b'\n_START_ARTICLE_\nValguse kiirus\n_START_SECTION_\nUniversaalne piirkiirus\n_START_PARAGRAPH_\nVastavalt relatiivsusteooriale liiguvad osakesed, millel seisumass puudub, alati valguse kiirusel. Sellisteks osakesteks on footonid ja gluuonid. Seisumassiga osakesed peavad aga alati liikuma kiirusega, mis on v\xc3\xa4iksem kui valguse kiirus vaakumis (sellise osakese kiirendamiseks valguse kiirusele l\xc3\xa4heks tarvis l\xc3\xb5putult energiat, mis on v\xc3\xb5imatu). Seega on valguse kiirus vaakumis \xc3\xbchtlasi maksimaalne v\xc3\xb5imalik kiirus, millega \xc3\xbcks objekt v\xc3\xb5ib teiste suhtes liikuda.\n_START_SECTION_\nSpekulatsioonid valguse kiiruse l\xc3\xb5plikkuse \xc3\xbcle\n_START_PARAGRAPH_\nK\xc3\xbcsimus, kas valgus levib silmapilkselt v\xc3\xb5i l\xc3\xb5pliku kiirusega, pakkus huvi juba antiikfilosoofias. Et valgus katab kilomeetri k\xc3\xb5igest 3 mikrosekundiga, ei olnud tollal v\xc3\xb5imalik valguse l\xc3\xb5plikku kiirust vaadelda._NEWLINE_Siiski uskus juba Empedokles (umbes 450 eKr), et valgus liigub ning vajab vahemaade katmiseks aega. Aristoteles seevastu arvas, et valgus ei liigu, vaid tuleneb asjade pelgast olemasolust. Ta p\xc3\xb5hjendas oma arvamust sellega, et kui valgus liiguks, oleks valguse kiirus kujuteldamatult suur. Aristotelese autoriteedi ja m\xc3\xb5ju t\xc3\xb5ttu kujunes \xc3\xbcldtunnustatud seisukohaks._NEWLINE_\xc3\x9che vanaaja n\xc3\xa4gemisteooria j\xc3\xa4rgi kiirgab n\xc3\xa4gemiseks vajalikku valgust silm ise. Objekti n\xc3\xa4hakse sellep\xc3\xa4rast, et sellele langevad silmast l\xc3\xa4htuvad valguskiired. Heron Aleksandriast esitas sellele tugineva argumendi Aristotelese seisukoha toetuseks: valguse kiirus peab olema l\xc3\xb5pmata suur, sest isegi kaugeid t\xc3\xa4hti n\xc3\xa4hakse kohe, kui silmad avatakse._NEWLINE_Hommikumaal seevastu oli levinud ka valguse l\xc3\xb5pliku kiiruse idee, mille pooldajad (sealhulgas Avicenna ja Alhazen, m\xc3\xb5lemad 1000. aasta paiku) olid v\xc3\xa4hemuses._NEWLINE_17. sajandi alguses uskus astronoom Johannes Kepler, et valguse kiirus on v\xc3\xa4hemalt vaakumis l\xc3\xb5pmatu, sest t\xc3\xbchjas ruumis pole miski valgusele takistuseks. Siin on juba idee, et valguskiire kiirus oleneb keskkonnast._NEWLINE_Francis Bacon arutles, et valguse kiirus ei pea tingimata olema l\xc3\xb5pmata suur, vaid on v\xc3\xb5ib-olla lihtsalt nii suur, et see pole tajutav._NEWLINE_Ren\xc3\xa9 Descartes pidas valguse kiirust l\xc3\xb5pmata suureks. P\xc3\xa4ike, Kuu ja Maa on p\xc3\xa4ikesevarjutuse ajal \xc3\xbchel joonel. Descartes esitas argumendi, et kui valguse kiirus oleks l\xc3\xb5plik, siis vaatlejale ei n\xc3\xa4iks nad \xc3\xbchel joonel olevat; nii pidas ta valguse kiiruse l\xc3\xb5pmatust empiiriliselt t\xc3\xb5endatuks. Descartes oli veendunud, et valguse kiiruse l\xc3\xb5plikkus l\xc3\xb5huks tema maailmapildi._NEWLINE_1700. aasta paiku eeldasid Isaac Newtoni ja Christiaan Huygensi teooria valguse l\xc3\xb5plikku kiirust. Newton pidas valgust osakeste vooks, Huygens laineks. M\xc3\xb5lemad seletasid valguse murdumisseadust, pidades valguse kiirust murdumisn\xc3\xa4itajaga v\xc3\xb5rdeliseks (Newton) v\xc3\xb5i p\xc3\xb6\xc3\xb6rdv\xc3\xb5rdeliseks (Huygens). Kui 19. sajandil vaadeldi valguse interferentsi ja difraktsiooni ning m\xc3\xb5\xc3\xb5deti valguse kiirust keskkondades, peeti Newtoni teooria \xc3\xbcmberl\xc3\xbckatuks._NEWLINE_Et Huygensi ajal m\xc3\xb5\xc3\xb5deti esimest korda valguse kiirust ning see osutus tema meelest liiga suureks, et massiga kehad v\xc3\xb5iksid selle saavutada, p\xc3\xbcstitas ta h\xc3\xbcpoteesi, et on olemas elastne (n\xc3\xa4htamatu ja m\xc3\xb5\xc3\xb5detamatu) taustkeskkond eeter, milles valgus liigub sarnaselt sellega, nagu \xc3\xb5hus liiguvad helilained.\n_START_SECTION_\nValguse kiiruse m\xc3\xb5\xc3\xb5tmised\n_START_PARAGRAPH_\nGalileo Galilei proovis 1600. aasta paiku esimesena valguse kiirust teaduslike vahenditega m\xc3\xb5\xc3\xb5ta. Temal ja abilisel oli kummalgi signaallatern ja nad olid kumbki eri k\xc3\xbcnka otsas. K\xc3\xbcngastevaheline kaugus oli teada. Abiline pidi Galilei signaalile viivitamatult vastama. Ta lootis, et ta saab m\xc3\xb5\xc3\xb5ta valguse kiirust, lahutades abilise reaktsiooniaja maha. Sarnase meetodiga oli ta juba edukalt m\xc3\xb5\xc3\xb5tnud heli kiirust. Tema \xc3\xbcllatuseks ei j\xc3\xa4\xc3\xa4nud aga p\xc3\xa4rast reaktsiooniaja mahalahutamist midagi j\xc3\xa4rele. M\xc3\xb5\xc3\xb5detavat erinevust ei andnud ka kauguse suurendamine laternate n\xc3\xa4htavuse piirini. Isaac Beeckman pani 1629 ette modifitseeritud katse, milles valgust peegeldatakse peegliga. Descartes pidas selliseid katseid \xc3\xbclearusteks, sest palju t\xc3\xa4psemad vaatlused p\xc3\xa4ikesevarjutuste abiga olid tema meelest juba andnud negatiivse tulemuse._NEWLINE_Sellegipoolest kordas Accademia del Cimento Firenzes 1667 Galilei katset, asetades lambid teineteisest miili kaugusele. Ka seekord ei t\xc3\xa4heldatud viivitust. See kinnitas Descartesi seisukohta, et valgus levib l\xc3\xb5pmata kiiresti. Galilei ja Robert Hooke seevastu t\xc3\xb5lgendasid seda tulemust nii, et valguse kiirus on liiga suur, et seda saaks sellise katsega m\xc3\xa4\xc3\xa4rata._NEWLINE_Esimesena hindas valguse kiirust edukalt taani astronoom Ole R\xc3\xb8mer 1676. Ta uuris teleskoobiga Jupiteri kaaslase Io liikumist. Sellest, millal Io Jupiteri varjust ilmub ja millal j\xc3\xa4lle varju j\xc3\xa4\xc3\xa4b, tegi ta j\xc3\xa4relduse, et Io tiirlemisperiood on umbes 42,5 tundi. Nii saab Io varjutuse aega ennustada. Ent R\xc3\xb8mer m\xc3\xa4rkas, et arvutatud v\xc3\xa4\xc3\xa4rtused pole Io varjust v\xc3\xa4ljatuleku ja Jupiteri varju j\xc3\xa4\xc3\xa4mise hetkedega t\xc3\xa4pses koosk\xc3\xb5las: aasta jooksul k\xc3\xa4is Io algul \xc3\xbcha enam ette, seej\xc3\xa4rel \xc3\xbcha enam taha. R\xc3\xb8mer seletas seda ajalist nihet sellega, et olenevalt Io ja Maa vahelisest kaugusest l\xc3\xa4bib valgus erineva vahemaa. Ta tegi j\xc3\xa4relduse, et valgus ei levi silmapilkselt, vaid l\xc3\xb5pliku, kuigi v\xc3\xa4ga suure kiirusega. Ta v\xc3\xb5ttis Maa orbiidi l\xc3\xa4bim\xc3\xb5\xc3\xb5duks 22 valgusminutit. Tegelikult on see 16 valgusminutit ja 38 valgussekundit. R\xc3\xb8mer pidi tegema oma m\xc3\xb5\xc3\xb5tmistest ekstrapolatsiooni (t\xc3\xa4psustamata oma arvutust), sest suurima kauguse ajal Maast ei ole Jupiter ja Io vaadeldavad, sest P\xc3\xa4ike on vahel. Paljud R\xc3\xb8meri ajastu teadlased (n\xc3\xa4iteks tema \xc3\xbclemus Giovanni Domenico Cassini) aga keeldusid R\xc3\xb8meri avastust tunnistamast ja hoidsid kinni tolleaegsest \xc3\xbcldlevinud ettekujutusest valguse l\xc3\xb5pmatult kiirest levimisest ruumis._NEWLINE_Et R\xc3\xb8mer ei teadnud Maa orbiidi l\xc3\xa4bim\xc3\xb5\xc3\xb5tu, ei saanud ta ka anda valguse kiirusele kindlat v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust. Seda tegi esimesena Christiaan Huygens 1678. aastal. Ta viis kokku R\xc3\xb8meri andmed valguse kiiruse kohta ja Giovanni Domenico Cassini 1673 juhuslikult ligikaudu \xc3\xb5igeks osutunud Maa orbiidi l\xc3\xa4bim\xc3\xb5\xc3\xb5du hinnangu 280 miljonit kilomeetrit ning sai tulemuseks valguse kiiruse 213 000\xc2\xa0km/s. Et m\xc3\xb5lemad v\xc3\xa4\xc3\xa4rtused olid ebat\xc3\xa4psed, osutus saadud tulemus t\xc3\xa4nap\xc3\xa4eval teadaolevast v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest umbes neljandiku v\xc3\xb5rra v\xc3\xa4iksemaks._NEWLINE_19. sajandil m\xc3\xb5\xc3\xb5tis valguse kiirust oma konstrueeritud seadeldisega prantslane Hippolyte Fizeau (1849. aastal). M\xc3\xb5\xc3\xb5tmistulemusi t\xc3\xa4psustasid 1862. aastal koos L\xc3\xa9on Foucault ja Charles Wheatstone, kasutades keerlevate peeglitega seadeldist.'