b'\n_START_ARTICLE_\nJean Hampton\n_START_PARAGRAPH_\nJean Elizabeth Hampton (1. juuni 1954 \xe2\x80\x93 2. aprill 1996 Pariis) oli USA filosoof, kes tegeles p\xc3\xb5hiliselt poliitikafilosoofiaga. _NEWLINE_Ta pooldas karistuse moraalihariduse teooriat, mille j\xc3\xa4rgi karistuse eesm\xc3\xa4rk on esiteks harida kurjategijat ning teiseks harida \xc3\xbchiskonda tema moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4ra teo kohta, ja ekspressiivset retributsiooniteooriat.\n_START_SECTION_\nAndestus ja kristlus\n_START_PARAGRAPH_\nHampton huvitub andestusest ka religioossel ajendil. Ta sai kristliku kasvatuse, mille j\xc3\xa4rgi tuleb \xc3\xbclekohtutegijatele andestada. Miks inimesed v\xc3\xb5tavad selle \xc3\xb5petuse k\xc3\xbcll m\xc3\xb5istusega vastu, kuid nende s\xc3\xbcdames on ikkagi pahameel, n\xc3\xb6rdimus ja vihkamine? Ta koges, et pahameel on kohane ja ta ei taha seda \xc3\xbcletada, ning hakkas muretsema sellep\xc3\xa4rast, et kristlus ikkagi n\xc3\xb5uab \xc3\xbclekohtutegijatele andestamist, mida ta tegude iseloomu t\xc3\xb5ttu ei tahtnud teha. Tundus, et on kolm lahendust: 1) n\xc3\xb5ustuda andestuse vajadusega, kuid salamisi s\xc3\xa4ilitada viha, 2) vihast loobuda v\xc3\xb5i p\xc3\xbc\xc3\xbcda loobuda, 3) otsustada k\xc3\xa4sk tagasi l\xc3\xbckata ja viha s\xc3\xa4ilitada. Esimene v\xc3\xb5imalus polnud t\xc3\xb5sine, sest see on ebaaus ja viha oli liiga suur, et seda varjata saaks. Kas teine v\xc3\xb5imalus oli nii suure viha juures tegelikult v\xc3\xb5imalik? Filosoofina j\xc3\xb5udis ta j\xc3\xa4reldusele, et andestuse k\xc3\xa4sku tuleks j\xc3\xa4rgida v\xc3\xb5i v\xc3\xa4hemalt p\xc3\xbc\xc3\xbcda j\xc3\xa4rgida ainult juhul, kui see k\xc3\xa4sk on \xc3\xb5ige. Siis saatis Jeffrie Murphy Hamptonile kirjutise andestusest, millele Hampton reageeris kirjutisega "Forgiveness, Resentment and Hatred", millest kasvas v\xc3\xa4lja raamat "Forgiveness and Mercy". Hampton hakkas \xc3\xbcha enam andestuse k\xc3\xa4sku pooldama ja muutus ohvri viha suhtes kriitiliseks. Hampton v\xc3\xa4idab, et nii indiviidid kui ka \xc3\xb5iguss\xc3\xbcsteemid peaksid viha vastusena v\xc3\xa4\xc3\xa4rale teole alati v\xc3\xa4ltima, kuid andestus ei ole k\xc3\xb5igis olukordades kohane ja m\xc3\xb5nikord on kohane isegi moraalne vihkamine. Hampton p\xc3\xbc\xc3\xbcab n\xc3\xa4idata, et see on Jeesuse tegude ja s\xc3\xb5nadega koosk\xc3\xb5las ja need v\xc3\xb5ib-olla isegi julgustavad seda: Jeesus on sageli vihane nagu m\xc3\xb5ni Vana Testamendi prohvet.\n_START_SECTION_\nAndestus, pahameel ja vihkamine\n_START_PARAGRAPH_\nMeid manitsetakse andestama neile, kes on meie vastu eksinud. Aga Jeffrie Murphy ("Forgiveness and Resentment", Andestus ja pahameel) pooldab nietzschelikku m\xc3\xb5tet, et andestus v\xc3\xb5ib v\xc3\xa4hemalt m\xc3\xb5nes olukorras olla kahjulik ja v\xc3\xa4\xc3\xa4r, pahe, mitte voorus. Nagu Joseph Butler, m\xc3\xb5istab ka Murphy andestust pahameele \xc3\xbcletamisena, ent pahameele puudumine moraalse haavamise korral ei tarvitse olla hea, sest kui ma loen moraalselt sama palju kui teised, siis ma sel juhul ei hooli endas kehastuvast moraalsest v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest ja seega ei hooli moraalireeglitest. Kuidas saab andestus olla kohus, kui see t\xc3\xa4hendab kasuliku, isegi teraapilise emotsiooni \xc3\xbcletamist nii, et see andestajat kahjustab. Murphy \xc3\xbctleb, et m\xc3\xb5nikord andestus ei ole kohus, ja see teeb paljud rahutuks. Kas tal on \xc3\xb5igus? _NEWLINE_Murphy probleem tuleneb tema ja Butleri arusaamast, et andestus on pahameele \xc3\xbcletamine. Kui definitsioon pole \xc3\xb5ige, tuleb probleem v\xc3\xb5ib-olla teisiti p\xc3\xbcstitada ning ka teisiti lahendada. Murphy ise leiab, et definitsioon pole t\xc3\xa4ielik. Kui pahameel \xc3\xbcletatakse unustamisega v\xc3\xb5i k\xc3\xa4itumist muutva teraapiaga, siis see pole andestus. Sellep\xc3\xa4rast lisab Murphy, et viha tuleb \xc3\xbcletada moraalsetel p\xc3\xb5hjenditel. Aga sellest ei piisa, sest andestus ei ole lihtsalt muutus emotsioonides, vaid on suunatud pahategijale. Kui n\xc3\xa4iteks ohver \xc3\xbcletas pahameele sellep\xc3\xa4rast, et muidu ta ei suuda teistesse armastavalt suhtuda, kuid s\xc3\xa4ilitas kaine otsustuse, et tegu on kohutava inimesega, kellega ei tohiks l\xc3\xa4bi k\xc3\xa4ia, siis ta pole andestanud, vaid lihtsalt pole enam vihane. Andestuse keskmes on andestaja suhe pahategijaga: andestatakse kellelegi. Kas Piibel annab parema definitsiooni? Vanas Testamendis kasutatakse andestuse kohta s\xc3\xb5nu kipper \'katma\', nasa \'\xc3\xbcles t\xc3\xb5stma, \xc3\xa4ra viima\' ja salach (t\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt \'minna laskma\'), mis on metafoorid selle kohta, et andestaja k\xc3\xb5rvaldab pahategija patu. Katmine t\xc3\xa4hendab, et teineteisele saab l\xc3\xa4heneda, ilma et pattu t\xc3\xa4ielikult n\xc3\xa4eks. \xc3\x84raviimine t\xc3\xa4hendab tegija puhastamist. Ohver laseb ohvritundel minna. Uues Testamendis annab Jeesuse arusaama andestusest edasi tegus\xc3\xb5na aphiemi, mis v\xc3\xb5ib t\xc3\xa4hendada \'vabastama, \xc3\xa4ra saatma\' ja ka \'andestama\' (John Howard Yoder, The Politics of Jesus.) Andestuse puhul eeldatakse amoraalset tegu, kuid andestaja "unustab" talle tehtu, st ta ei lase sellel teol sekkuda tema suhetesse tegijaga, et nad saaksid taastada mingisuguse suhte, v\xc3\xa4hemalt "kodanikusuhte" v\xc3\xb5\xc3\xb5raste vahel. Jeesus r\xc3\xa4\xc3\xa4gib m\xc3\xb5nikord ka tegude andestamisest, ja seda v\xc3\xb5rreldakse v\xc3\xb5lgade andeksandmisega. Ent teo andeksandmine on ettevalmistus tegijale andestamiseks. Kui ohver on teo "\xc3\xa4ra saatnud", siis ta saab v\xc3\xb5tta tegijat kellegi teisena kui sellena, kes talle haiget tegi, ning tegija saab n\xc3\xbc\xc3\xbcd pidada end moraalsest v\xc3\xb5last vabastatuks. N\xc3\xbc\xc3\xbcd on nad j\xc3\xa4lle moraalselt \xc3\xbche pulga peal ja saavad suhteid uuendada. (Herbert Morris, "Persons and Punishments") Nii et andestuse puhul \xc3\xbcletatakse vaatekoht, et teine on mulle liiga teinud, nii et n\xc3\xa4ib, et sellel vaatekohal tulebki minna lasta, et teine oma ellu tagasi v\xc3\xb5tta. V\xc3\xb5ib-olla Murphy ja Butleri arusaam, et andestus on pahameele \xc3\xbcletamine, polegi v\xc3\xb5ib-olla sisuliselt teistsugune, kui Murphy kombel v\xc3\xb5tta pahameelt kognitiivsena: emotsiooniga k\xc3\xa4ib olemuslikult kaasas otsustus, et tegu oli v\xc3\xa4\xc3\xa4r ja tegija on \xc3\xbclekohtutegija (kui pole vabandust). Murphy v\xc3\xa4idab v\xc3\xb5ib-olla, et pahameele \xc3\xbcletamisega kaasneb paratamatult selle otsustuse \xc3\xbcletamine. Hamptoni j\xc3\xa4rgi sellest ei piisa, sest on v\xc3\xb5imalik \xc3\xbcletada nii tunded kui ka otsustus, ja seda isegi moraalsetel p\xc3\xb5hjenditel, ilma et tegu oleks andestusega: n\xc3\xa4iteks kodurahu huvides. Sel juhul lubatakse tegijal j\xc3\xa4tkata haavamist ning lepitakse \xc3\xbclekohtuga. Aurel Kolnai ("Forgiveness") nimetabki seda leppimiseks ja eristab andestusest. Pidev leppimine v\xc3\xb5ib \xc3\xb5\xc3\xb5nestada enesev\xc3\xa4\xc3\xa4rikust ja muuta orjameelseks. Leppimine on Hamptoni j\xc3\xa4rgi ilma (seesmise v\xc3\xb5i v\xc3\xa4lise) protestita leppimine teoga, mis peaks protesti \xc3\xb5igustama, kusjuures seda v\xc3\xb5imaldab lahtisaamine otsustusest, et tegu on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, ja protesti t\xc3\xa4hendavatest tunnetest. Leppimine on v\xc3\xb5imalik ainult enesepettuse korral, mist\xc3\xb5ttu Hampton ei usu, et seda saab kuigi sageli teha. On k\xc3\xbcll raske end uskuma panna, et tegu ei ole v\xc3\xa4\xc3\xa4r, aga v\xc3\xb5ib-olla on see m\xc3\xb5nikord siiski moraalselt kohane (sama arvab ka Kolnai). Kooselu v\xc3\xb5ib n\xc3\xb5uda m\xc3\xb5nikord "moraalset kompromissi", sest \xc3\xb5iguse tagaajamine iga moraalse haavamise puhul v\xc3\xb5ib suhteid kahjustada. Et v\xc3\xa4ltida ohtlikku viha teiste poolt, on m\xc3\xb5nikord v\xc3\xb5ib-olla tarvis teiste moraalsetele eksimustele l\xc3\xa4bi s\xc3\xb5rmede vaadata. Andestuse puhul aga moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4ra tegu ei aktsepteerita. Andestus eeldab, et andestatav tegu oli v\xc3\xa4\xc3\xa4r, ega \xc3\xbctle, et tegu oli ikkagi lubatav v\xc3\xb5i pahameel kohatu. Sellep\xc3\xa4rast Nietzsche \xc3\xbctlebki, et andestamine v\xc3\xb5ib olla v\xc3\xa4ga \xc3\xbclbe. Kui mulle andestatakse see, mis minu meelest polnud v\xc3\xa4\xc3\xa4r, siis ma kaldun v\xc3\xb5tma seda solvanguna, nagu s\xc3\xbc\xc3\xbctu v\xc3\xb5tab solvanguna armuandmist. Aga kui andestajad kunagi ei loobu m\xc3\xb5ttest, et tegu oli v\xc3\xa4\xc3\xa4r, kuidas nad saavad siis loobuda vaatekohast, et tegija on \xc3\xbclekohtutegija? See k\xc3\xbcsimus \xc3\xa4hvardab \xc3\xb5\xc3\xb5nestada andestuse m\xc3\xb5istet. Kui andestus erineb leppimisest, kuidas ta saab siis tegija s\xc3\xbc\xc3\xbcst vabastada? V\xc3\xb5ib-olla juhul, kui tegija on kahetsenud? Aga kui ma taastan temaga suhted, siis pole selge, et ma olen andestanud. Enne kahetsust ma olin kohustatud katkestama suhted temaga, aga kas mitte tema kahetsus ei kohusta mind suhteid taastama, sest ta on n\xc3\xbc\xc3\xbcd oma teost lahti \xc3\xb6elnud ning v\xc3\xa4\xc3\xa4rib seega moraalset austust? Kas mitte just seda pole \xc3\xb5iglane teha? Iga\xc3\xbcks, kelle juhtn\xc3\xb6\xc3\xb6r on "vihka ja v\xc3\xa4ldi neid, kes on amoraalselt k\xc3\xa4itunud; armasta ja austa neid, kes p\xc3\xb5lgavad amoraalset k\xc3\xa4itumist", uuendaks suhteid kahetsejaga t\xc3\xa4pselt nii, nagu andestuse pooldaja n\xc3\xb5uaks, ning oleks selge, et ta ei lepi \xc3\xbcleastumisega, aga ta ei andestaks, vaid lihtsalt kohtleks teda \xc3\xb5iglaselt ja m\xc3\xb5istlikult, sest ta on oma s\xc3\xbcdant muutnud. Nii et n\xc3\xa4ib, et kui n\xc3\xb5uda, et suhteid tohib taastada ainult juhul, kui keegi ei saa seda t\xc3\xb5lgendada leppimisena, siis andestus on tarbetu, liiane. Aurel Kolnai n\xc3\xa4eb selles andestuse paradoksi. See, mis tundub olevat vajalik selleks, et s\xc3\xbcdame muutmine \xc3\xbclekohtutegija suhtes ei oleks leppimine, annab aluse seletada ja \xc3\xb5igustada seda muutust millegi muuna kui andestusena. M\xc3\xb5ned v\xc3\xb5ivad teha j\xc3\xa4relduse, et andestuse m\xc3\xb5iste pole sidus ning tegelikult on jutt kas leppimisest v\xc3\xb5i teiste v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustamisest nende vooruse j\xc3\xa4rgi. Kui tahta andestuse m\xc3\xb5istet p\xc3\xa4\xc3\xa4sta, siis tuleb selgeks teha, kuidas ohver saab \xc3\xbclekohtutegijale andeks anda midagi temas, andeks anda t\xc3\xb5eline s\xc3\xbc\xc3\xbc, ilma et see oleks leppimine amoraalse teoga v\xc3\xb5i amoraalsete iseloomujoontega, mis selles teos avaldusid. Sellised definitsioonid nagu "pahameele \xc3\xbcletamine moraalsetel p\xc3\xb5hjenditel" ja "\xc3\xbclekohtutegijaks pidamise \xc3\xbcletamine moraalsetel p\xc3\xb5hjenditel" ei ole paradoksi lahendamiseks piisavad. Andestust tuleb anal\xc3\xbc\xc3\xbcsida protsessina, mille puhul peale ps\xc3\xbchholoogiliste ettevalmistuste (peamiselt vihast \xc3\xbclesaamise) toimub ka s\xc3\xbcdame muutus, mis ei ole teoga leppimine ja millega tavaliselt kaasneb lepituse pakkumine. (Lepitus ei pea tingimata olema s\xc3\xb5naline. Andestada v\xc3\xb5idakse ka ilma lepituseta, kui see on v\xc3\xb5imatu (n\xc3\xa4iteks tegija on surnud) v\xc3\xb5i pole moraalselt m\xc3\xb5istlik (n\xc3\xa4iteks kui suhete taastamine v\xc3\xb5ib julgustada v\xc3\xa4\xc3\xa4ra tegu kordama). Tavaliselt aga n\xc3\xa4itab see, et lepitust ei soovita, et t\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt pole andestatud.) Murphy m\xc3\xb5istab andestuse all \xc3\xbcldiselt ainult s\xc3\xbcdamemuutust, ja see n\xc3\xa4htavasti vastab s\xc3\xb5na tavakasutusele. Aga Murphy ja Butler ning Piibel p\xc3\xbc\xc3\xbcavad seda kirjeldada selle kaudu, mis tuleb \xc3\xbcletada. Paradoks n\xc3\xa4itab, et nii ei saa, sest andestuse olemus ei tule v\xc3\xa4lja. _NEWLINE_Mis meid \xc3\xb5igupoolest h\xc3\xa4irib, kui meile liiga tehakse? Asi pole lihtsalt ohustamises ega f\xc3\xbc\xc3\xbcsilises ja ps\xc3\xbc\xc3\xbchilises kahjus, kutset\xc3\xb6\xc3\xb6, huvide ja perekonna kahjustamises. Kui kahju teevad loodusj\xc3\xb5ud v\xc3\xb5i \xc3\xb5nnetused, siis me ei tunne viha solvangu p\xc3\xa4rast. \xc3\x9clekohtutegija annab m\xc3\xa4rku, et ta ei pea ohvrit piisavalt v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikuks, et teda peaks paremini kohtlema. See on solvav ja alandav (Murphy). Ohver saab reageerida kahtemoodi. Ta v\xc3\xb5ib pidada s\xc3\xb5numit enda alav\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikkusest v\xc3\xa4\xc3\xa4raks ning tegu enda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusele mittevastavaks v\xc3\xb5i kahtlustada (v\xc3\xb5i isegi uskuda), et ta polegi v\xc3\xa4\xc3\xa4rt paremat kohtlemist, nii et tegu ongi lubatav. Esimesel juhul ohver ei tunne otsest madaldamist, kuid siiski alandamist, sest teda on liiga madalalt koheldud, nagu prints, keda on ekslikult koheldud kerjusena. Inimeste mittekohtlemine vastavalt nende v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusele (nii nagu nad ise seda n\xc3\xa4evad) on haavamine. Tavaliselt lisandub haavumine: inimene ka tunneb end solvatuna. T\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt tunneb ta solvumisvalu. Hampton ei oska \xc3\xb6elda, mis p\xc3\xb5hjendil autustav kohtlemine meile niimoodi haiget teeb; v\xc3\xb5ib-olla seda ei saagi p\xc3\xb5hjendite kaudu seletada. K\xc3\xb5rvaltvaataja silmis ei pruugi haavumise suurus olla vastavuses haavamise tugevusega. Ta v\xc3\xb5ib pidada haavumist liiga suureks v\xc3\xb5i liiga v\xc3\xa4ikeseks, ja siis ta usub, et ohver on enda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust valesti hinnanud. Nii meie kui ka ohvri arusaam sellest, millal teda on alandatud, s\xc3\xb5ltub sellest, millise v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse meie v\xc3\xb5i tema "inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooria" talle omistab. Inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooria \xc3\xbctleb inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikkuse hinnangu p\xc3\xb5hjal, kuidas on teda kohane v\xc3\xb5i kohustuslik v\xc3\xb5i keelatud kohelda. Thomas Hobbes (Leviathan) ja m\xc3\xb5ned teised filosoofid leiavad, et inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse hinnang saab olla ainult instrumentaalne: inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus on tema hind, st kui palju tema v\xc3\xb5imete kasutamise eest antaks. Teiste meelest on v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus, mis m\xc3\xa4\xc3\xa4rab, kuidas meid tuleb austada, hinnast s\xc3\xb5ltumatu, mitteinstrumentaalne ja objektiivne. N\xc3\xa4iteks Immanuel Kanti j\xc3\xa4rgi me oleme oma ratsionaalsuse t\xc3\xb5ttu seesmiselt v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikud kui omaette eesm\xc3\xa4rgid, nii et me oleme k\xc3\xb5ik v\xc3\xb5rdse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega. Utilitarism paigutab inimesed moraalsesse arvutusse ainult \xc3\xbcldisele h\xc3\xbcvele kaasaaitajatena, nii et neid koheldakse ainult instrumentaalse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusena. On aga ka objektiivseid seesmise v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriaid, mis ei omista k\xc3\xb5igile \xc3\xbchesugust v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust, n\xc3\xa4iteks rassi, kasti v\xc3\xb5i soo t\xc3\xb5ttu. Teatud laadi v\xc3\xa4givalla ohvriks langevad naised sagedamini kui mehed, sest meestele omistatakse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus, mis sellist kohtlemist ei luba. Inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooria v\xc3\xb5ib olla ka mitteobjektiivne: pole omadusi, mis annaksid meile seesmise v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse ja v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastme. Sellise teooria j\xc3\xa4rgi on "seesmisel v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusel" p\xc3\xb5hinev arusaam inimese staatusest \xc3\xbchiskonna leiutis, mis on seotud sotsiaalse staatusega v\xc3\xb5i ongi sama asi. Staatuse allikaks v\xc3\xb5idakse pidada ka instrumentaalse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse subjektiivseid hinnanguid; staatust v\xc3\xb5idakse pidada ka indiviiditi erinevaks vastavalt sellele, mis omadustele keegi staatuse omistamisel toetub ja kuidas ta hindab seda, mil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral keegi nende esinemist \xc3\xbchel v\xc3\xb5i teisel inimesel hindab. Inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriad v\xc3\xb5ivad erineda ka selle poolest, kuidas v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust omistatakse. Seda v\xc3\xb5idakse omistada mittev\xc3\xb5istluslike v\xc3\xb5i v\xc3\xb5istluslike (j\xc3\xa4rjestavate) kriteeriumide p\xc3\xb5hjal. J\xc3\xa4rgnevas r\xc3\xa4\xc3\xa4gitakse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusaste kaotamisest nende v\xc3\xb5imaluste suhtes neutraalselt. Inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriasse kuuluvad ka t\xc3\xb5endid selle kindlakstegemiseks. Inimest saab m\xc3\xb5\xc3\xb5ta erinevate skaaladega, aga ei asjaosaline ega teised ei pruugi neid siduda inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega. Prints v\xc3\xb5ib k\xc3\xbcll pidada end seesmise v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse poolest kerjusega v\xc3\xb5rdseks, kuid ikkagi n\xc3\xb5uda kohtlemist, mis vastab tema seisusele. Filosoof v\xc3\xb5ib tugevalt reageerida teole, mida ta v\xc3\xb5tab oma k\xc3\xb5rge staatuse alandamisena filosoofide kogukonnas, sest ta peab seda staatust enda kui inimese m\xc3\xb5\xc3\xb5duks. Kohta edukuse skaalal lapsevanema, sportlase v\xc3\xb5i kunstnikuna v\xc3\xb5idakse pidada v\xc3\xb5i mitte pidada inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse (t\xc3\xa4htsuse, muljetavaldavuse) n\xc3\xa4itajaks. Inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriasse kuulub ka see, kas v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust saab v\xc3\xb5ita ja kaotada. Immanuel Kanti j\xc3\xa4rgi ei saa, kui just m\xc3\xb5istust (ja \xc3\xbchtlasi inimsust) ei kaotata. Thomas Hobbesi j\xc3\xa4rgi on v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust kerge v\xc3\xb5ita ja kaotada, sest see s\xc3\xb5ltub oskustest, iseloomujoontest ja v\xc3\xb5imetest ning sellest, kuidas turg neid hindab. On vaieldav, milline inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooria on moraalne. L\xc3\xa4\xc3\xa4ne inimesed peavad selleks pigem mingit egalitaarset teooriat, n\xc3\xa4iteks Kanti oma. Ent ka hierarhilised teooriad (mis v\xc3\xb5ib-olla pole moraalsed) on v\xc3\xa4ga ligit\xc3\xb5mbavad ning poliitiliselt ja \xc3\xbchiskondlikult m\xc3\xb5jusad isegi \xc3\xbchiskondades, mille ametlik ideoloogia on egalitaarne. (Et m\xc3\xb5ned viha vormid, mis tekivad ainult hierarhilise ja v\xc3\xb5istlusliku inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooria taustal, on v\xc3\xa4ga tavalised, siis k\xc3\xbcllap paljud ainult jutlustavad egalitaarseid teooriaid kui moraaliteooria alust.) Inimese arusaam oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest ja suhtelisest staatusest m\xc3\xa4\xc3\xa4rab selle, kas ta v\xc3\xb5tab tegu alandavana. N\xc3\xa4iteks v\xc3\xb5ib ta end tunda alandatuna, kui ta usub, et on teisest k\xc3\xb5rgema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega, kuid teda koheldakse kui v\xc3\xb5rdset. V\xc3\xb5i siis j\xc3\xa4lle tal on niisugune teooria, mille p\xc3\xa4rast ta ei tunne end alandatuna, kuigi meie meelest teda alandati. N\xc3\xa4iteks v\xc3\xb5ib naine arvata, et v\xc3\xa4gistamist tuleb aktsepteerida. Sel juhtumil on haavamine t\xc3\xb5sisem kui lihtsalt alandamine. Enne v\xc3\xa4gistamist on teda koheldud nii, et talle j\xc3\xa4i mulje, nagu tal poleks nii suurt v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust, et teda ei v\xc3\xb5iks niimoodi kohelda. Ta on nagu printsess, keda on koheldud kui kerjust ja kes on hakanud uskuma, et ta ongi kerjus. Ta ei saa tunda end alandatuna, sest tema enesev\xc3\xa4\xc3\xa4rikust on juba haavatud. Sellist haavamist nimetab Hampton v\xc3\xa4hendamise kogemuseks p\xc3\xa4rast v\xc3\xa4\xc3\xa4ra tegu. V\xc3\xa4hendatust tunda ja uskuda v\xc3\xb5idakse kahel moel. Esimesel juhtumil v\xc3\xb5tab ohver tegu t\xc3\xb5endina selle kohta, et tema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus on v\xc3\xa4iksem, kui ta arvas. Ta kahtlustab, et tal polegi \xc3\xb5igust sellisele kohtlemisele, nagu ta ootas. Ta ei arva, nagu tegu oleks tema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust v\xc3\xa4hendanud, vaid kahtlustab, et tegu n\xc3\xa4itas, et tema enesehinnang on v\xc3\xa4iksem, kui ta arvas. Alandatakse tema enesehinnangut. (David Sachs ("How to Distinguish Self-Respect from Self-Esteem") eristab eneseaustust enesehinnangust. Siin seda vahet ei tehta. Neid v\xc3\xb5ib aga lahutada, kui m\xc3\xb5elda, et inimene v\xc3\xb5ib enesehinnangut kasvatada v\xc3\xb5i kahandada, s\xc3\xa4ilitades sama austuse enda kui inimese vastu. Sel juhul peetakse enda kui inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust objektiivseks, p\xc3\xbcsivaks ja muutumatuks, aga enesehinnang s\xc3\xb5ltub saavutustest kutset\xc3\xb6\xc3\xb6s v\xc3\xb5i edukusest moraali vallas. Sachsi eristusel v\xc3\xb5ib olla m\xc3\xb5te, kui kogukonnas on selline teooria omaks v\xc3\xb5etud, kuid seda eristust ei pruugita teha. Hampton samastab eneseaustuse ja enesehinnangu kui enda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse hinnangu.) Mida rohkem ohver seda v\xc3\xb5imalust usub, seda rohkem saab tema enesehinnang kannatada ja seda v\xc3\xa4hem ta usub, et teda alandati. Emotsionaalne protest solvangu vastu seguneb kartusega, et tegu polnudki (nii v\xc3\xa4ga) solvang. Teisel juhtumil v\xc3\xb5etakse asja nii, et tegu ise v\xc3\xa4hendas ohvri moraalset v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust. N\xc3\xa4iteks v\xc3\xb5ib ohver hakata kartma, et r\xc3\xbcnnak t\xc3\xa4hendas kaotust r\xc3\xbcndajale (nagu poksiringis). V\xc3\xb5i siis ta kardab, et f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline ja ps\xc3\xbchholoogiline kahju, mida ta kannatas, tegi ta v\xc3\xa4hem v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikuks. Inimesed p\xc3\xbc\xc3\xbcavad olla n\xc3\xa4iteks ideaalne sportlane, t\xc3\xa4iuslik ema v\xc3\xb5i t\xc3\xb5eline mees. Teod (n\xc3\xa4iteks halvatuks tegev p\xc3\xbcstolilask v\xc3\xb5i haavamine, mis ei luba enam lapsi saada) v\xc3\xb5ivad meid ilma j\xc3\xa4tta omadustest, mida need ideaalid n\xc3\xb5uavad. Niisugune kvaliteedi kaotus ei t\xc3\xa4henda iseenesest tunnet, et v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest inimesena on midagi kaduma l\xc3\xa4inud, kuid ohver v\xc3\xb5ib asja niimoodi v\xc3\xb5tta ning arvata, et ta ei v\xc3\xa4\xc3\xa4ri enam endist austavat kohtlemist. Ka sellisel v\xc3\xa4hendamisel on astmed. See viimane on subjektiivne kogemus millestki, mida peetakse objektiivselt v\xc3\xb5imalikuks. Oma inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooria t\xc3\xb5ttu v\xc3\xb5idakse mitte uskuda, et niisugune v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse muutus on v\xc3\xb5imalik. Kas selline v\xc3\xa4hendamine on amoraalne? Selleks et vastata, tuleb anal\xc3\xbc\xc3\xbcsida, mis teeb teo mitte ainult kahjulikuks, vaid ka \xc3\xbclekohtuseks (v\xc3\xa4\xc3\xa4raks), ja vastuseks tuleb v\xc3\xa4lja: inimene teeb teisele \xc3\xbclekohut siis ja ainult siis, kui ta (vastutusv\xc3\xb5imelise toimijana) kohtleb teda objektiivselt alandaval moel. (Siin tuleb teha kaks t\xc3\xa4psustust. Esiteks, tuleb selgitada vastutust, see j\xc3\xa4\xc3\xa4b tegemata. Teiseks tuleb hoolitseda selle eest, et \xc3\xb5nnetused ei tuleks arvesse. Ei saa lihtsalt lisada "meelega", sest hooletus v\xc3\xb5ib olla amoraalne. Tarvilik on mens rea \'s\xc3\xbc\xc3\xbcline vaim\', aga seda tuleb t\xc3\xa4psustada. Peale selle, siinse definitsiooni j\xc3\xa4rgi ei ole mittevastutava inimese, n\xc3\xa4iteks hullumeelse tehtud kahju \xc3\xbclekohus; see lahkneb Murphy arusaamast.) \xc3\x9clekohus erineb lihtsalt kahjutegemisest selle poolest, et tehtav ei austa teiste inimeste v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust. See mitteaustamine on igasuguse amoraalsuse alus. (Mitte igasugune v\xc3\xa4hendamine ei ole alandav ja austuseta, ja teatud v\xc3\xa4hendamine v\xc3\xb5ib olla isegi moraalselt n\xc3\xb5utav.) Ent iga vastutusv\xc3\xb5imeline inimene, kes sooritab v\xc3\xa4\xc3\xa4ra teo, ei ole tingimata \xc3\xbclekohtutegija. N\xc3\xa4iteks kui inimene r\xc3\xb6\xc3\xb6vib panka, sest terroristid \xc3\xa4hvardavad vastasel juhtumil tema perekonna tappa, siis me ei laida teda ega pea teda \xc3\xbclekohtutegijaks. Hampton seob siin v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse hinnangud moraalse kohtlemisega, ja see v\xc3\xb5ib tunduda problemaatiline, sest on selliseid inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriaid, mis tunduvad olevat moraalist kaugel. Aga s\xc3\xb5na "moraalne" v\xc3\xa4ljendabki teatud v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuseteooria \xc3\xb5igekspidamist. N\xc3\xa4iteks L\xc3\xb5una-Aafrika valged v\xc3\xa4idavad, et nad peavad mustanahalisi alamaks Piibli p\xc3\xb5hjal. Alandava kohtlemise all kannatada saab ka egalitaarse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuseteooria taustal, v\xc3\xa4hendamise kogemus aga eeldab mitteegalitaarset teooriat._NEWLINE_Pahameelt ei tohi segi ajada algelise kaitsevihaga, mida ka loomad r\xc3\xbcndajate vastu tunnevad, aga koertele tavaliselt (v\xc3\xa4hemalt inimlikku) pahameelt ei omistata. Pahameel pole lihtsalt instinktiivne raev, vaid m\xc3\xb5testatud reaktsioon. (Hampton eeldab siin nagu Murphygi kognitivistlikku emotsioonide teooriat, milles emotsiooni definitsioon viitab ka m\xc3\xb5tlemisele. Emotsioonid h\xc3\xb5lmavad hindavaid uskumusi ja soove, mis saadavad k\xc3\xb5iki tundeid ja f\xc3\xbcsioloogilisi muutusi. (William Lyons, Emotions)) Mis on selle tunnetuslik sisu? Tuleb v\xc3\xa4lja, et ohver saab uskuda, et tegu alandas teda, ilma et tema enesev\xc3\xa4\xc3\xa4rikus kannataks, ja tema enesev\xc3\xa4\xc3\xa4rikus v\xc3\xb5ib teo t\xc3\xb5ttu kannatada, ilma et ta tunneks end alandatuna. Ent k\xc3\xbcllap enamasti tuntakse alandust ja kardetakse, et tegu v\xc3\xa4hendas v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust v\xc3\xb5i n\xc3\xa4itas v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse v\xc3\xa4iksust. Selline segareaktsioon on pahameele puhul keskne. Pahameelt tuntakse ainult haavamiste puhul, mille on meelega tekitanud keegi, kes saab ohvri v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust austada ja peab seda tegema, kuid ei tee seda. (Pahameelt v\xc3\xb5idakse tunda ka loodus\xc3\xb5nnetuse puhul, kui seda peetakse Jumalast saadetuks.) Pahameel eeldab kohtlemist, mida peetakse alandavaks ja seet\xc3\xb5ttu \xc3\xbclekohtuseks (v\xc3\xa4\xc3\xa4raks). Ent pahameelt tuntakse ainult s\xc3\xbc\xc3\xbcliste v\xc3\xa4\xc3\xa4rade tegude puhul, mille eest on v\xc3\xb5imalik ka laita. (Murphy seob pahameele vastutusega seotud v\xc3\xa4\xc3\xa4rade tegudega. Hamptonil on vastutusv\xc3\xb5ime definitsiooni sees, sellep\xc3\xa4rast ta r\xc3\xa4\xc3\xa4gib s\xc3\xbc\xc3\xbclisusest. Pahameelt tuntakse \xc3\xbclekohtutegijate v\xc3\xa4\xc3\xa4rade tegude puhul, mitte s\xc3\xbc\xc3\xbcdimatute tegijate v\xc3\xa4\xc3\xa4rade tegude ega vastutusv\xc3\xb5imetute tegijate tehtud kahju puhul.) Pahameel on viha, mis on suunatud alandava kohtlemise vastu nende poolt, kes oleks saanud toimida ja oleksid pidanud toimima teisiti, ja see protest k\xc3\xa4ib sageli koos etteheidete, noomimise ja kaebamisega. Kui pahameel eeldab niisugust inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriat, mida me peame v\xc3\xa4\xc3\xa4raks, n\xc3\xa4iteks rassistlikku, siis me kritiseerime seda. Me kritiseerime ka neid, kes ei tunne pahameelt, n\xc3\xa4iteks \xc3\xbclalkirjeldatud v\xc3\xa4gistatut, sest see n\xc3\xa4itab meie arvates, et nad hindavad end liiga madalalt. Aga pahameel ei ole ainult protest, vaid ka isikliku kaitse katse. N\xc3\xa4iteks kui v\xc3\xa4ike laps emale valetab, siis on emal k\xc3\xbcll kohane, isegi kohustuslik teda noomida, aga pahameel oleks siin imelik, sest ema on pahameelest \xc3\xbcle. Kui ema tunneks pahameelt, siis me v\xc3\xb5ib-olla \xc3\xbctleksime, et ta tunneb end ebakindlana. Need, kes on pahameelest \xc3\xbcle, kogevad ainult amoraalse teo alandavat iseloomu ja sellega seotud solvangut, kuid ei koge v\xc3\xa4hendamist (eriti mitte esimest t\xc3\xbc\xc3\xbcpi). Nad protestivad, sest nad tahavad kaitsta v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust, mis teeb k\xc3\xa4itumise v\xc3\xa4\xc3\xa4raks, ning kaitsevad sellega kaudselt ka iseennast, kuid enesekaitse ei ole protesti m\xc3\xb5te. Nende viha on suunatud sellele, et on toime pandud moraalne eksimus, mitte kartusele, et tegu n\xc3\xa4itab nende madalat v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust. See ei ole isiklik viha ega ole m\xc3\xb5eldud isikliku kaitsena. Sellist viha nimetab Hampton n\xc3\xb6rdimuseks, kuigi tavaliselt kasutatakse seda s\xc3\xb5na eriti t\xc3\xb5sistel juhtudel ja m\xc3\xb5ned lugejad v\xc3\xb5ivad pidada seda pahameele vormiks. See anal\xc3\xbc\xc3\xbcs seletab, miks n\xc3\xb6rdimust tuntakse ka siis, kui \xc3\xbclekohut tehakse kellelegi teisele, pahameelt aga tunneb tavaliselt ainult see, kes on ise kahju saanud. (T\xc3\xb5si k\xc3\xbcll, n\xc3\xa4iteks vanemad v\xc3\xb5ivad tunda pahameelt laste p\xc3\xa4rast, aga tundub, et see on v\xc3\xb5imalik ainult sellep\xc3\xa4rast, et nad v\xc3\xb5tavad lapsi enda laiendusena. Pahameel teiste vastu suunatud kuritegude puhul on v\xc3\xb5imalik ainult siis, kui end nende teistega seotakse.) Mis see t\xc3\xa4hendab, et pahameel on isiklikult kaitsev protest? Hampton pakub, et pahameel ei ole mitte ainult protest alandava teo vastu, vaid ka kaitse enesehinnangu vastase r\xc3\xbcnnaku vastu. N\xc3\xb6rdinud ohvrid tunnevad ainult alandust, pahameelsed ohvrid aga alandust ja v\xc3\xa4hendust esimeses m\xc3\xb5ttes. V\xc3\xb5idakse uskuda, et 1) solvaja eksis minu v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega ja kohtles mind liiga madalana v\xc3\xb5i et 2) solvajal on \xc3\xb5igus, et minu staatus on madalam, nii et selline kohtlemine on lubatav, v\xc3\xb5i et 3) solvajal on \xc3\xb5igus, et minu v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust v\xc3\xb5ib alandada ning et ta tohib seda teha. Need, kes ei suuda pahameelt tunda, peavad t\xc3\xb5eseks 2. v\xc3\xb5i 3. v\xc3\xa4idet. Need, kes on pahameelest \xc3\xbcle, peavad t\xc3\xb5eseks 1. v\xc3\xa4idet. Need, kes tunnevad pahameelt, usuvad mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral 1. v\xc3\xa4idet ja tahavad seda uskuda, kuid ikkagi kardavad, et t\xc3\xb5ene on 2. v\xc3\xb5i 3. v\xc3\xa4ide. Kohtlemine tekitas kahtluse enda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuses. T\xc3\xa4psemalt \xc3\xb6eldes ei koosne pahameel mitte ainult iseloomulikust tundest, mida sageli seostatakse teatud f\xc3\xbcsioloogiliste muutustega, n\xc3\xa4iteks s\xc3\xbcdame kloppimisega, vaid ka hirmust ja trotsist. Ma kardan, et solvaja toimis lubatavalt, kui ta kohtles mind v\xc3\xa4hev\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikuna. See hirm sisaldab teatud m\xc3\xa4\xc3\xa4ral uskumist, et solvajal on \xc3\xb5igus, ja soovi, et see uskumus poleks t\xc3\xb5ene (soovi, et ma seda \xc3\xbcldse ei usuks). Trots on niisugune: aga mina \xc3\xbctlen, et tal ei ole \xc3\xb5igus. See trots on pahameele s\xc3\xbcda. Pahameelne eitab endale (ja k\xc3\xb5igile teistele) oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse v\xc3\xa4hesust, trotsides alandavast teost tulenevat n\xc3\xa4ivust. Trots tuleb tema soovist olla v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik. See on tema v\xc3\xb5itlus madalama staatuse aktsepteerimise vastu. (Pahameel edendab siis eesm\xc3\xa4rke, mis meil k\xc3\xb5igil on.) See, kui palju me sellele v\xc3\xb5itlusele kaasa elame, s\xc3\xb5ltub inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriast, mis m\xc3\xa4\xc3\xa4rab v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuseastme, mida ta kaitseb. Me kiidame heaks v\xc3\xa4gistamise ohvri v\xc3\xb5itluse s\xc3\xb5numiga (mida ta pooleldi usub), et ta on r\xc3\xbcndajast v\xc3\xa4hem v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik. Meile on vastik valge naise trots mustanahalise mehe \xc3\xbctluse vastu, et ta ei ole tollest parem. Pahameelsete kaitsereaktsioonis on ikkagi midagi murettegevat. Kuidas saab \xc3\xb5nnestuda trotsida selle t\xc3\xb5esust, mida pooleldi usutakse? Pahameelsed on haavatavad, ja selleks et nad saaksid sellesse, mida nad uskuda tahavad, suuresti uskuda, vajab nende trots toestamist. Vaatame inimesi, kes on pahameelest \xc3\xbcle. N\xc3\xa4iteks Jeesus on evangeeliumides kujutatud nii, et ta ei kartnud, et reetmine, piinamine ja ristil\xc3\xb6\xc3\xb6mine toob kaasa moraalse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse kaotamise v\xc3\xb5i ilmsikstuleku. Ristil olles tundis ta ristil\xc3\xb6\xc3\xb6jatele kaasa ja muretses nende p\xc3\xa4rast. See on \xc3\xbclekohtust tuleneva kahju ning alandava kohtlemise kogemine, ilma et see kahjustaks enesehinnangut. (See v\xc3\xb5is sellegipoolest olla v\xc3\xa4ga valus kogemus. N\xc3\xb6rdinud inimesed v\xc3\xb5ivad kogeda valu erineval m\xc3\xa4\xc3\xa4ral. \xc3\x9clalpool kirjeldatud ema ei saa lapse valetamise t\xc3\xb5ttu t\xc3\xb5en\xc3\xa4oliselt isiklikult haiget. Kuigi laps ei austa ema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust ja teda objektiivselt alandab, ei saa laps talle haiget teha, sest ema ei usu lapse vaadet, et tal pole v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust. Ent alandamine tekitab \xc3\xbcldiselt paha tunde. Isegi kui enesehinnang ei satu kahtluse alla, saadakse ikkagi haiget. Hampton arvab, et kuigi Jeesusel polnud Peetruse vastu pahameelt, sai ta siiski s\xc3\xbcgavalt haiget.) N\xc3\xb6rdinud inimesel pole pahameelsele iseloomulikku kartust ja trotsi. Ent ka n\xc3\xb6rdimus sisaldab omamoodi kartust ja trotsi. N\xc3\xb6rdinu kardab, et kui ta ei astu vastu \xc3\xbclekohtutegija v\xc3\xa4ljakutsele kellegi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse aadressil, siis ta julgustab edasisi v\xc3\xa4ljakutseid inimeste v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusele. Sellep\xc3\xa4rast ta trotsib v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse trotsijaid. Ta v\xc3\xb5itleb selle eest, millesse ta juba usub, ning r\xc3\xbcndab selle vastast, et ta ei \xc3\xb5\xc3\xb5nestaks selle v\xc3\xb5imu kogukonnas. Seda vaadet teiste v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusele, millest \xc3\xbclekohtutegija tegu s\xc3\xb5numi saadab, ning vastuseisu m\xc3\xa4rklauda nimetab Hampton amoraalseks \xc3\xbcrituseks. N\xc3\xb6rdinud k\xc3\xa4sitavad oma moraalset \xc3\xbcritust sellega v\xc3\xb5istlevana ning p\xc3\xbc\xc3\xbcavad amoraalsest \xc3\xbcritusest v\xc3\xb5itu saada. Nii et n\xc3\xb6rdimus on amoraalse kohtlemise vastane emotsionaalne protest, mille eesm\xc3\xa4rk on selle v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse kaitse, mille vastu r\xc3\xbcnnak eksis, pahameel on aga emotsioon, mille eesm\xc3\xa4rk on enda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse trotslik taaskinnitamine hoolimata kohtlemisest, mis paneb selles kahtlema. N\xc3\xb6rdimuses pole midagi meeldivat, kuid pahameeles on. Hampton kahtlustab, et asi pole ainult selles, et me naudime selle kinnitamist, mida me oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuseks soovime, vaid ka selles, et see emotsioon julgustab uskumust, et \xc3\xbclekohtutegija on ohvrist moraalselt halvem, sest tal on patuplekk, mida ohvril ei ole. Emotsionaalne protest v\xc3\xb5ib olla viis kinnitada, et tegelikult ollakse \xc3\xbclekohtutegijast parem \xe2\x80\x93 mitte moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikum, k\xc3\xbcll aga v\xc3\xa4\xc3\xa4rib moraalselt halvakspanu nii, nagu ohver ei v\xc3\xa4\xc3\xa4ri. (Kantiaan \xc3\xbctleks, et m\xc3\xb5lemad on eesm\xc3\xa4rgid omaette, aga \xc3\xbclekohtutegija on n\xc3\xa4idanud, et tal on v\xc3\xa4hemalt sel puhul hea tahe, ohvril aga mitte.) Kui p\xc3\xbc\xc3\xbctakse purustatud enesehinnangut parandada, v\xc3\xb5ib see m\xc3\xb5te olla kasulik ja teretulnud. See v\xc3\xb5ib olla ohtlikult l\xc3\xa4hedane vihkamist konstitueerivatele uskumustele._NEWLINE_Vihkamine aetakse sageli pahameelega segi. Vihatakse saab inimest ja sageli vihataksegi, aga pahameelt tuntakse teo peale. Pahameel inimese peale pole suunatud sellele, kes v\xc3\xb5i mis ta on, vaid teole. See viib sisulise erinevuse juurde. K\xc3\xb5igepealt vaatame, kuidas s\xc3\xb5na "vihkamine" katab negatiivsete emotsionaalsete reaktsioonide pere. Ma v\xc3\xb5in n\xc3\xa4iteks vihata inimest nii, nagu ma vihkan pilvist ilma v\xc3\xb5i s\xc3\xa4\xc3\xa4ski, ma ei kannata teda. Hampton nimetab seda lihtsaks vihkamiseks. See on tugev vastumeelsus v\xc3\xa4ga ebameeldivana tunduva asja vastu koos sooviga, et seda poleks. Selle vastand on "lihtne armastus", n\xc3\xa4iteks p\xc3\xa4ikesepaiste ja \xc5\xa1okolaadi v\xc3\xb5i v\xc3\xb5luvate inimeste vastu. Paljudes moraalikontekstides esineb keerulisem vihkamine inimeste vastu, n\xc3\xa4iteks natside v\xc3\xb5i L\xc3\xb5una-Aafrika valgete vihkamine v\xc3\xa4givalla p\xc3\xa4rast. Hampton nimetab seda moraalseks vihkamiseks: see on vastumeelsus inimeste vastu, kes on end samastanud amoraalse \xc3\xbcrituse v\xc3\xb5i praktikaga. Seda ajendab moraalne n\xc3\xb6rdimus ja saadab soov triumfeerida tema v\xc3\xb5i tema \xc3\xbcrituse \xc3\xbcle mingi moraaliprintsiibi v\xc3\xb5i moraalse eesm\xc3\xa4rgi, eriti \xc3\xb5igluse nimel. Selline vihkamine tundub esmapilgul \xc3\xbcllatavalt ebaisikuline: ei r\xc3\xbcnnata mitte niiv\xc3\xb5rd inimest kui tema amoraalseid printsiipe, millega ta on end samastanud. Aga need printsiibid v\xc3\xb5ivad tema iseloomu ja uskumustega l\xc3\xa4bi p\xc3\xb5imuda, nii nagu v\xc3\xa4hk seguneb tervete keharakkudega, nii et printsiipide vihkamisest v\xc3\xb5ib saada inimese vihkamine. Moraalse vihkamise vastandit v\xc3\xb5ib nimetada moraalseks armastuseks \xe2\x80\x93 see on k\xc3\xbclget\xc3\xb5mme nende poole, kellest arvatakse, et ta on end samastanud moraalse \xc3\xbcritusega, (n\xc3\xa4iteks Martin Luther King, Mahatma Gandhi) ning soov n\xc3\xa4ha, et nemad ka nende \xc3\xbcritus v\xc3\xb5idavad. Nii lihtne vihkamine kui ka moraalne vihkamine erinevad nende vihkamisest, kes on mulle isiklikult kahju teinud (\xc3\xbcksk\xc3\xb5ik kas tegu oli moraalselt v\xc3\xa4\xc3\xa4r). See on vimm oma pahategija vastu. Seda sab tunda ainult inimese, mitte teo vastu. Asi on selles, et tegu kutsub esile v\xc3\xb5istlusliku reaktsiooni tegija vastu (m\xc3\xb5te p\xc3\xa4rineb Philippa Footilt). Sellist vihkamist v\xc3\xb5ib tekitada pahameel (aga v\xc3\xb5ib ka mitte tekitada). Pahameelne on ebastabiilses olukorras, sest ta p\xc3\xbc\xc3\xbcab trotsida seda, mida ta pooleldi usub. Kuidas ta hoidub v\xc3\xb5imaliku ebameeldiva reaalsusega leppimisest? Vihkamine ei ole mitte ainult iseloomuliku tundega ja f\xc3\xbcsioloogiliste muutustega emotsioon, vaid ka vihkaja strateegia toe saamiseks soovile mitte lasta end v\xc3\xa4hendada; muidugi see on irratsionaalne strateegia enesehinnangu taastamiseks. Aga kuidas on pahatahtlik v\xc3\xb5i trotslik vihkamine strateegia ja miks see ei saavuta eesm\xc3\xa4rki? Vaatame mittevihkavaid strateegiaid, millega pahameelne v\xc3\xb5ib \xc3\xbclekohtutegija s\xc3\xb5numit trotsida. Ratsionaalne oleks koguda t\xc3\xb5endid, mis n\xc3\xa4itavad, et kardetav uskumus on v\xc3\xa4\xc3\xa4r. Raskus on aga selles, et isegi kui oleks selge, kust t\xc3\xb5endid leida, v\xc3\xb5ib v\xc3\xa4lja tulla, et t\xc3\xb5endite j\xc3\xa4rgi see uskumus ongi t\xc3\xb5ene. Sellep\xc3\xa4rast eelistab haavatav pahameelne strateegiat, mis tagab, et ta saab tuge uskumuse v\xc3\xa4\xc3\xa4rusele. Ta v\xc3\xb5ib kasutada "ebaausat tunnustusestrateegiat": p\xc3\xbc\xc3\xbcda toetada oma soovitavat v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust, tagades ebaausalt teiste inimeste arvamuse, et see, mida nad soovivad, on \xc3\xb5ige, k\xc3\xbcllap sellep\xc3\xa4rast, et nad peavad teiste arvamust oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse oluliseks v\xc3\xb5i isegi otsustavaks t\xc3\xb5endiks. Aus tunnustuseotsija \xc3\xbctleks neile, kelle arvamust ta otsib, miks ta kardab, et tal on v\xc3\xa4iksem v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus, kui ta arvas, ning paluks tal selle valguses otsustada oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse \xc3\xbcle, m\xc3\xb6\xc3\xb6ndes, et tema enda otsustus pole usaldatav. Raskus on siin selles, et teised v\xc3\xb5ivadki \xc3\xb6elda, et ta pole nii v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik, nagu ta tahaks. Paljude pahameelsete jaoks on see viimane asi, mida nad kuulda tahaks. Sellep\xc3\xa4rast nad n\xc3\xa4itavad t\xc3\xb5endeid endale soodsas valguses, n\xc3\xa4iteks varjavad seda, mida nad peavad oma v\xc3\xa4iksema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse t\xc3\xb5endiks (n\xc3\xa4iteks solvavat tegu). T\xc3\xb5endite varjamine polegi vajalik, kui tunnustust on v\xc3\xb5imalik saada inimestelt, kellel on sama palju alust vastut\xc3\xb5endeid ignoreerida, n\xc3\xa4iteks s\xc3\xb5pradelt v\xc3\xb5i sugulastelt v\xc3\xb5i neilt, kes tahavad ignoreerida sarnaseid t\xc3\xb5endeid iseenda puhul. Nad v\xc3\xb5ivad ka jutustada solvavast teost nii, et ei j\xc3\xa4\xc3\xa4ks muljet, et see neid v\xc3\xa4hendab. Aga ebaausad tunnustuseotsijad petavad ennast: nende viis veenduda oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuses tegelikult takistab seda. Kui nad saavad teistelt selle tunnustuse, mida nad soovivad, siis nad ei saa seda uskuda, sest t\xc3\xb5endeid selle vastu ei v\xc3\xb5etud arvesse. Nad tunnevad end petisena, alasti kuningana. On ka teistsuguseid enesepetlikke ja seega irratsionaalseid tunnustamisstrateegiaid. \xc3\x9cks neid on isanda ja orja dialektika Georg Friedrich Wilhelm Hegeli "Vaimu fenomenoloogias" (Hegel kipub tunnustuse ja vihkamise strateegia segi ajama): isand otsib oma \xc3\xbcleoleku tunnustamist sellelt, kellest ta tahab uskuda, et too on temast madalamal; Hampton nimetab seda superstaari tunnustusestrateegiaks. Hampton jutustab muljetavaldava loominguga mainekast filosoofist, kes tahtis v\xc3\xa4ga uskuda, et ta on riigi \xc3\xbcks paremaid filosoofe, kui mitte parim filosoof, kuid muretses pidevalt, et ta pole seda. Konverentsidel otsis ta inimesi, kes tema loomingut arutaks ja kiidaks, ning s\xc3\xa4ras kiitusest. Ent peagi tulid hirmud tagasi. See, kes Hamptonile seda jutustas, oli h\xc3\xa4mmastunud, et hirmud tagasi tulid, aga Hamptoni meelest pole siin midagi imestada. Ta sai uskuda, et ta on parem filosoof (ja \xc3\xbchtlasi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikum inimene), ainult juhul, kui teda kiitis v\xc3\xa4hemalt sama taibukas ja algup\xc3\xa4rane filosoof, et aga tema oli otsustanud end nendest paremaks pidada, siis ta ei saanud nende hinnangut usaldada. Vaatleme superstaari tunnustusestrateegia peegelpilti, algaja tunnustusestrateegiat. V\xc3\xb5tame uue juura\xc3\xb5ppej\xc3\xb5u, kes tahab uskuda, et tal on suured v\xc3\xb5imed, kuid kes pole p\xc3\xa4ris kindel, et tema v\xc3\xb5imed teiste omadele alla ei j\xc3\xa4\xc3\xa4. Ta l\xc3\xa4heb nende juurde, keda ta peab endast v\xc3\xa4ljapaistvamateks, et need tunnustaksid, et tema v\xc3\xb5imed on sama head v\xc3\xb5i paremad. Ent temagi ei saa kinnitust: kui ta nende hinnangut usaldab, siis sellep\xc3\xa4rast, et ta peab neid endast paremaks, ja siis saab nende heakskiit t\xc3\xa4hendada ainult seda, et tema ei ole nii hea kui nemad. Ja kui ta neid ei usalda, sest ta tahab ise parem olla, siis ta on nagu superstaar. Vihkamine (\xc3\xb5el v\xc3\xb5i kade vihkamine) on samuti enesepetlik strateegia oma k\xc3\xb5ikuva enesehinnangu t\xc3\xb5stmiseks. Vaatame k\xc3\xb5igepealt \xc3\xb5elust. Oletame, et keegi on mind meelega raskelt haavanud, n\xc3\xa4iteks f\xc3\xbc\xc3\xbcsiliselt r\xc3\xbcnnanud. Kui ma teda \xc3\xb5elalt vihkan, pean ma teda madalaks ja alatuks. See v\xc3\xb5ib mind ajendada talle tagasi tegema. Ma halvustan teda seljataga v\xc3\xb5i n\xc3\xa4kku, v\xc3\xb5in p\xc3\xbc\xc3\xbcda teda avalikult laita, nautides m\xc3\xb5tet tema avalikust alandamisest. Kui ma p\xc3\xbc\xc3\xbcan n\xc3\xa4ha oma armastatut kasvamas, siis vihatavat ma tahan n\xc3\xa4ha kahanemas, kas enesehinnangu v\xc3\xb5i objektiivse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse poolest. Aga mis sellest v\xc3\xa4hendamisest mulle kasu on? V\xc3\xb5ib-olla see on omaette eesm\xc3\xa4rk, nii et vihkamine v\xc3\xa4ljendab negatiivset teisest huvitatust (Robert Merrihew Adamsi m\xc3\xb5te). (Aga Immanuel Kanti j\xc3\xa4rgi inimesed ei soovi kahju selle enese p\xc3\xa4rast (kuratlik motivatsioon), vaid selleks et ise kasu saada. \xc3\x95el vihkamine on sarnane vimmaga Kanti j\xc3\xa4rgi.) See ei tundu \xc3\xb5ige, sest selles emotsioonis on liiga palju entusiasmi (eriti k\xc3\xb5ige isekamatel), et oleks usutav, et ainus kasu \xc3\xb5elale vihkajale endale on huvitu eesm\xc3\xa4rgi taotlemata k\xc3\xb5rvalm\xc3\xb5ju. Selleks et omakasu \xc3\xbcles leida, vaatame, mis kasu teise v\xc3\xa4hendamisest v\xc3\xb5ib olla. (Lyons (Emotion) k\xc3\xbcll ei usu, et emotsioone omatakse mingiks otstarbeks, nagu Jean-Paul Sartre \xc3\xbctleb, kuid m\xc3\xb6\xc3\xb6nab, et m\xc3\xb5ned emotsioonid on inimesele kasulikud. Ent vihkamisest ta mingit kasu meie p\xc3\xb5hihuvidele ei leia. Hampton p\xc3\xbc\xc3\xbcab n\xc3\xa4idata, et vihkajate meelest on vihkamine kasulik. Vihkamist peetakse isiklikult kasulikuks, sest see edendab iseenda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse edendamise huvi (Thomas Hobbes nimetaks seda kuulsuseihaks.). Ja see, et me vihkamist naudime (kuigi h\xc3\xa4beneme seda), on ps\xc3\xbchholoogiline t\xc3\xb5end selle kasuks, et see emotsioon on meile kasulik.) \xc3\x9cks olukord, kus ma teise kahjust kasu saan, on v\xc3\xb5istlus temaga. Nii et kui n\xc3\xa4ha mind vihatavaga v\xc3\xb5istlevana, siis see seletab minu naudingut. Mille p\xc3\xa4rast ma v\xc3\xb5istlen? Pahameelne, kes soovib enesehinnangut taastada, ei pruugi m\xc3\xb5elda, et \xc3\xbclekohtutegija teda v\xc3\xa4hendades ennast \xc3\xbclendab; ta v\xc3\xb5ib-olla ainult kardab v\xc3\xb5i usub, et ta on langenud nii r\xc3\xbcndaja kui ka teiste suhtes. Kui ta seda usub, siis pole m\xc3\xb5tet vastast vastu v\xc3\xa4hendada; ta tahab iseennast t\xc3\xb5sta, ja teist madaldades ta ei tee selleks midagi. Enda \xc3\xbclendamiseks ta r\xc3\xbcndab vastase v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust, kui ta v\xc3\xb5tab oma v\xc3\xa4hendust v\xc3\xb5istlevalt, ja siis ta on vastase vastu \xc3\xb5el. \xc3\x95el vihkaja n\xc3\xa4eb r\xc3\xbcndaja tegu m\xc3\xa4rgina kaotusest v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusv\xc3\xb5istluses temaga. Ta v\xc3\xb5ib uskuda, et vastane saab n\xc3\xbc\xc3\xbcd redelil t\xc3\xb5usta ja tema peab laskuma. V\xc3\xb5i siis ta usub, et r\xc3\xbcndaja tegu v\xc3\xb5ib t\xc3\xa4histada omadusi, mis asetavad r\xc3\xbcndaja k\xc3\xb5rgemale ja teda ennast madalamale, kui ta arvas. Nagu tennises v\xc3\xb5it k\xc3\xb5rgema r\xc3\xa4nkinguga m\xc3\xa4ngija \xc3\xbcle t\xc3\xb5stab v\xc3\xb5itjat ja langetab kaotajat, sest v\xc3\xb5it t\xc3\xa4hendab paremaid v\xc3\xb5imeid, v\xc3\xb5ib vihkaja karta, et vihatav v\xc3\xb5itis teda nii, et too vastab k\xc3\xb5rgema staatuse n\xc3\xb5uetele ja tema madalama staatuse n\xc3\xb5uetele. \xc3\x95elad vihkajad reageerivad v\xc3\xb5istlevalt. Nagu pahameelne, trotsivad nad v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse kaotust, mida nad kardavad: nad kas \xc3\xbctlevad, et r\xc3\xa4nking p\xc3\xa4rast vihatava v\xc3\xb5itu pole \xc3\xb5ige, v\xc3\xb5i siis \xc3\xbctlevad, et see pole p\xc3\xbcsiv. \xc3\x95el vihkaja toetab oma soovitavat usku maailma \xc3\xbcmber m\xc3\xb5testades, nii et vastane v\xc3\xa4heneb, v\xc3\xb5i sooritades teo, mis n\xc3\xa4itab teise v\xc3\xa4henemist v\xc3\xb5i toob selle kaasa. Vastase v\xc3\xa4hendamine on vahend selleks, et n\xc3\xa4idata v\xc3\xb5i saavutada oma k\xc3\xb5rget v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastet, v\xc3\xa4hemalt k\xc3\xb5rgemat, kui tal p\xc3\xa4rast \xc3\xbclekohut paistab olevat. Milles seisneb maailma trotslik \xc3\xbcmberm\xc3\xb5testamine? Oletame, et keegi sisemiselt keeb vaenlase peale, kellest ta kardab, et ta on teda kuidagi v\xc3\xb5itnud. Vaenlast halvustades ja ennast \xc3\xbclendades projitseerib ta maailmale oma soovitud r\xc3\xa4nkingud. Ta "n\xc3\xa4eb" teda madalana ja ennast k\xc3\xb5rgena. Ja nagu ebaaus teadlane, kes otsib oma teooriale toetust, kasutab ta iga \xc3\xb5lek\xc3\xb5rt, et toetada oma soovitud suhtelist v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust. Ta v\xc3\xb5ib kasutada n\xc3\xa4iteks seda, mida inimesed on vastase kohta r\xc3\xa4\xc3\xa4kinud, v\xc3\xb5i ps\xc3\xbchholoogilisi teooriaid, mis seavad tema saavutused kahtluse alla, v\xc3\xb5i silmatorkavaid iseloomuvigu. Ta v\xc3\xb5ib oma ettekujutuses v\xc3\xb5ita v\xc3\xb5istlusi temaga. Tal v\xc3\xb5ib isegi tekkida vastikus ja viha tema tegude ja iseloomu vastu. Nii naudib ta vastase v\xc3\xa4hendust, sest ta usub oma suhtelist t\xc3\xb5usu v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastmete redelil. Aga sellest piisab harva. Suhtelised v\xc3\xa4\xc3\xa4rtustused, mida ta projitseerib, p\xc3\xa4rinevad soovist. Ta ei saa lihtsalt v\xc3\xa4ita, et ta usub neid. Kartus, mis tekitab trotsi, \xc3\xb5\xc3\xb5nestab usku nendesse, ja t\xc3\xb5endite ebaaus kasutamine ei kinnita neid tema jaoks t\xc3\xb5husalt. Sellep\xc3\xa4rast p\xc3\xbc\xc3\xbcavad \xc3\xb5elad vihkajad sageli leida uusi t\xc3\xb5endeid, proovides n\xc3\xa4iteks midagi ebaausa tunnustusestrateegia taolist, kuid see on enesepetlik. Nad v\xc3\xb5ivad vastast n\xc3\xa4kku halvustada, p\xc3\xbc\xc3\xbcdes panna teda tunnistama oma alav\xc3\xa4\xc3\xa4rsust, mis oleks uus t\xc3\xb5end. (Kas mitte sellep\xc3\xa4rast me ei k\xc3\xb5hklegi oma kuritegude kahetsemisel, et me kardame, et ohver t\xc3\xb5lgendab seda oma v\xc3\xb5iduna, mis meid madaldab v\xc3\xb5i on iseenesest meie alav\xc3\xa4\xc3\xa4rsuse t\xc3\xb5end?) Tavalisemad on k\xc3\xa4ttemaksuaktid, millega vaenlast kontrollitakse, kahjustatakse v\xc3\xb5i valitsetakse. Selliste v\xc3\xb5itudega loodetakse teda v\xc3\xa4hendada, ja seda n\xc3\xa4hakse kaudse enese \xc3\xbclendamisena. Tegu, mis ohustab \xc3\xb5ela vihkaja enesev\xc3\xa4\xc3\xa4rtust ja suhtelist staatust, ei pruugi olla amoraalne. N\xc3\xa4iteks Saul vihkas Taavetit ja tahtis teda tappa, sest Taavet oli vapper s\xc3\xb5jamees. Sauli silmis t\xc3\xa4hendas see, et Taavet on v\xc3\xb5imekas juht. Taavetist sai vihatud v\xc3\xb5istleja k\xc3\xb5rgeima staatuse p\xc3\xa4rast kogukonnas, keda Saul tahtis tappa. Kuigi Taaveti tegu ei olnud amoraalne ega Sauli vastu suunatud, ohustas see Sauli staatust, mis tema silmis m\xc3\xa4\xc3\xa4ras tema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse inimesena, ja sellep\xc3\xa4rast trotsis ta selle teo s\xc3\xb5numit. Selleks et \xc3\xb5el vihkaja tunneks end ohustatuna, ei olegi tarvis, et r\xc3\xbcndaja tegu n\xc3\xa4itaks tema alav\xc3\xa4\xc3\xa4rsust r\xc3\xbcndaja suhtes; piisab kartusest, et see on suhtelisi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastmeid muutnud v\xc3\xb5i pannud neid \xc3\xbcmber hindama. Hampton toob n\xc3\xa4iteks teismelise poisi, kes jooksis kergej\xc3\xb5ustikuklubis s\xc3\xb5bratariga v\xc3\xb5idu ja kaotas. Ta oli kaotusest t\xc3\xbcdrukule alandatud ja tema peale vihane, kuid ei teinud t\xc3\xbcdruku v\xc3\xb5idust j\xc3\xa4reldust, et too on k\xc3\xb5rgema staatusega, k\xc3\xbcll aga j\xc3\xa4reldas, et on teiste poistega v\xc3\xb5rreldes \xc3\xbcsna madala staatusega. Ta hakkas t\xc3\xbcdrukut vihkama, s\xc3\xb5imates teda n\xc3\xa4kku ja mustates seljataga. Poisi silmis t\xc3\xb5stis t\xc3\xbcdruku tegu t\xc3\xbcdruku v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastet t\xc3\xbcdrukuna ja madaldas poisi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastet poisina, kuid see j\xc3\xa4i ikkagi k\xc3\xb5rgemaks. Poiss uskus, et oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastme tagasisaamiseks peab ta v\xc3\xb5itma t\xc3\xbcdrukut teistel aladel. V\xc3\xb5ib isegi \xc3\xb5elalt vihata inimest, kellele omistatakse enda omast k\xc3\xb5rgemat v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastet, kui protestitakse teo vastu, mis annab m\xc3\xa4rku, et ollakse v\xc3\xa4iksema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega, kui arvati. Talupoeg ei pea end kunagi isandast k\xc3\xb5rgemaks, aga kui isanda koormised teevad haiget, v\xc3\xb5ib talupoeg igatseda teda v\xc3\xb5ita ning talle v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuselt l\xc3\xa4hemale j\xc3\xb5uda. Need \xc3\xb5elad vihkajad p\xc3\xbc\xc3\xbcavad \xc3\xb5igustada vaieldavat usku oma suhtelisse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusesse. Sellep\xc3\xa4rast nad tervitavad teiste tegusid, mis v\xc3\xb5ivad n\xc3\xa4idata vastase madalust ning sellega kaudselt t\xc3\xb5sta nende enda v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastet. Aga k\xc3\xbcllap peetakse \xc3\xb5igustust k\xc3\xb5ige kindlamaks, kui v\xc3\xb5idetakse otsene v\xc3\xb5istlus vihatavatega, sest see t\xc3\xb5endab k\xc3\xb5ige paremini v\xc3\xb5itja k\xc3\xb5rgemat v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust. See seletab (\xc3\xb5ela) "vihkamise" ja "pahameele" t\xc3\xa4henduse erinevust. Pahameelne ei r\xc3\xbcnda enda v\xc3\xa4hendajat ennast, vaid seda, mida too oma teoga tema kohta \xc3\xbctles. Vihkaja r\xc3\xbcndab v\xc3\xa4hendajat, sest ta n\xc3\xa4eb selles tema v\xc3\xa4hendaja teo r\xc3\xbcndamise viisi. Selline vihkamine v\xc3\xb5ib seet\xc3\xb5ttu teenida pahameele eesm\xc3\xa4rke, sest see kutsub esile teo, mis on m\xc3\xb5eldud t\xc3\xb5endama, et ollakse tegelikult k\xc3\xb5rgema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega, kui \xc3\xbclekohtutegija tegu eeldas. Ent sellist vihkamist v\xc3\xb5idakse tunda ka ilma pahameeletundeta, n\xc3\xa4iteks Sauli vihkamine Taaveti vastu. Nii et isegi kui alandavat, amoraalset tegu pole olnud, on v\xc3\xb5imalik \xc3\xb5el vihkamine, kui on olnud tegu, mida peetakse v\xc3\xa4hendavaks. \xc3\x95elus v\xc3\xb5ib tekkida, kui p\xc3\xbc\xc3\xbctakse oma suhtelist v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust v\xc3\xb5i suurust t\xc3\xb5estada v\xc3\xb5i suurendada. Nagu pahameeltki, saab \xc3\xb5elat vihkamist tunda ainult juhul, kui usutakse v\xc3\xb5i kardetakse, et inimestel on erinev v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusaste. \xc3\x95ela vihkamise puhul tuleb uskuda ka seda, et v\xc3\xb5isteldakse teiste k\xc3\xb5rgemate redelipulkade p\xc3\xa4rast. Selle emotsiooni aluseks on mitteegalitaarne hindamiss\xc3\xbcsteem, antikantiaanlik v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuseteooria. (Ka kantiaanlikud filosoofid kalduvad \xc3\xb5elale vihkamisele, n\xc3\xa4idates, et nad kalduvad tegelikult ebav\xc3\xb5rdse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriasse.) Inimesed kalduvad Kanti vaadet tagasi l\xc3\xbckkama sellep\xc3\xa4rast, et selle j\xc3\xa4rgi ei saa keegi olla teisest parem v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikum, aga paljud unistavad \xc3\xbcleolekust. V\xc3\xa4\xc3\xa4rtusegalitarism on eriti ebapopulaarne nende seas, kellel on m\xc3\xa4rkimisv\xc3\xa4\xc3\xa4rsed f\xc3\xbc\xc3\xbcsilised v\xc3\xb5i vaimsed v\xc3\xb5imed. Ent kui v\xc3\xb5tta t\xc3\xb5siselt m\xc3\xb5tet, et \xc3\xbched v\xc3\xb5ivad teistest v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikumad olla, siis v\xc3\xb5ivad tekkida hirmud, et teised on rohkem v\xc3\xa4\xc3\xa4rt, ning soov ennast teiste alandamise arvel \xc3\xbclendada. (Selline vihkamine on kadeduse sugulane, kuid kadedus on pisut ausam kui \xc3\xb5el v\xc3\xb5i kade vihkamine. Kadetseja ei karda, vaid usubki, et teisel on k\xc3\xb5rgem v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus. Ta ei p\xc3\xbc\xc3\xbca oma staatust trotsida, kuid soovib, et teise v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus v\xc3\xa4heneks ning tema oma suureneks, nagu ka \xc3\xb5ela v\xc3\xb5i kadeda vihkamise puhul.) Ent \xc3\xb5ela vihkamise kasulikkus on illusoorne, sest tegu on enesepettusega (seda pakkus ka Jon Elster (Ulysses and the Sirens)). (Kant \xc3\xbctleks, et asi on selles, et kellegi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust ei saa kahjustada, aga \xc3\xbclekohtu ohvrid sageli usuvad, et nende v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust on kahjustatud.) Madalama r\xc3\xa4nkinguga tennisem\xc3\xa4ngija tahab seda parandada ning v\xc3\xb5idab k\xc3\xb5rgema r\xc3\xa4nkinguga m\xc3\xa4ngijat. Ta usub, et tema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtus on suurenenud, sest ta on v\xc3\xb5itnud kedagi, kellel on \xc3\xbcldtunnustatult v\xc3\xa4ga k\xc3\xb5rge v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusaste. Mida austatamad on vastased, seda magusam on v\xc3\xb5it nende \xc3\xbcle, sest seda enam t\xc3\xb5stab see v\xc3\xb5itjat. V\xc3\xb5it t\xc3\xb5stab v\xc3\xb5itjat just sellep\xc3\xa4rast, et kaotaja on v\xc3\xa4ga austatud, nii et tema kaotus ei v\xc3\xa4henda oluliselt tema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusastet. Ja kui kaotust m\xc3\xb5istetakse nii, et kaotajal on v\xc3\xa4ga v\xc3\xa4ike v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusaste, siis v\xc3\xb5itjat t\xc3\xb5stab see v\xc3\xa4he. Nii et normaalses v\xc3\xb5istlusolukorras pole selles mingit vastuolu, et p\xc3\xbc\xc3\xbctakse vastast v\xc3\xb5ita, et ennast t\xc3\xb5sta. Vihkamise korral aga on v\xc3\xb5istlus ebanormaalne, moonutatud ja l\xc3\xb5puks iseenesele vastur\xc3\xa4\xc3\xa4kiv. Kui meie tennisist vihkab k\xc3\xb5rgema r\xc3\xa4nkinguga m\xc3\xa4ngijat, siis ta soovib toda v\xc3\xb5ites n\xc3\xa4idata, et too on kehv, teda oluliselt alandada, et v\xc3\xa4hendamisega taastada v\xc3\xb5i t\xc3\xb5estada iseenda staatust. Kui see aga tal t\xc3\xb5esti \xc3\xb5nnestuks, siis vastase alandamise t\xc3\xb5ttu v\xc3\xb5it teda enam ei t\xc3\xb5staks. Sellest r\xc3\xa4\xc3\xa4gib John Donne luuletuses "The Prohibition" ning see on levinud motiiv ka vanades vesternites: kui k\xc3\xa4ttemaksja vastast alandab, ei saa ta v\xc3\xb5idust mingit naudingut. Senistes n\xc3\xa4idetes tahab \xc3\xb5el vihkaja v\xc3\xb5istlust v\xc3\xb5ita, et n\xc3\xa4idata teise madalamat staatust. Kas \xc3\xb5elus on edukam siis, kui tahetakse madalamat staatust esile kutsuda? Ei. Oletame, et vihkajal \xc3\xb5nnestub vihatav madalamaks muuta, n\xc3\xa4iteks halvata v\xc3\xb5i tappa. See on nagu p\xc3\xbc\xc3\xbcd saada kauneimaks, tappes v\xc3\xb5i inetuks tehes k\xc3\xb5ik, kes v\xc3\xb5iksid ilusamad olla. Aga see ei tee olematuks, et nad enne olid ilusamad (v\xc3\xb5i k\xc3\xb5rgema v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusega). Kas vihkaja ei saa siiski lohutust sellest, et ta n\xc3\xbc\xc3\xbcd on k\xc3\xb5rgem? Ei, sest n\xc3\xbc\xc3\xbcd on ta ilusam kui laip v\xc3\xb5i moonutatud n\xc3\xa4oga inimene, kui palju see ilu n\xc3\xa4itab? Vihkaja tahab olla ilusam teistest ilusatest, olla k\xc3\xb5rgem elusast ja tervest. \xc3\x95el vihkamine t\xc3\xbchistab iseennast. Miks siis vihkamine \xc3\xbcldse tundus hea m\xc3\xb5te? Pole m\xc3\xb5tet p\xc3\xbc\xc3\xbcda t\xc3\xb5usta kellegi suhtes, keda ma juba pean v\xc3\xa4hendatuks. Aga kui ma vihkan, siis ma seda v\xc3\xa4hendust ei usu, vaid kardan, et ta on minu suhtes k\xc3\xb5rgem. Just see, et ma pooleldi usun tema k\xc3\xb5rgusesse, teebki v\xc3\xb5idu nii magusaks. Kui ma vihkan, siis ma trotsin seda poolusku ning p\xc3\xbc\xc3\xbcan n\xc3\xa4idata, et ta pole k\xc3\xb5rgel, ja minu v\xc3\xb5idur\xc3\xb5\xc3\xb5m v\xc3\xa4heneb sedam\xc3\xb6\xc3\xb6da, kuidas see \xc3\xb5nnestub. \xc3\x95ela vihkaja sooviga omada k\xc3\xb5rget v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust k\xc3\xa4ib kaasas selle saavutamise strateegia, mis eeldab tema usku oma madalasse v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusesse; kui strateegia \xc3\xb5nnestub, siis ta k\xc3\xb5rget v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust ikkagi ei saavuta. Nii et \xc3\xbcksk\xc3\xb5ik kas \xc3\xb5elus on amoraalne, on see igatahes rumal. (Kui ma olen varem tundnud \xc3\xb5elat vihkamist, on mul raske usku oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusesse toestada, sest need kriteeriumid, mida ma enne kasutasin, v\xc3\xb5ivad n\xc3\xbc\xc3\xbcd p\xc3\xb5rgata minu enese peale: mina v\xc3\xb5in osutuda v\xc3\xa4hev\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslikuks nendesamade kriteeriumide j\xc3\xa4rgi, mida ma vihatavatele rakendasin. Kui ma taotlen teiste tunnustust, siis ma pean varjama teiste vastupidise t\xc3\xb5endite seas varjata oma hirmu, et olen v\xc3\xa4hev\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik (kui ma just ei leia inimesi, kes on samas olukorras ning kes sellep\xc3\xa4rast neid t\xc3\xb5endeid samuti ignoreerivad). Sellep\xc3\xa4rast Jeesus \xc3\xbctlebki: "\xc3\x84rge m\xc3\xb5istke kohut, et teie \xc3\xbcle ei m\xc3\xb5istetaks kohut, sest mis kohtuga teie kohut m\xc3\xb5istate, sellega m\xc3\xb5istetakse kohut teiegi \xc3\xbcle, ja mis m\xc3\xb5\xc3\xb5duga teie m\xc3\xb5\xc3\xb5date, sellega m\xc3\xb5\xc3\xb5detakse ka teile!") Kade vihkamine on \xc3\xb5ela vihkamise l\xc3\xa4hedane sugulane. Kui \xc3\xb5el vihkaja tahab vihatavast \xc3\xbcle olla, et tema suhtes t\xc3\xb5usta, siis kade vihkaja tahab tuua vihatavat alla enda tasemele. AIDS-i nakatunul on madal enesehinnang, sest ta on parandamatult haige ning m\xc3\xb5ned peavad tema haigust r\xc3\xa4paste inimeste haiguseks v\xc3\xb5i isegi Jumala karistuseks. Ta peab end enamiku kaasinimeste suhtes v\xc3\xa4ga madalaks ning on enamiku peale vihane, sest neil on nii palju k\xc3\xb5rgem staatus. Miks siis mitte neid nakatada, et neid tema tasemele tuua? Mis selles head on? Hampton pakub, et kadedalt vihane inimene tahab \xc3\xb5nnetusekaaslasi, et paista teistega v\xc3\xb5rreldes parem. Muidugi on AIDS-ihaigel v\xc3\xa4he lootust \xc3\xbchiskonna v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusk\xc3\xb5verat oluliselt muuta, aga teistel kadedatel vihkajatel v\xc3\xb5ib olla rohkem v\xc3\xb5imalusi. Laps, kes ei saa sama kallist nukku kui s\xc3\xb5bral, l\xc3\xb5hub s\xc3\xb5bra nuku \xc3\xa4ra. Mees, keda ei edutata, takistab v\xc3\xb5istleja edutamist. Nii nad loodavad v\xc3\xb5rdsust saavutada. Hamptoni v\xc3\xa4itel on see neile h\xc3\xbcve sellep\xc3\xa4rast, et see on enese kaudne \xc3\xbclendamine. Aga isegi kui k\xc3\xb5verat \xc3\xb5nnestub muuta, on ikkagi tegu enesepettusega. AIDS-i ohver v\xc3\xb5iks tappa k\xc3\xb5ik peale iseenda ning olla parim inimene, kuid see on meie meelest naeruv\xc3\xa4\xc3\xa4rne, sest me ei hinda teda mitte k\xc3\xb5vera j\xc3\xa4rgi, vaid objektiivselt, reeglite j\xc3\xa4rgi, nii et kui see madal ja vilets inimene oleks ainus inimene, oleks ta ikkagi vilets ja madal. Kadeda vihkaja algne enesehinnang teiste suhtes l\xc3\xa4htus objektiivsest m\xc3\xb5\xc3\xb5dupuust. Kui ta muudab teised endasuguseks, siis ta ei saa oma objektiivset v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust suurendada. T\xc3\xb5si k\xc3\xbcll, kui k\xc3\xb5igil oleks armilised n\xc3\xa4od, siis neid peetaks v\xc3\xb5ib-olla ilusaks, kuid ainult sellep\xc3\xa4rast, et ilusamaid n\xc3\xa4gusid ei teata. Praegu aga teab armiline, kuidas armideta n\xc3\xa4gu v\xc3\xa4lja n\xc3\xa4eb, ja teiste inetuks muutmine teda ilusaks ei tee. Mida rohkem ta teisi inimesi enda tasemele alandab, seda v\xc3\xa4hem tal \xc3\xb5nnestub enesehinnangut muuta, sest ta teeb teised sama madalaks, kui ta ise on, tuletades meelde enda madalust. \xc3\x95el ja kade vihkamine v\xc3\xb5iksid olla Friedrich Nietzche salavimm. Need on j\xc3\xb5uetu vastuseis, vastuhoiakud, mille eesm\xc3\xa4rki pole v\xc3\xb5imalik saavutada. Nad on v\xc3\xa4\xc3\xa4rad ja seega pahed muu hulgas sellep\xc3\xa4rast, et nad on irratsionaalsed. Tuleb v\xc3\xa4lja, et imperatiiv mitte (\xc3\xb5elalt v\xc3\xb5i kadedalt) vihata on v\xc3\xa4hemalt h\xc3\xbcpoteetiline imperatiiv. Sellisest vihkamisest hoidumine ei ole t\xc3\xb5eline h\xc3\xbcve, ja seda kinnitab Aristotelese v\xc3\xa4ide, et pahelised teod kahjustavad tegijat, ja Jeesuse v\xc3\xa4ide: "Minu ike on hea ja minu koorem on kerge." Sellisest vihkamisest ja k\xc3\xa4ttemaksust vabanemine ei tee meid ebam\xc3\xb5istlikult p\xc3\xbchaks, vaid ainult m\xc3\xb5istlikuks. Hamptoni argumendi j\xc3\xa4rgi on nende vihkamise vormide puhul tegu tegevusega, mitte tahtmatu l\xc3\xa4bielamisega, ja see argument kutsub \xc3\xbcles seda tegevust peatama. Me vastutame selle tegevuse eest. Kuigi nende emotsioonidega kaasneb ka tahtmatu f\xc3\xbc\xc3\xbcsiline tunne, on neil ka tunnetuslik sisu, mis on meie kontrolli all, n\xc3\xa4iteks m\xc3\xb5te, et me v\xc3\xb5istleme rivaaliga mingi v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse p\xc3\xa4rast, ja nendega kaasneb enese t\xc3\xb5stmise strateegia. (Artiklis _NEWLINE_"Involuntary Sins" m\xc3\xa4rgib Robert Merrihew Adams \xc3\xb5igesti, et niisuguste emotsioonide eest laidetakse, kuid teeb j\xc3\xa4relduse, et see n\xc3\xa4itab, et need on tahtmatud. Hamptoni meelest see n\xc3\xa4itab, et vihkamine on tahtlik.) _NEWLINE_Oletame, et ohver saab tagasi suure usu oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusesse. Sellega ta \xc3\xbcletab pahameele, kuid see emotsioon asendub n\xc3\xb6rdimusega, kui ta ikka veel protestib v\xc3\xa4\xc3\xa4ra teo vastu (kuigi ta iseennast enam ei kaitse). Ka n\xc3\xb6rdimus on suunatud tegudele, mitte inimestele. See n\xc3\xa4itab, et nagu pahameelgi, r\xc3\xbcndab n\xc3\xb6rdimus kahjuliku teo solvavat s\xc3\xb5numit, kuid erinevalt pahameelsest usub n\xc3\xb6rdinu oma r\xc3\xbcnnakut t\xc3\xa4ielikult. Aga n\xc3\xb6rdinutel on sageli vastuhoiak amoraalsete tegude tegijate vastu, ja seega saab ka n\xc3\xb6rdimust seostada teatud liiki vihkamisega, mida Hampton nimetab moraalseks vihkamiseks. N\xc3\xb6rdinu, kes vastustab solvaja teo s\xc3\xb5numit, v\xc3\xa4ljendab vastumeelsust amoraalse \xc3\xbcrituse vastu, mida tolle tegu edendab, ja tunneb vastumeelsust solvaja enda \xe2\x80\x93 tema iseloomu, harjumuste, dispositsiooni, k\xc3\xb5ige vastu, kui ta samastab teda v\xc3\xb5i v\xc3\xa4hemalt midagi temas selle \xc3\xbcritusega. Seda vastumeelsust motiveerib moraal, sellep\xc3\xa4rast nimetabki Hampton seda moraalseks vihkamiseks. Et solvajat seostatakse kurja \xc3\xbcritusega, siis tal n\xc3\xbc\xc3\xbcd puudub midagi headusest ja moraalsest tervisest, ta on roiskunud, halvaks l\xc3\xa4inud. Nimetus on aga eksitav sellep\xc3\xa4rast, et sellel emotsioonil on alati mingi aste. K\xc3\xb5ige k\xc3\xb5rgemal astmel on see siis, kui seda tuntakse n\xc3\xa4iteks m\xc3\xb5ne natsi, nagu Joseph Goebbelsi vastu: ta on p\xc3\xb6\xc3\xb6rdumatult roiskunud nagu lihat\xc3\xbckk, mis on t\xc3\xa4is vaklu ja m\xc3\xa4da (Ann Davis, "Rottenness"). (Sest see, kes peab teist m\xc3\xa4danenuks, v\xc3\xb5ib uskuda, et karistusega saab m\xc3\xa4da vastu, kui see pole liiga kaugele levinud.) M\xc3\xb5ned meie aja hirmsamad massim\xc3\xb5rvarid on j\xc3\xa4tnud mulje, et neis pole \xc3\xbcldse headust. \xc3\x9cksk\xc3\xb5ik kui r\xc3\xa4nk karistus Adolf Hitlerile v\xc3\xb5i Charles Mansonile m\xc3\xa4\xc3\xa4rata, kuidas saaks \xc3\xbcldse m\xc3\xb5elda lepitusele: tundub, et neis pole enam \xc3\xbcldse korralikkust v\xc3\xb5i selle v\xc3\xb5imalikkustki. Aga m\xc3\xa4dal on astmed, ja moraalne vastumeelsus vastab m\xc3\xa4da astmele. Kui last nimetatakse ulakaks, siis tuntakse pisut sellist vastumeelsust ja lapsele omistatakse pisut m\xc3\xa4da. "T\xc3\xb5bras", "jobu" ja "v\xc3\xa4rdjas" annavad inimesele t\xc3\xb5sisema moraalse hinnangu, mis tekitab suuremat moraalset vastumeelsust. Ja isegi kui oma \xc3\xbclekohtutegijale omistatakse veel m\xc3\xa4rkimisv\xc3\xa4\xc3\xa4rne korralikkus, ei pruugi sellest piisata n\xc3\xa4iteks abielu v\xc3\xb5i s\xc3\xb5pruse uuendamiseks. Sellise vihkamise eesm\xc3\xa4rk ei ole inimest redelil allapoole l\xc3\xbckata. Moraalne vihkaja usub k\xc3\xbcll v\xc3\xa4ga \xc3\xbclekohtutegija \xc3\xbcrituse kurjusesse, aga ta usub, et \xc3\xbclekohtutegija moraalset suurep\xc3\xa4rasust pole tarvis v\xc3\xa4hendada, sest ta on v\xc3\xa4henduses juba veendunud. Samal ajal aga v\xc3\xb5ib ta teda kui moraalse \xc3\xbcrituse vastast v\xc3\xa4ga austada. Laps, kes kiusajaga kakleb, austab teda v\xc3\xa4ga, sest ta on muu hulgas hea kakleja. Kui laps kakluse v\xc3\xb5idab, siis ta on tehtust vapustatud, sest ta sai v\xc3\xb5itu sellest, keda k\xc3\xb5ik vastasena austavad. Nagu igas normaalses v\xc3\xb5istluses, leiavad moraalsed vihkajad, et mida rohkem nad vihatavaid vastastena (kuid v\xc3\xb5ib-olla muus m\xc3\xb5ttes mitte) austavad, seda rohkem nad v\xc3\xb5idu \xc3\xbcle r\xc3\xb5\xc3\xb5mustavad, eriti kui see teenib midagi nii t\xc3\xa4htsat kui moraal. (Hampton pole kindel, mida arvavad moraalsed vihkajad \xc3\xbclekohtutegija v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest. V\xc3\xb5ib-olla see s\xc3\xb5ltub nende inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse teooriast. Kant taunib kurjategijat v\xc3\xa4ga, kuid peab teda ikkagi eesm\xc3\xa4rgiks iseeneses. Teised v\xc3\xb5ivad arvata, et inimene kaotab midagi oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest, kui osa tema iseloomust m\xc3\xa4daneb ja moraalselt sureb.) Peale selle v\xc3\xb5ib moraalne vihkaja tunda uhkust v\xc3\xb5idu kui oma saavutuse \xc3\xbcle. Ja kui v\xc3\xb5idetakse omaenda \xc3\xbclekohtutegijat, siis saab r\xc3\xb5\xc3\xb5mu tunda ka enda ja oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuse kinnitamise \xc3\xbcle. (Kuid see ei olnud v\xc3\xb5itluse eesm\xc3\xa4rk, vaid on ainult k\xc3\xb5rvalm\xc3\xb5ju, mis kinnitab usku enesesse.) Kaks viimast tunnet ei ole k\xc3\xbcll k\xc3\xb5ige \xc3\xb5ilsamad, kuid on t\xc3\xb5eliselt nauditavad. \xc3\x95el ja kade vihkamine ei v\xc3\xb5imalda kumbagi tunnet, sest need ei v\xc3\xb5imalda t\xc3\xb5elist v\xc3\xb5itu. Moraalne vihkamine saabki sellep\xc3\xa4rast v\xc3\xb5imas olla, et see j\xc3\xa4tab v\xc3\xb5imaluse kogu v\xc3\xb5istluse ajal vastast austada. Nad ei austa k\xc3\xbcll vastase arusaama iseenda kui inimese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest, sest oma amoraalse \xc3\xbcrituse t\xc3\xb5ttu v\xc3\xb5ib tollel olla oma suhtelisest v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest v\xc3\xb5rreldes ohvriga edev arusaam. Laps, kes kiusajale tuupi teeb, naudib seda, et kiusaja \xc3\xbclespuhutud arusaam oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest saab kannatada. Ka \xc3\xb5el v\xc3\xb5i kade vihkaja v\xc3\xb5ib \xc3\xb6elda, et ta tahaks seda teha, kuid ta m\xc3\xb5istab oma eesm\xc3\xa4rki teistmoodi: ta tahab vastase v\xc3\xa4\xc3\xa4rtust objektiivselt alandada. Moraalne vihkaja tahab ainult paljastada ja k\xc3\xb5rvaldada vastase v\xc3\xa4\xc3\xa4ra arusaama oma v\xc3\xa4\xc3\xa4rtusest (tema halva \xc3\xbcrituse), ja r\xc3\xb5\xc3\xb5mustab, kui see \xc3\xb5nnestub. Niisugune v\xc3\xa4hendamine on seet\xc3\xb5ttu t\xc3\xa4iesti \xc3\xb5igustatud. Hamptoni meelest on moraalse vihkamise v\xc3\xa4ljatoomine ja anal\xc3\xbc\xc3\xbcs andestuse defineerimisel otsustav. On tarvis arvestada andestaja s\xc3\xbcdame muutust (eristades seda ps\xc3\xbchholoogilistest ettevalmistustest) ning anal\xc3\xbc\xc3\xbcsida seda mingisuguse s\xc3\xbc\xc3\xbcst vabastamisena, kuid nii, et poleks tegu leppimisega Aurel Kolnai ("Forgiveness") m\xc3\xb5ttes. (Kolnai p\xc3\xbc\xc3\xbcab andestuse paradoksi lahendada definitsiooniga, et andestus on halbadest iseloomujoontest tulenevaid tegusid teinud inimese uuesti vastuv\xc3\xb5tmine, nii et andestades ei lepita nende halbade tegudega, vaid andestatakse sellele neis, mis neid halbade tegudeni viis. Aga miks ei ole halva iseloomuga inimestele andestamine nende iseloomuga leppimine?) Eelneva anal\xc3\xbc\xc3\xbcsi j\xc3\xa4rgi saadakse andestamise protsessis, mis on ps\xc3\xbchholoogiline ettevalmistus s\xc3\xbcdame muutumisele, tagasi kindlus omaenese v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuses hoolimata seda vaidlustanud amoraalsest teost. Selleks \xc3\xbcletatakse (loobumise m\xc3\xb5ttes) sellised emotsioonid nagu \xc3\xb5el ja kade vihkamine ning \xc3\xbcletatakse (\xc3\xbcleolemise m\xc3\xb5ttes) pahameel. Alles j\xc3\xa4\xc3\xa4b siiski n\xc3\xb6rdimus teo \xc3\xbcle ja mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral moraalset vihkamist pahategija vastu. Hampton v\xc3\xa4idab, et kui need emotsioonid \xc3\xbcletatakse, siis saab toimuda j\xc3\xa4rgmine s\xc3\xbcdamemuutus: andestajal, kes enne n\xc3\xa4gi \xc3\xbclekohtutegijat mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral halvana, roiskununa v\xc3\xb5i moraalselt mittekorralikuna, on s\xc3\xbcdamemuutus, kui ta oma \xc3\xbcle\xc3\xbcldises moraalses hinnangus tema kohta "peseb \xc3\xa4ra" \xc3\xbclekohtutegija amoraalsed teod v\xc3\xb5i iseloomujooned (ei p\xc3\xb6\xc3\xb6ra nendele t\xc3\xa4helepanu) ja hakkab teda n\xc3\xa4gema ikkagi korraliku, mitte roiskunud inimesena, kellega ta saab suhet uuendada. Ta kiidab ta j\xc3\xa4lle heaks, n\xc3\xbc\xc3\xbcd saab tema poolt olla. Selles seoses on Murphy toodud andestamise tingimused m\xc3\xb5ttekad. (Hamptonil on m\xc3\xb5ne suhtes k\xc3\xbcll k\xc3\xb5hklusi. Miks peaks vastu v\xc3\xb5tma kedagi, kes on kaua kannatanud v\xc3\xb5i on alandatud, kui ta pole korralikum kui enne? Ka heade motiivide tingimus on problemaatiline. Kui ma saan aru, et r\xc3\xbcndaja tahtis mulle head, siis v\xc3\xb5ib \xc3\xb6elda, et ta tegi kahju eksikombel, nii et teda tuleks tegelikult vabandada, ja see pole andestus, sest andestus eeldab s\xc3\xbc\xc3\xbcd. Vanade aegade tingimus aga klapib, sest m\xc3\xa4lestus varasemast s\xc3\xb5prusest v\xc3\xb5ib veenda, et tegija on vaatamata teole korralik.) Kahetsus n\xc3\xa4itab tegija korralikkust siiski v\xc3\xa4ga h\xc3\xa4sti, ja v\xc3\xb5idakse ka m\xc3\xa4letada v\xc3\xb5i teada saada midagi, mis n\xc3\xa4itab, et ta ikkagi ei ole roiskunud (n\xc3\xa4iteks varasem s\xc3\xb5prus v\xc3\xb5i m\xc3\xb5ni s\xc3\xbc\xc3\xbcd pehmendav asjaolu). Ja nagu Murphy jutust ilmneb, isegi kui tegija ei ole end amoraalsest \xc3\xbcritusest lahutanud, on talle andestamine \xc3\xb5igustatud, kui andestus ise pehmendaks tema s\xc3\xbcdant ja murraks tema m\xc3\xa4ssu moraali vastu. Niimoodi defineeritud andestus ei kollabeeru ka suhete uuendamiseks Aurel Kolnai mitteandestamise moraaliprintsiibi j\xc3\xa4rgi: andestaja ei oota \xc3\xbclekohtutegijaga taas\xc3\xbchinemisega, kuni too t\xc3\xb5estab, et on moraalselt uuesti s\xc3\xbcndinud, vaid usaldab, et kuigi too ei ole uuesti s\xc3\xbcndinud, on ta siiski k\xc3\xbcllalt hea hoolimata sellest, mida ta tegi. Nii et andestus on otsus n\xc3\xa4ha \xc3\xbclekohtutegijat soodsamas valguses. See otsus ei ole ka \xc3\xbclekohtuga leppimine. Andestaja ei loobu vastuseisust teole ega isegi \xc3\xbclekohtutegija halbadele iseloomujoontele, vaid revideerib hinnangut inimesele endale, mis ei taandu iseloomujoontele ega teole. Ta j\xc3\xb5uab ausale otsusele, et see inimene ei v\xc3\xa4\xc3\xa4ri tema moraalset vihkamist, sest vaatamata oma teole on ta korralik. Andestades ta ei lepi millegi halvaga, sest andestus ongi otsus, et ta ei ole halb. See definitsioon n\xc3\xa4itab ka, kuidas andestus on suunatud tegijale. Kui inimesele andestatakse, siis ta kiidetakse inimesena heaks hoolimata teost. Sellep\xc3\xa4rast on loomulik seda tegijale \xc3\xb6elda ning p\xc3\xbc\xc3\xbcda uuendada suhet temaga, kuigi asjaolud (n\xc3\xa4iteks tegija surm) v\xc3\xb5ivad selle v\xc3\xb5imatuks teha. (Andestaja v\xc3\xb5ib suhte uuendamata j\xc3\xa4tta, sest ta kardab m\xc3\xb5nest tegija iseloomujoonest endale ohtu. N\xc3\xa4iteks naine, keda mees peksis, v\xc3\xb5ib mehele andestada, kuid siiski soovida lahutust.) Vana Testamendi metafoorid sobivad siia h\xc3\xa4sti. Kui andestaja saadab \xc3\xa4ra moraalse pleki, mille tegu paistis \xc3\xbclekohtutegijale j\xc3\xa4tvat, siis saab ta n\xc3\xa4ha teda plekituna. Kui ta laseb minna tundel, et ta on amoraalse inimese ohver, siis ta loobub vaatekohast, mis laseb tal paista moraalselt roiskununa. See, kellele andestatakse, v\xc3\xb5ib tunda, et ta on plekist puhastatud, m\xc3\xa4dast ravitud, sest andestaja vaatekoht v\xc3\xb5imaldab tal n\xc3\xa4ha end korralikuna, mitte mingil m\xc3\xa4\xc3\xa4ral moraalselt kahjustatuna. Kui \xc3\xb6eldakse, et kellelegi andestati mingi tegu v\xc3\xb5i iseloomujoon, siis on jutt sellest, et seda ei peetud enam tema hinge seisukorra t\xc3\xb5endiks, nii et n\xc3\xbc\xc3\xbcd saadi teda soodsalt hinnata. See ei ole leppimine, kui see tuleb andestaja ausast usust, et amoraalne tegu ei ole hea t\xc3\xb5end tegija hinge kohta. Kui see anal\xc3\xbc\xc3\xbcs on \xc3\xb5ige, siis andestus t\xc3\xb5otab nii andestajale kui ka andestatavale palju kasu. See v\xc3\xb5imaldab suhte uuendamist ning vabastab m\xc3\xb5lemad amoraalse teo tagaj\xc3\xa4rgedest. Andestaja ei pea enam olema end kaitsva ohvri rollis ja tegija ei pea enam olema ohvrile v\xc3\xb5lgu oleva patuse rollis. Aga suurim h\xc3\xbcve on v\xc3\xb5ib-olla see, et \xc3\xbclekohtutegija vabaneb ohvri moraalse vihkamise tagaj\xc3\xa4rgedest. Kui tegija kardab, et ohvril on \xc3\xb5igus, kui too n\xc3\xa4eb teda moraalselt roiskununa, siis ta v\xc3\xb5ib hakata iseennast moraalselt vihkama. Niisugune vastumeelsus enda vastu on tunne, et ollakse t\xc3\xa4ielikult v\xc3\xb5i osaliselt moraalselt kole, ebapuhas, nakatatud. See v\xc3\xb5ib olla suunatud oma iseloomu v\xc3\xb5i dispositsioonide vastu v\xc3\xb5i ohtlikumal juhul k\xc3\xb5ige vastu, mis endas on, nii et hakatakse uskuma, et seal pole midagi head v\xc3\xb5i korralikku. Kui see on suunatud ainult osa vastu endast, mida loodetakse paremaks muuta, v\xc3\xb5ib sel olla soovitav tulemus. Aga kui see on suunatud enda kesksete osade vastu, mille muutmist ei peeta v\xc3\xb5imalikuks, v\xc3\xb5i k\xc3\xb5ige vastu endas, v\xc3\xb5ib see viia eneseh\xc3\xa4vitamisele. (Aga kui halb inimene niiviisi tunneb, siis ta ei ole t\xc3\xa4iesti kuri.) Need, kes end moraalselt vihkavad, p\xc3\xbc\xc3\xbcavad endale andestada. Nii judaism kui ka kristlus peavad enesele andestamist raskeks ning \xc3\xbctlevad sageli, et see on v\xc3\xb5imalik Jumalalt saadud andestamise abil. Jumala andestus \xc3\xbctleb, et s\xc3\xbc\xc3\xbcdlane on vaatamata oma teole v\xc3\xa4\xc3\xa4rtuslik, nii et tema peale saab vaadata s\xc3\xbcmpaatiaga ning pidada teda v\xc3\xb5imeliseks paremaks saama. Kui inimene kohkub oma tegudest, v\xc3\xb5ib tal olla raske end selles veenda. Kuid ohvri andestus v\xc3\xb5ib anda sama s\xc3\xb5numi, nii et tegija v\xc3\xb5ib m\xc3\xb5elda: kui juba tema n\xc3\xa4eb mind niisugusena, kellega v\xc3\xb5ib suhted taastada, siis v\xc3\xb5ib-olla ma ei olegi niisugune monstrum. See v\xc3\xb5ib olla esimene samm teel, mis viib endale meeldimiseni ja moraali taasomaksv\xc3\xb5tmiseni. Nii et see definitsioon v\xc3\xb5ib anda aluse, et kummutada Murphy v\xc3\xa4ide, et andestus v\xc3\xb5ib m\xc3\xb5nikord olla halb asi. Ent tekib ka k\xc3\xbcsimus, mida Murphy ei aruta: kui andestaja s\xc3\xbcda muutub sellep\xc3\xa4rast, et ta hindab tegija korralikkuse ausalt \xc3\xbcmber, siis tundub, et sellist andestust pole v\xc3\xb5imalik tahta, kui ollakse veendunud vastupidises. Ent meid k\xc3\xa4stakse andestada neile, kes meile \xc3\xbclekohut teevad. P\xc3\xbc\xc3\xbcda tahta midagi uskuda on vastuoluline, kuidas saab siis sellel k\xc3\xa4sul m\xc3\xb5te olla? Isegi kui me suudame ohjeldada ja peatada vihkamist, kuidas me saame kontrollida oma uskumusi teiste inimeste korralikkuse kohta? Kas me peaksime seda tahtma? Ja kui me m\xc3\xb5nikord nimetame andestaja s\xc3\xbcdamemuutust otsuseks n\xc3\xa4ha kedagi uues valguses, kas siis me ei aja t\xc3\xb5elist s\xc3\xbcdamemuutust segi s\xc3\xbcdamemuutuse katsega, ja v\xc3\xb5ib-olla andestuse k\xc3\xa4sk rohkem ei n\xc3\xb5uagi?\n_START_SECTION_\nIsiklikku\n_START_PARAGRAPH_\nTa oli abielus filosoof Richard Healeyga._NEWLINE_Ta suri ajuverevalumi tagaj\xc3\xa4rjel.'