik sellest, et teda on haavatud. \xc3\x95igemini on B-le andestamise tarvilik tingimus, et A usub, et B on teda haavanud. Isegi kui see uskumus on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, saab A p\xc3\xbc\xc3\xbcda andestada, kuigi see v\xc3\xa4ljapoole paistab kohatuna. Ka sel juhul ei taunita t\xc3\xb5elise andestuse hoiakut, sest andestav vaim ise on alati moraalselt heakskiidetav. Sellele anal\xc3\xbc\xc3\xbcsile on kaks n\xc3\xa4ilist vastun\xc3\xa4idet, millest tuleb lahti saada. Esiteks saab vastu v\xc3\xa4ita, et saab \xc3\xb6elda, et A ei suuda B-le andestada seda, mis ta tegi C-le. Kui seda juttu t\xc3\xb5siselt v\xc3\xb5tta, siis tundub see olevat n\xc3\xa4ide selle kohta, kuidas andestatakse seda, mida tehti kellelegi teisele. V\xc3\xb5idakse vastata, et A kujutleb end C asemele, nii et ta samastab end C-ga. V\xc3\xb5idakse isegi \xc3\xb6elda, et A n\xc3\xa4eb end haavatuna kui inimsoo liige. Seda vastust on ahvatlev omaks v\xc3\xb5tta, sest nii saab vastun\xc3\xa4idet n\xc3\xa4ha nii, et andestuse tarvilik tingimus on t\xc3\xa4idetud. Ent sellele vastusele on vastuv\xc3\xa4ide. Suutmatus andestada on moraalne puudus, aga selles n\xc3\xa4ites moraalset puudust ei ole. Sellep\xc3\xa4rast v\xc3\xb5ib arvata, et s\xc3\xb5na on k\xc3\xbcll sama, aga m\xc3\xb5iste on teine. See on vastus vastun\xc3\xa4itele. Teine vastun\xc3\xa4ide on see, et \xc3\xb6eldakse "ma ei suuda endale andestada". Tarvilikust tingimusest tuleneb siis, et \xc3\xbctleja pidi iseendale kahju tegema. M\xc3\xb5nikord see muidugi v\xc3\xb5ibki nii olla. Aga tavaliselt r\xc3\xa4\xc3\xa4gitakse nende s\xc3\xb5nadega kellelegi teisele tehtud kahjust. Usutavan oleks \xc3\xb6elda, et endale mitte andestada suutja asub selle inimese vaatekohale, kellele ta kahju tegi, ning siis ta leiab, et kui tema oleks see, kellele ta kahju tegi, siis tal oleks raske v\xc3\xb5i v\xc3\xb5imatu andestada. Vastus oleks siis, et andestusest r\xc3\xa4\xc3\xa4gitakse kujutletavast haavatu vaatepunktist. Aga j\xc3\xa4llegi, valmidus andestada on voorus. Aga selles vastun\xc3\xa4ites ei ole andestamine kiiduv\xc3\xa4\xc3\xa4rne ja v\xc3\xb5ib isegi olla laiduv\xc3\xa4\xc3\xa4rne. T\xc3\xb5si k\xc3\xbcll, kindlaksj\xc3\xa4\xc3\xa4jat iseendale mitte andestamisele v\xc3\xb5idakse m\xc3\xb5nes kontekstis laita selle eest, et ta ei luba endale andestada, mis on uhkus. Sel juhul v\xc3\xb5ib tahtmatus iseendale andestada olla pahe, aga valmidus andestada ei ole kindlasti voorus. See viitab sellele, et siin polegi tegu andestusega. Sellep\xc3\xa4rast on kahtlane, kas nende vastuv\xc3\xa4idete puhul on tegu tavalise andestuse m\xc3\xb5istega, isegi venitatud m\xc3\xb5ttes. Tundub usutavana, et tegu on teise m\xc3\xb5istega. Sellep\xc3\xa4rast need n\xc3\xa4ited ei puutu andestuse m\xc3\xb5iste anal\xc3\xbc\xc3\xbcsisse ega l\xc3\xbckka andestuse tarvilikku tingimust \xc3\xbcmber._NEWLINE_Mis veel andestust konstitueerib? Selleks et saaks \xc3\xb6elda, et A on B-le andestanud, peab ta B suhtes k\xc3\xa4ituma teatud viisil, mida Downie nimetab andestavaks vaimuks. Teise kriteeriumi leiame seda k\xc3\xa4itumist uurides. Seda v\xc3\xb5ib esialgu nimetada vabandamiseks, m\xc3\xb6\xc3\xb6davaatamiseks, leebeks kohtlemiseks, leppimiseks. Me \xc3\xbctleme: "Unusta \xc3\xa4ra, see ei olnud midagi." Ent sellist k\xc3\xa4itumisviisi v\xc3\xb5ib pidada mitmel moel moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4raks. Esiteks, haavamise minimeerimine, kui haav oli r\xc3\xa4nk, \xc3\xbctlemine: "See ei loe," kuigi see loeb, ei ole aus. Selline ebasiirus v\xc3\xb5ib tekitada salavimma tunde, mis on andestava vaimu vastand. Teiseks, andestust v\xc3\xb5ib vahendada arusaamine inimesest ja p\xc3\xb5hjustest v\xc3\xb5i p\xc3\xb5hjenditest, mis andestuseni viisid, ja me v\xc3\xb5ime n\xc3\xa4ha, et inimene allus ps\xc3\xbchholoogilisele survele, millele ta ei suuda vastu seista, n\xc3\xa4iteks ta on alkohoolik. Sellistes olukordades v\xc3\xb5ib olla moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4r ja kindlasti ei oleks m\xc3\xb5istlik leppida haavamisega, sellest m\xc3\xb6\xc3\xb6da vaadates v\xc3\xb5i kohelda tegijat leebelt, nagu ta poleks haavaja. Vastupidi, andestus v\xc3\xb5ib n\xc3\xb5uda tema karmi kohtlemist, tema n\xc3\xb5rkuse paljastamist ja uurimist. Kolmandaks, haavamisega v\xc3\xb5ib kaasneda moraalne v\xc3\xa4\xc3\xa4rus, ja kuigi andestaja on valmis teo t\xc3\xa4htsust pisendama, ei ole moraalselt kohane selle moraalset v\xc3\xa4\xc3\xa4rust kinni katta. Et leppimise hoiak on m\xc3\xb5nikord moraalselt kohatu, siis see ei ole andestuse hoiak, mis on voorus._NEWLINE_\xc3\x9claltoodud vastun\xc3\xa4idetes ei ole tegelikult jutt mitte andestusest, vaid leppimisest. Leppida on v\xc3\xb5imalik ka siis, kui haavatud on kedagi teist. Leppimine ja iseenda haavatus on sageli seotud, kuid see seos on sattumuslik. On kerge n\xc3\xa4ha, kuidas leppimise ja andestuse m\xc3\xb5iste segi l\xc3\xa4hevad. Kui haavamine on triviaalne, siis pole kohatu, et andestuse hoiak ongi leebe kohtlemise v\xc3\xb5i m\xc3\xb6\xc3\xb6davaatamise hoiak. Ja teiseks, leppimist kasutatakse sageli andestuse moraalselt madalama aseainena. Sageli on lihtsam pisendada haavamise suurust ja ignoreerida moraalse s\xc3\xbc\xc3\xbcteo loomust ning leppida kui haavamisele n\xc3\xa4kku vaadata ja pingutada, et andestada. See moraalne segadus ning leppimise ja andestuse m\xc3\xb5isteline segiajamine s\xc3\xbcvendavad teineteist._NEWLINE_Kui n\xc3\xbc\xc3\xbcd andestus ei ole leppimine, kuidas seda siis anal\xc3\xbc\xc3\xbcsida? S\xc3\xb5nade "ma annan sulle andeks" lausumisest ei piisa, on tarvis ka kohast k\xc3\xa4itumist. Sellepoolest andestamine erineb lubaduse andmisest, mille puhul v\xc3\xa4hemalt enamasti s\xc3\xb5nadest piisab. Andestuss\xc3\xb5nad tekitavad ootusi, mis v\xc3\xb5ivad t\xc3\xa4ituda v\xc3\xb5i mitte. Kui lubaduse puhul ootused ei t\xc3\xa4itu, siis on lubadus ikkagi antud. Kui aga andestuse puhul ootused ei t\xc3\xa4itu, siis andestust pole olnud. Ja on ka kahtlane, kas andestuseks on \xc3\xbcldse s\xc3\xb5nu tarvis. Andestada saab ka nii, et see, kellele andestatakse, teada ei saa, ka tema \xc3\xa4raolekul. Muutuvad hoiakud ja k\xc3\xa4itumine tema suhtes. "Ma annan sulle andeks" ei ole kunagi performatiivne lausung, v\xc3\xa4hemalt mitte andestuse m\xc3\xb5iste suhtes. See on oluline, sest andestust v\xc3\xb5idakse \xc3\xa4ra segada armuandmise m\xc3\xb5istega, mille kohta m\xc3\xb5nikord kasutatakse s\xc3\xb5na "andestus". See seletab, miks on kerge pidada lausungit "ma annan sulle andeks" performatiivseks. Andestus ja armuandmine erinevad esiteks selle poolest, et armuandmise puhul j\xc3\xa4etakse \xc3\xa4ra teo teenitud tagaj\xc3\xa4rjed, vaadatakse tehtust m\xc3\xb6\xc3\xb6da ja koheldakse tegijat leebelt. Armuandmine on leppimine, andestus ei ole. Teiseks, see, mille eest armu antakse, peab olema \xc3\xbcleastumine, see, mida andestatakse, peab olema haavamine. Haavamise eest armuandmisest saab r\xc3\xa4\xc3\xa4kida ainult niiv\xc3\xb5rd, kui see on normide rikkumine. Ja pole v\xc3\xb5imalik andestada \xc3\xbcleastumist, kui seda ei v\xc3\xb5eta haavamisena. Sellest tuleneb kolmas erinevus. Kuigi \xc3\xbcleastumisega leppida (sellesse leebelt suhtuda) saab iga\xc3\xbcks, saab armu anda ainult selleks p\xc3\xa4dev isik v\xc3\xb5i organ. Andestusel sellist piirangut ei ole. Armu antakse ametnikuna rollis, andeks antakse inimesena. N\xc3\xbc\xc3\xbcd saab seletada, miks "ma annan sulle armu" saab olla performatiivne lausung, aga "ma annan sulle andeks" ei saa. Kui esimese lausub kohane isik kohases kontekstis, siis armuandmine seisnebki selles; rohkem pole tal ametiisikuna tarvis teha, k\xc3\xa4ivitub normatiivne masinav\xc3\xa4rk. Teise lausungi puhul antakse lihtsalt m\xc3\xa4rku oma kohasest hoiakust ja sellest, et see, kellele andeks antakse, v\xc3\xb5ib oodata kohast k\xc3\xa4itumist. Tulebki eristada kahesuguseid m\xc3\xb5isteid. \xc3\x9ched, nagu andestus ja pahameel, peavad silmas tegusid, mida saab teha inimestena; teised, nagu armuandmine ja karistus, peavad silmas tegusid, mida saab teha ainult rollides. Nende segiajamisest v\xc3\xb5ivadki tulla m\xc3\xb5ned teoloogilised probleemid seoses sellega, mis m\xc3\xb5ttes ainult Jumal saab patte andeks anda. Kui patt on Jumala haavamine, siis asi on triviaalne. Kui patt on ka moraaliv\xc3\xa4\xc3\xa4rtuste korra rikkumine, siis v\xc3\xb5ib asja m\xc3\xb5ista nii, et tegu ei ole andestusega, vaid armuandmisega ja seda teeb Jumal kui ebaisikuliste moraaliv\xc3\xa4\xc3\xa4rtuste kehastus, vaadates pattudest m\xc3\xb6\xc3\xb6da ja koheldes patustajaid leebelt. _NEWLINE_Kui me andestame isikutena, siis v\xc3\xb5ib loota iseloomustada andestavat vaimu isikutevahelistele suhetele kui niisugustele kohast k\xc3\xa4itumisviisi anal\xc3\xbc\xc3\xbcsides. Selliseks k\xc3\xa4itumisviisiks on sageli peetud agaapet, armastavat hoolimist omaette eesm\xc3\xa4rkidena k\xc3\xa4sitatud isikute v\xc3\xa4\xc3\xa4rikusest. Haavamise puhul agaape suhe katkestatakse ja andestuse puhul see taastatakse. Kui haavamine on triviaalne, v\xc3\xb5ib andestamine piirduda lihtsalt leppimise v\xc3\xb5i kergesti rahulej\xc3\xa4tmisega, aga enamasti ei ole niisugune hoiak agaapega koosk\xc3\xb5las. Agaape puhul ei kohelda teisi inimesi mitte lihtsalt tundlike olenditena, vaid m\xc3\xb5istusega olenditena, kes suudavad j\xc3\xa4rgida moraalireegleid ja taotleda moraaliv\xc3\xa4\xc3\xa4rtusi, nagu ka andestaja ise. Andestaja ei tohi lasta j\xc3\xa4\xc3\xa4da enda ja selle vahele, kellele ta andestab, p\xc3\xbcsivat t\xc3\xb5ket (v\xc3\xa4hemalt mitte omalt poolt, sest teine ei pruugi andestust vastu v\xc3\xb5tta), ja peab uuendama oma usaldust tema vastu. Andestus seisnebki sellise hoiaku ilmutamises tegudes koos uskumusega, et haavamine on l\xc3\xa4bi tehtud. _NEWLINE_Andestav vaim ei erine hoiakust, mis \xc3\xbcldise arvamuse j\xc3\xa4rgi peaks inimestevahelisele k\xc3\xa4itumisele alati omane olema. Agaape hoiakust saab andestav hoiak haavamise kontekstis. See v\xc3\xb5imaldab m\xc3\xb5ista, miks saav r\xc3\xa4\xc3\xa4kida andestavast meelelaadist. M\xc3\xb5ned inimesed ilmutavad loomuse, armu v\xc3\xb5i moraalse saavutuse t\xc3\xb5ttu oma k\xc3\xa4itumises alaliselt agaape vaimu. Nende puhul ei tekita haavamine hoiaku katkemist: nad on juba ette andestanud. Enamiku inimeste puhul aga toob haavatasaamine kaasa vastutuleliku ja positiivse agaape katkemise puhul h\xc3\xa4irumine. Andestades \xc3\xbcletatakse sel juhul tedlikult t\xc3\xb5ke, mis haavamise t\xc3\xb5ttu tekkis. _NEWLINE_Downie p\xc3\xbc\xc3\xbcab n\xc3\xbc\xc3\xbcd \xc3\xb5igustada eeldust, et valmidus andestada on voorus ja tahtmatus andestada on pahe. Seda saab teha ainult teatud eluvaate raames. Ei sobi n\xc3\xa4iteks Friedrich Nietzsche eetika, mille j\xc3\xa4rgi valmidus andestada on omane orjamoraalile. Et aga n\xc3\xbc\xc3\xbcd saab vastu v\xc3\xa4ita, et sel juhul polegi tegu \xc3\xb5igustusega, siis \xc3\xbctleb Downie, et ta lihtsalt n\xc3\xa4itab, mis koht on andestusel judaismist m\xc3\xb5jutatud ilmalikes ja religioossetes moraalis\xc3\xbcsteemides. Ka nende s\xc3\xbcsteemide raames ilmneb see raskus, et andestuse puhul teadvustatakse haavatud olemist, nii et valmidus andestada t\xc3\xa4hendab v\xc3\xb5ib-olla valmidust tunda end haavatuna. Aga liigne tundlikkus haavamise suhtes ei ole imetlusv\xc3\xa4\xc3\xa4rne. Sellep\xc3\xa4rast v\xc3\xb5ib tunduda, et valmidus andestada ei ole voorus, sest voorus peab olema igas olukorras hea. Lahendus on selles, et ebaimetlusv\xc3\xa4\xc3\xa4rne ei ole mitte valmidus andestada, vaid liigne tundlikkus haavamise suhtes. Liigne tundlikkus koos mittevalmidusega andestada on ju palju hullem. Kristlikku andestust tuleb \xc3\xb5igustada kristlikus m\xc3\xb5istestikus, kuigi kristlased v\xc3\xb5ivad ka teistsuguseid \xc3\xb5igustusi \xc3\xb5igusp\xc3\xa4rasteks pidada. Kristlik \xc3\xb5igustus v\xc3\xb5iks olla umbes niisugune: et sinu Taevane Isa on sulle andestanud, peaksid ka sina teistele andestama. Teiste s\xc3\xb5nadega, andestust \xc3\xb5igustab see, et ta on ekslikele olenditele sobiv reaktsioon haavamisele. L\xc3\xa4\xc3\xa4ne ilmalikus moraalis on fundamentaalne printsiip, millest l\xc3\xa4htudes konkreetsemaid moraalireegleid ja -v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusi tuleb \xc3\xb5igustada, austus isikute kui omaette eesm\xc3\xa4rkide vastu. Aga agaape hoiak, milles andestav vaim seisneb, ongi sellesama printsiibi rakendus. Isikute austamise printsiip on agaape praktiline vaste (William Gauld Maclagan, "Respect for Persons as a Moral Principle"). Sellep\xc3\xa4rast ongi andestus nii ilmalikus kui ka kristlikus moraalis nii k\xc3\xb5rgel kohal.'