b'\n_START_ARTICLE_\nT\xc3\xb5etagaja ja valetagaja\n_START_PARAGRAPH_\nT\xc3\xb5etagaja ehk t\xc3\xb5etegija (inglise keeles truthmaker) on entiteet, mille t\xc3\xb5ttu t\xc3\xb5ekandja on t\xc3\xb5ene. Valetagaja on olemasolev reaalsus, mille t\xc3\xb5ttu propositsioon on v\xc3\xa4\xc3\xa4r (juhul, kui ta on v\xc3\xa4\xc3\xa4r)._NEWLINE_Filosoofias on arutletud k\xc3\xbcsimuse \xc3\xbcle, kas iga t\xc3\xb5ekandja vajab t\xc3\xb5etagajat. Parmenidese klassikalist v\xc3\xa4idet, et mida pole olemas, sellest ei saa ka m\xc3\xb5elda, on m\xc3\xb5istetud v\xc3\xa4itena, et igal t\xc3\xb5ekandjal peab olema t\xc3\xb5etagaja, sest muidu ei saaks t\xc3\xb5ekandja olla millegi kohta._NEWLINE_V\xc3\xa4ide, et igal t\xc3\xb5ekandjal on t\xc3\xb5etagaja, viib filosoofiliste raskusteni nagu k\xc3\xbcsimus, mis v\xc3\xb5iks olla eetilise, modaalse v\xc3\xb5i matemaatilise t\xc3\xb5ekandja t\xc3\xb5etagaja. Need, kes on t\xc3\xb5etagajates piisavalt veendunud ning kahtlevad samas t\xc3\xb5etagajate olemasolus teatud t\xc3\xbc\xc3\xbcpi t\xc3\xb5ekandjate jaoks, muidugi lihtsalt eitavad nende t\xc3\xb5ekandjate t\xc3\xb5esust. Need, kelle arvates on Parmenidese v\xc3\xa4ide piisavalt veenev, peavad sedalaadi propositsioonide t\xc3\xb5etagajate otsinguid sageli eriti oluliseks metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsiliseks probleemiks._NEWLINE_Igale t\xc3\xb5ekandjale t\xc3\xb5etagaja omistamisega kaasneb ka raskus eksistentsiv\xc3\xa4idetega (v\xc3\xb5i universaalv\xc3\xa4idetega). Millise entiteedi t\xc3\xb5ttu on t\xc3\xb5ene, et \xc3\xbckssarvikuid pole olemas? Lahenduseks on pakutud k\xc3\xb5igi asjade summat v\xc3\xb5i (Richard M. Gale) olukorda, kus x1 ei ole \xc3\xbckssarvik, x2 ei ole \xc3\xbckssarvik... ja k\xc3\xb5ik asjad on x1, x2 jne._NEWLINE_David Kellogg Lewis on pakkunud v\xc3\xa4lja t\xc3\xb5etagajate teooria m\xc3\xb5\xc3\xb5dukama versiooni, mille kohaselt vajavad t\xc3\xb5etagajaid \xc3\xbcksnes positiivsed propositsioonid (nt peab olema t\xc3\xb5etagaja propositsioonil, et hobused on olemas, kuid mitte samav\xc3\xb5rd t\xc3\xb5esel propositsioonil, et \xc3\xbckssarvikuid ei ole olemas). Negatiivse propositsiooni p teeb t\xc3\xb5eseks valetagajate puudumine, st p eituse t\xc3\xb5etagajate puudumine. Just seda v\xc3\xb5is pidada silmas Protagoras, kui ta \xc3\xbctles, et t\xc3\xb5eselt k\xc3\xb5nelda t\xc3\xa4hendab \xc3\xbctelda olevast, et see on, ja olematust, et seda pole._NEWLINE_T\xc3\xb5etagajate teoreetikud teevad vahet eri t\xc3\xb5ekandjate t\xc3\xb5etagajate vahel. M\xc3\xb5ne autori arvates on propositsiooni "Sokrates istub" t\xc3\xb5etagaja "Sokratese istumine" (mis iganes see korrektses ontoloogias oleks) ning \xc3\xbcldiselt v\xc3\xb5ib lauses s v\xc3\xa4ljendatud t\xc3\xb5ekandja t\xc3\xb5etagajale viidata s-i partitsiibilise nominaliseerimisega. Teiste hinnangul on propositsiooni "Sokrates istub" t\xc3\xb5etagaja Sokrates ise. Igal juhul peetakse t\xc3\xb5etagajat millekski konkreetseks - kas see, mille olemasolust t\xc3\xb5ekandja teatab, v\xc3\xb5i see, mille kohta t\xc3\xb5ekandja kehtib._NEWLINE_Kuigi t\xc3\xb5etagajate olemasolu paistab olevat segane k\xc3\xbcsimus, on selle konkreetsed juhtumid olulised terve rea filosoofiliste teemade juures. Nii on John Leslie Mackie v\xc3\xa4itnud, et moraaliv\xc3\xa4idete t\xc3\xb5etagajad oleksid "veidrad entiteedid", liiga kummalised, et olemas olla, ning seega on k\xc3\xb5ik moraaliv\xc3\xa4ited v\xc3\xa4\xc3\xa4rad. Seevastu v\xc3\xb5ib jumaliku k\xc3\xa4su teooriat pooldav metaeetik kinnitada, et moraaliv\xc3\xa4ite t\xc3\xb5etagaja on t\xc3\xa4iusliku Jumala k\xc3\xa4sk ning seega, kui moraaliv\xc3\xa4ited on t\xc3\xb5esed ja t\xc3\xb5etagaja teooria kehtib, on Jumal olemas. Metaeetika koolkondade eriarvamused tulenevad osalt eri seisukohtadest k\xc3\xbcsimuses, millised t\xc3\xb5etagajad oleksid moraaliv\xc3\xa4idetel, kui need v\xc3\xa4ited oleksid t\xc3\xb5esed, ja kas s\xc3\xa4herdused t\xc3\xb5etagajad on olemas.\n_START_SECTION_\nKlassikaline artikkel\n_START_PARAGRAPH_\nT\xc3\xb5etagaja m\xc3\xb5iste v\xc3\xb5tsid kasutusele Kevin Mulligan,  Peter Simons ja Barry Smith (1984). _NEWLINE_20. sajandi alguses hakati uurima t\xc3\xb5esuse ontoloogiat: kui suur on vajadus eeldada, et on olemas entiteedid, millel on mingi roll t\xc3\xb5esuse seletamises. M\xc3\xb5ned neist, nagu Bernard Bolzano laused iseeneses, Gottlob Frege "m\xc3\xb5tted" ning  Bertrand Russelli ja George Edward Moore\'i propositsioonid, pidid olema t\xc3\xb5esuse ja v\xc3\xa4\xc3\xa4ruse kui omaduste kandjad. M\xc3\xb5ned filosoofid, nagu Bertrand Russell, Ludwig Wittgenstein "Loogilis-filosoofilises traktaadis" ja Edmund Husserl "Loogilistes uurimustes", v\xc3\xa4itsid, et nende t\xc3\xb5ekandjate asemel v\xc3\xb5i peale nende peab eeldama, et on olemas entiteedid, mille t\xc3\xb5ttu laused ja/v\xc3\xb5i propositsioonid on t\xc3\xb5esed. Neid nimetati muu hulgas t\xc3\xb5siasjadeks, asjaoludeks ja asjade seisudeks. (Asjaolude ontoloogiat kaitsesid ka Adolf Reinach (Zur  Theorie  des  negativen  Urteils. \xe2\x80\x93  Alexander  Pf\xc3\xa4nder (toim). M\xc3\xbcnchener  Philosophische  Abhandlungen, Leipzig:  Barth 1911, lk 196\xe2\x80\x93254) ja Roman Ingarden. Der Streit um die Existenz der Welt, 2 k\xc3\xb6idet, T\xc3\xbcbingen: Niemeyer 1964/1965, ptk XI; vrd Barry Smith. Essay in Formal Ontology. \xe2\x80\x93 Grazer Philosophische Studien, 1978, 6, lk 39\xe2\x80\x9362.) Et mitte ette \xc3\xa4ra otsustada, kas need s\xc3\xb5nad on sobivad, nimetatakse sellele rollile kandideerivaid entiteete siin t\xc3\xb5etagajateks (t\xc3\xb5etegijateks) (vrd Husserl, "Loogilised uurimused VI,  \xc2\xa7  39:  "Igal sammul ... tuleb eristada t\xc3\xb5eseks tegevaid asjade seise ilmsust ennast konstitueerivatest asjade seisudest." _NEWLINE_Kui loogiline realism langes ebasoosingusse, v\xc3\xa4henes ka huvi t\xc3\xb5esuse ontoloogia vastu. Vastavuse m\xc3\xb5iste ja eelk\xc3\xb5ige t\xc3\xb5esuse m\xc3\xb5iste ise hakkasid tunduma h\xc3\xa4marate ja metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsilistena. Tundus, et Alfred Tarski k\xc3\xbcll rehabiliteeris t\xc3\xb5esuse m\xc3\xb5iste, kuid h\xc3\xbclgas t\xc3\xa4isverelise t\xc3\xb5e vastavusteooria. (Aristotelese "\xc3\xb6elda selle kohta, mis on, et see ei ole, v\xc3\xb5i selle, kohta, mis ei ole, et see on, on v\xc3\xa4\xc3\xa4r, aga \xc3\xb6elda selle kohta, mis on, et see on, v\xc3\xb5i selle kohta, mis ei ole, et see ei ole" pole t\xc3\xa4isvereline vastavusteooria, aga mujal k\xc3\xa4sitab Aristoteles t\xc3\xb5esust subjekti ning reaalse atribuudi kombinatsioonina.)  Tarski kannul on filosoofid ja loogikud uurinud keeruliste ja h\xc3\xa4mmastavate keele ja reaalse maailma vaheliste suhete asemel hulgateoreetilisi aseaineid. Uuritud on modaalseid, ajalisi, kontrafaktuaalseid, intentsionaalseid, deiktilisi jt lauset\xc3\xbc\xc3\xbcpe. See v\xc3\xb5imaldas k\xc3\xbcll keele ehitust paremini taibata, kuid ei r\xc3\xa4\xc3\xa4gi keele ja reaalsuse suhtest. Sisulise jutu asemel, nagu "Traktaadis", "Principia Mathematica" II peat\xc3\xbckis ja Hermann Weyli raamatu "Das Kontinuum" alguses, \xc3\xb6eldakse n\xc3\xa4iteks: monaadiline predikatsioon _NEWLINE_Pa on t\xc3\xb5ene siis ja ainult siis, kui a on P ekstensiooniks oleva hulga element. See ei \xc3\xbctle midagii selle kohta, kuidas reaalse maailma kohta k\xc3\xa4ivaid lauseid t\xc3\xb5eseks v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4raks tehakse. Tundub, et hulgateooria ei aita siin edasi.  _NEWLINE_Hilary Putnam (Meaning and the Moral Sciences, London: Routledge 1978, lk 25jj) on v\xc3\xa4itnud, et kuna Tarski t\xc3\xb5eteooria on s\xc3\xbc\xc3\xbctu ja v\xc3\xa4ldib "ebasoovitavaid" m\xc3\xb5isteid, ei m\xc3\xa4\xc3\xa4ratle ta m\xc3\xb5istet, mida ta pidi haarama, sest selline formaalne iseloomustus sobib ka siis, kui "t\xc3\xb5est" interpreteerida kui \xc3\xb5igustatult v\xc3\xa4idetavat ja loogiliste konstantide interpretatsiooni vastavalt kohandada. Putnam j\xc3\xb5udis j\xc3\xa4reldusele, et t\xc3\xb5esuse seletamiseks on tarvis Tarski teooriat t\xc3\xa4iendada filosoofiliselt mitteneutraalse vastavusteooriaga. Siin ongi jutt niisugusest teooriast. Et Tarski ignoreerib just atomaarseid lauseid, siis pole tema teooria m\xc3\xa4\xc3\xa4ramatus \xc3\xbcllatav. (Samamoodi on m\xc3\xa4\xc3\xa4ramatu naturaalarvude Peano aksiomaatika. Selle teooria mudeliks on ka n\xc3\xa4iteks negatiivsed t\xc3\xa4isarvud, paarisarvud, miljonist suuremad naturaalarvud ja paljud muud jadad. Isegi kui mainitud interpretatsioonide v\xc3\xa4listamiseks lisada liitmise ja korrutamise rekursiivsed aksioomid, ei saa v\xc3\xa4listada mittestandardseid mudeleid. Naturaalarvudeni j\xc3\xb5udmiseks tuleb arvesse v\xc3\xb5tta nende rakendamist loendamiseks.) Et t\xc3\xb5esuse loomus on Tarski t\xc3\xb5eteooria laadsete teooriatega alam\xc3\xa4\xc3\xa4ratud, siis adekvaatses t\xc3\xb5eteoorias peab peale puhtsemantiliste kaalutluste olema ka muid kaalutlusi. Sellise teooriani saab j\xc3\xb5uda t\xc3\xb5ekandjate ja t\xc3\xb5etagajate vahelise seose otsese uurimise kaudu. _NEWLINE_Loogiline atomism n\xc3\xa4itas, et iga lauset\xc3\xbc\xc3\xbcp ei vaja oma iseloomulikku t\xc3\xb5etagajat\xc3\xbc\xc3\xbcpi. Kui me oskame seletada atomaarsete lausete t\xc3\xb5esust ja v\xc3\xa4\xc3\xa4rust, siis meil ei pea olema spetsiaalseid t\xc3\xb5etagajaid n\xc3\xa4iteks eitavate, konjunktiivsete, disjunktiivsete ja samasuslausete jaoks. See on t\xc3\xa4nap\xc3\xa4eva rekursiivsete t\xc3\xb5eteooriate v\xc3\xa4ltimatu eeldus. Siin keskendutakse sellistele atomaarsetele lausetele, mis preditseerivad midagi \xc3\xbche v\xc3\xb5i mitme ruumilis-ajalise objekti kohta. Siin pole tarvis otsustada, kas see on t\xc3\xb5sine piirang, sest realistlik teooria peab selliste lausetega niikuinii tegelema. Neutraalne termin "t\xc3\xb5etagaja" v\xc3\xb5imaldab lahutada \xc3\xbcldist t\xc3\xb5etagajate k\xc3\xbcsimust k\xc3\xbcsimusest, mis laadi entiteedid t\xc3\xb5etagajad on. Suuremalt jaolt tuleb juttu "momentide" pretensioonist sellele rollile.    _NEWLINE_Moment on eksistentsiaalselt s\xc3\xb5ltuv ehk mitteenesek\xc3\xbcllane objekt, st niisuguse loomusega objekt, et ta ei saa eksisteerida \xc3\xbcksinda, vaid n\xc3\xb5uab mingi teise objekti olemasolu v\xc3\xa4ljaspool ennast. _NEWLINE_Esmapilgul v\xc3\xb5ib tunduda kummaline pidada niisuguseid v\xc3\xa4ljendeid nagu "a hoolimatus" ja "b puhtus" \xc3\xbcldse osutavaks v\xc3\xa4ljendiks. Filosoofid kipuvad pidama neid v\xc3\xa4ljendeid sellisteks, mis tuleb filosoofiliseks anal\xc3\xbc\xc3\xbcsiks sobivast keelest k\xc3\xb5rvaldada ainult n\xc3\xa4iteks materiaalsetele asjadele osutava jutu kasuks. Siin tullakse  tagasi vanema traditsiooni juurde, mis saab v\xc3\xb5tta selliseid v\xc3\xa4ljendeid t\xc3\xa4histavana ruumilis-ajalisi objekte, mille olemasolu s\xc3\xb5ltub teistest objektidest (jutt on objektidest, mida saab nimetada). _NEWLINE_Niisugused on n\xc3\xa4iteks Aristotelese individuaalsed aktsidentsid (n\xc3\xa4iteks see konkreetne valgesus). Need on teatud liiki momendid, nimelt sellised, mis ei saa eksisteerida lahus sellest, milles nad on.  See "seesolemine" ei ole tavaline osa ja terviku suhe, sest substantsi osad on ise substantsid. _NEWLINE_Momentide seas on ka palju muid objekte, n\xc3\xa4iteks piirid, konfiguratsioonid ja h\xc3\xa4iritused, ja \xc3\xbcldisemalt s\xc3\xbcndmused, teod, protsessid, seisundid ja tingimused. _NEWLINE_Momendid v\xc3\xb5ivad olla teiste momentide osad. Momendid jagunevad lihtsateks ja liitseteks. Teatud laadi ruumilise ulatusega momendid on teiste osad, n\xc3\xa4iteks klaaskuubi \xc3\xbche poole punasus on kogu kuubi punasuse osa (vrd Husserl, Loogilised uurimused, III, \xc2\xa7 4; Barry Smith, Kevin Mulligan. Pieces of a Theory. \xe2\x80\x93 Barry Smith (toim). Parts  and  Moments.  Studies  in  Logic  and  Formal Ontology, Munich: Philosophia 1982, lk 15\xe2\x80\x93110, \xc2\xa7 3). K\xc3\xb5ik ei saa olla moment: maailm ei ole moment. (Benedict Spinoza  ("Eetika", I osa) j\xc3\xa4rgi on maailm ainus mittemoment ja sarnaseid vaateid leidub Husserlil. K. Campbell (Metaphysics. An Introduction, Encino: Dickenson 1976, lk  103) leiab, et t\xc3\xa4nap\xc3\xa4eva f\xc3\xbc\xc3\xbcsika toetab Spinoza vaateid. Ent nagu Husserl osutab, v\xc3\xb5ib "s\xc3\xb5ltuvusel" olla erinevaid t\xc3\xa4hendusi, millest tuleneksid ka erinevad momendi ja substantsi m\xc3\xb5isted (vrd Peter Simons. The Formalisation of Husserl\'s Theory of Wholes and Parts. \xe2\x80\x93 Barry Smith (toim). Parts  and  Moments.  Studies  in  Logic  and  Formal Ontology, Munich: Philosophia 1982, lk 113\xe2\x80\x93159).  Organismid, mida Aristoteles k\xc3\xa4sitas substantsidena, on Spinoza jaoks moodused ja Gottfried Wilhelm Leibnizi jaoks agregaadid.) Skolastikaj\xc3\xa4rgses filosoofias esinevad momendid Ren\xc3\xa9 Descartesi, John Locke\'i ja David Hume\'i moodustena. Descartesil on moodus see, mis ei ole substants, kusjuures substants on asi, mis ei vaja eksisteerimiseks mingit muud asja. Locke nimetab moodusteks liitideid, mis ei sisalda endas omaette subsisteerimise eeldust, vaid neid peetakse substantside s\xc3\xb5ltuvusteks v\xc3\xb5i afektatsioonidega; sellised on ideed, mida t\xc3\xa4histavad s\xc3\xb5nad "kolmnurk", "t\xc3\xa4nulikkus" jne. Hume eeldab, on teada, mis moodused on, ja toob n\xc3\xa4ideteks tantsu ja ilu. Aristotelese substantsi ja aktsidentsi ontoloogia on k\xc3\xb5ige s\xc3\xbcstemaatilisemalt s\xc3\xa4ilinud saksakeelses maailmas. Momentide doktriin oli v\xc3\xa4ga fundamentaalne paljudel Franz Brentano \xc3\xb5pilastel. Carl Stumpf ("\xc3\x9cber den psychologischen Ursprung der Raumvorstellung") eristas mentaalsete aktide sisude seas s\xc3\xb5ltuvaid ("osalisi") ja s\xc3\xb5ltumatuid sisusid; seda eristust rafineeris ja \xc3\xbcldistas k\xc3\xb5igile objektidele tema \xc3\xb5pilane Husserl. Alexius Meinong pidas oma varajases ontoloogias enesestm\xc3\xb5istetavaks, et omadused ja suhted ei ole universaalid, vaid partikulaarid (John Niemeyer Findlay. Meinong\'s  Theory  of  Objects  and  Values, 2. tr\xc3\xbckk, Oxford: Clarendon  1963, lk 129, 131; R. Grossmann. Meinong, London: Routledge 1974, lk 5, 100j). Kaasaegses ingliskeelses filosoofias on niisuguste entiteetide sidumus haruldasem, seda esindab n\xc3\xa4iteks F. G. Stout oma "karakteritega".  Selle pooldajad on sageli tuttavad Aristotelese aktsidendim\xc3\xb5istega: John Cook Wilson ja Peter Strawson (partikulariseeritud kvaliteedid), D. C. Williams ja K. Campbell (troobid), Peter Geach (individualiseeritud vormid), G. K\xc3\xbcng (konkreetsed omadused), D. C. Long (kvaliteedijuhtumid), Nicholas Wolterstorff (juhtumid v\xc3\xb5i aspektid), R. Grossman (juhtumid), Anthony Kenny (aktsidentsid); keegi neist ei r\xc3\xa4\xc3\xa4kinud momentide momentidest, momentide osadest, osade momentidest jne. _NEWLINE_Termin "moment" on v\xc3\xb5etud Husserlilt. Moment on objekt, mille olemasolu s\xc3\xb5ltub teisest objektist. See s\xc3\xb5ltuvus on momendile olemuslik, mitte kontingentne. Adekvaatne momentide teooria peab seet\xc3\xb5ttu apelleerima ontoloogilise paratamatuse (de re paratamatuse), mitte loogilise paratamatuse (de dicto paratamatuse) ega p\xc3\xb5hjusliku paratamatuse m\xc3\xb5istele. Objekte, millest moment s\xc3\xb5ltub, v\xc3\xb5ib nimetada selle vundamentideks. Objekti, mille \xc3\xbcks osa on sellele olemuslik, on \xc3\xbches m\xc3\xb5ttes nimetada sellest paratamatuse m\xc3\xb5ttes s\xc3\xb5ltuvaks, aga siin sisaldab tervik osa, mida ta vajab, nii et ta on selle osa suhtes juba enesek\xc3\xbcllane, erinevalt teistest osadest,  mis saavad seda liiki tervikus koos eksisteerida ainult niiv\xc3\xb5rd, kui nad on selle osaga seotud (on selle momendid).  Nii et momendi vumdamendid ei saa olla selle osad. Seega ei ole ka miski iseenda vundament ega iseenda osa. Seega a on moment siis ja ainult siis, kui a eksisteerib ja a  on de re paratamatult niisugune, et ta kas ei eksisteeri v\xc3\xb5i siis eksisteerib v\xc3\xa4hemalt \xc3\xbcks objekt b, millel on de re v\xc3\xb5imalik olla niisugune, et ta ei eksisteeri, ja mis ei ole a osa. Sellisel juhtumil on b a vundament. Kui c on objekt, mille osa on m\xc3\xb5ni a vundament, kuid mille osa ei ole a, siis \xc3\xbctleme Husserli eeskujul, et a s\xc3\xb5ltub c-st. Seega momendid s\xc3\xb5ltuvad oma vundamentideks. Objekte, mis ei ole momendid, nimetame s\xc3\xb5ltumatuteks objektideks ehk substantsideks.  Miski ei takista vundamentidel olla momendid ega olla mitmel momendil \xc3\xbcksteise vundamendid. _NEWLINE_Momentidel on liigid, sealhulgas loomulikud liigid. Nii nagu idividuaalsete substantside ehk asjade sidumusest ei j\xc3\xa4reldu vastavate universaalide v\xc3\xb5i liikide aktsepteerimine ega mittetunnistamine, saab momentide liikide suhtes eristada realismi ja nominalismi. Tugev realism nagu Aquino Thomasel ja v\xc3\xb5ib-olla Aristotelesel tunnistab m\xc3\xb5lemal juhtumil universaale. J\xc3\xa4rjekindel nominalism, mis on sammu kauguse reismist, tunnistab ainult \xc3\xbcksiksubstantse ja -momente, pannes jutu momentide liikidest momentide sarnasuse arvele.  _NEWLINE_M\xc3\xb5te, et momendid on t\xc3\xb5etagajad, on v\xc3\xb5ib-olla ebaharilik, kuid mitte pretsedenditu. Russell mainib faktide seas Sokratese surma kui s\xc3\xbcndmust, nii et Russellil on v\xc3\xa4hemalt m\xc3\xb5ned seisundid ja s\xc3\xbcndmused t\xc3\xb5etagajad. Seega Russell m\xc3\xb5istab "fakti" tavakeelest erinevalt, sest tavakeeles nimetatakse faktiks hoopis seda, et Sokrates suri. (Zeno Vendler n\xc3\xa4itab, et faktid ei anna suhet empiiriliste v\xc3\xa4idete ja vaadeldavate entiteetide vahel. Vendler on Husserli k\xc3\xb5rval \xc3\xbcks v\xc3\xa4heseid filosoofe, kes on t\xc3\xb5siselt uurinud nominalisatsioone.)  Me ei \xc3\xbctle, et Sokratese surm on t\xc3\xb5ene; ja me ei \xc3\xbctle, et sellel, et Sokrates suri, on mingi p\xc3\xb5hjus v\xc3\xb5i aeg ja koht.  Sellele juhtis t\xc3\xa4helepanu Frank Ramsey, kes j\xc3\xb5udis j\xc3\xa4reldusele, et fakte ei tule eristada t\xc3\xb5estest propositsioonidest. Donald Davidson ("Essays on Actions and Events", lk 117) \xc3\xbctleb niisuguse lause nagu "Amundsen lendas 1926. aastal p\xc3\xb5hjapoolusele" kohta, et kui see on t\xc3\xb5ene, siis on olemas s\xc3\xbcndmus, mis teeb selle t\xc3\xb5eseks, ning et sama s\xc3\xbcndmus v\xc3\xb5ib teha t\xc3\xb5eseks \xc3\xbctlused "Jones palus vabandust" ja "Jones \xc3\xbctles: "Palun vabandust!""  M\xc3\xb5te, et momendid v\xc3\xb5ivad olla t\xc3\xb5etagajad, tuleb algselt keelelistest kaalutlustest. Enamik termineid, mis kirjeldavad momente v\xc3\xb5i mille alla momendid k\xc3\xa4ivad, on tegus\xc3\xb5nadest ja tegus\xc3\xb5nafraasidest nominalisatsiooni teel moodustatud nimis\xc3\xb5nad. Nendel on erinevaid grammatilisi kujusid, aga k\xc3\xb5ik need on radikaalselt erinevad nominalisatsioonidest, mis on moodustatud sides\xc3\xb5na "et" abil. Seda ei ole anal\xc3\xbc\xc3\xbctilises filosoofias propositsioonidest, faktidest, asjade seisudest jne r\xc3\xa4\xc3\xa4kimisel alati arvestatud.  Tarski ekvivalentside asemel kujul ""See kuup on valge" on t\xc3\xb5ene siis ja ainult siis,  kui see kuup on valge" asemel saame laused kujul "Kui "See kuup on valge" on t\xc3\xb5ene, siis see on t\xc3\xb5ene selle kuubi valge olemise (valgesuse) t\xc3\xb5ttu, ja kui sellist valgesust ei ole, siis "See kuup on valge" on v\xc3\xa4\xc3\xa4r." Et see valgesus on kuubist s\xc3\xb5ltuv \xc3\xbcksikobjekt, mitte universaalne valgesus, mida k\xc3\xb5ik valged asjad jagavad, siis selle olemasolu ei tee midagi, et teisi asju t\xc3\xb5eseks v\xc3\xb5i v\xc3\xa4\xc3\xa4raks teha. Kui atomaarsed laused sisaldavad p\xc3\xb5hitegus\xc3\xb5na ja k\xc3\xb5ik nominalisatsioonid denoteerivad momente, siis sellest peaks j\xc3\xa4relduma, et k\xc3\xb5ik t\xc3\xb5etagajad on momendid: see, mis teeb t\xc3\xb5eseks, et a on F, on a F-olemine jne. Aga sellisel lihtsal kujul on see teooria ebaadekvaatne. Nimelt on mitte ilmselt mitteatomaarseid lauseid, n\xc3\xa4iteks olemasolu- ja identsuslaused, mida on raske anal\xc3\xbc\xc3\xbcsida, ja mis veel t\xc3\xa4htsam,  teooriat, mis v\xc3\xa4idab, et lauset nominaliseerides me t\xc3\xa4histamegi asjakohast t\xc3\xb5etagajat, v\xc3\xb5ib vaevalt pidada t\xc3\xb5eseks tegemise sisuliseks selgituseks. Tundub, et see p\xc3\xb5hineb keelelisel trikil nagu Tarski t\xc3\xb5eteooriagi. Nominaliseerimine annab tegelikult ainult teooria tuuma. Tuuma m\xc3\xa4rgatava laiendamise vajadust n\xc3\xa4itavad m\xc3\xb5ned intuitiivsed kaalutlused. Kui moment a teeb lause p t\xc3\xb5eseks ja b on moment, mille osa on a, siis ka b teeb p t\xc3\xb5eseks. Nii et lausel p v\xc3\xb5ib olla minimaalne t\xc3\xb5etagaja, ilma et tal oleks ainsat t\xc3\xb5etagajat. V\xc3\xb5ib olla ka, et lauset ei t\xc3\xb5eseks mitte \xc3\xbckski ainus t\xc3\xb5etagaja, vaid mitu t\xc3\xb5etagajat koos v\xc3\xb5i mitu t\xc3\xb5etagajat eraldi.  Ei ole tagatud, et lause loogiline lihtsus tagab tema tegeliku v\xc3\xb5i v\xc3\xb5imaliku t\xc3\xb5etagaja ainsuse v\xc3\xb5i ontoloogilise lihtsuse (atomaarsuse). Siin lahknetakse suurt osa anal\xc3\xbc\xc3\xbctilisest filosoofiast iseloomustavast loogilise vormi dogmast. \xc3\x9cks selle versioon esineb raamatus "The Principles of Mathematics", kus Bertrand Russell \xc3\xbchest k\xc3\xbcljest peab igasugust liitsust k\xc3\xbcll vaimust s\xc3\xb5ltumatuks, kuid siiski loogiliselt anal\xc3\xbc\xc3\xbcsitavaks. M\xc3\xb5te loogilise ja ontoloogilise liitsuse t\xc3\xa4ielikust parallelismist on loogilise atomismi viletsus, mis viib Russelli meelteandmete metaf\xc3\xbc\xc3\xbcsikani ja Ludwig Wittgensteini  kogemuse\xc3\xbcleste lihtsateni (Wittgensteinil on tugevamad lihtsuse ja s\xc3\xb5ltumatuse kriteeriumid). Siin aga peetakse ontoloogilist liitsust s\xc3\xb5ltumatuks loogilisest liitsusest: ontoloogiliselt liitsed objektid (millel on p\xc3\xa4ris osi) ei ole sellep\xc3\xa4rast veel loogiliselt liitsed, nii nagu pole ka alust eeldada, et igale loogiliselt  liitsele t\xc3\xb5esele lausele vastab ontoloogiliselt liitne entiteet, mis selle t\xc3\xb5eseks teeb. Selle dogma teine versioon on levinud ka v\xc3\xa4ljaspool loogilist atomismi: kui lausel on v\xc3\xb5i saab olla rohkem kui \xc3\xbcks t\xc3\xb5etagaja, siis see lause on loogiliselt liitne; kui ta siiski paistab vormilt lihtsana, siis see keerukus on varjatud ning anal\xc3\xbc\xc3\xbcs peab selle v\xc3\xa4lja tooma. \xc3\x9cks v\xc3\xb5imalik argument selle kasuks on niisugune: et disjunktiivsetel lausetel ja olemasolulausetel v\xc3\xb5ib olla mitu t\xc3\xb5etagajat ning konjunktiivsetel lausetel ja \xc3\xbcldisuslausetel peab, kui k\xc3\xb5dunud juhtumeid mitte arvestada, olla mitu t\xc3\xb5etagajat,  siis laused, millel v\xc3\xb5ib olla v\xc3\xb5i peab olema mitu t\xc3\xb5etagajat on implitsiitselt disjunktiivsed v\xc3\xb5i olemasolu- v\xc3\xb5i konjunktiivsed v\xc3\xb5i \xc3\xbcldisuslaused. Sellisena see argument ei kehti, kuid on teisi p\xc3\xb5hjendeid.\n_START_SECTION_\nMilne\'i loogiline vastuv\xc3\xa4ide t\xc3\xb5etagajamaksimalismile\n_START_PARAGRAPH_\nTeesi, et igal t\xc3\xb5ekandjal on t\xc3\xb5etagaja, nimetatakse t\xc3\xb5etagajamaksimalismiks v\xc3\xb5i t\xc3\xb5etagajateooriaks._NEWLINE_Peter Milne (2005) esitab (isegi kontingentsete lausetega piiratud) t\xc3\xb5etagajamaksimalismi vastu j\xc3\xa4rgmise v\xc3\xa4idetava t\xc3\xb5estuse. V\xc3\xb5tame lause M: "K\xc3\xa4esoleval lausel ei ole t\xc3\xb5etagajat." Oletame, et M-il on t\xc3\xb5etagaja. J\xc3\xa4relikult see on t\xc3\xb5ene lause, j\xc3\xa4relikult see, mida ta \xc3\xbctleb, on t\xc3\xb5ene, j\xc3\xa4relikult tal ei ole t\xc3\xb5etagajat. Saime vastuolu, j\xc3\xa4relikult M-il ei ole t\xc3\xb5etagajat, j\xc3\xa4relikult M on t\xc3\xb5ene, ilma et tal oleks t\xc3\xb5etagajat. Nagu G\xc3\xb6deli lause, on see lause n\xc3\xa4htavasti t\xc3\xa4henduslik, eitab \xc3\xbche niisuguse objekti olemasolu, mis annaks lausele M teatud vaatekohast aluse, kusjuures M v\xc3\xa4idab niisuguse objekti mitteolemasolu, mis oleks selle lause enda t\xc3\xb5etagaja. T\xc3\xb5etagajateoreetik peab leidma p\xc3\xb5him\xc3\xb5ttelise p\xc3\xb5hjenduse, miks analoogia G\xc3\xb6deli lausega ei t\xc3\xb6\xc3\xb6ta. Kui p\xc3\xbc\xc3\xbcda M-i sarnastada valetaja paradoksiga, siis tekib see raskus, et M ei tekita otsest vastuolu. See, et on olemas ilma t\xc3\xb5etagajata t\xc3\xb5de, on k\xc3\xbcll vastuolus t\xc3\xb5etagajamaksimalismiga, kuid erinevalt valetaja lausest ei tekita M vastuolu, kui seda v\xc3\xb5tta tavalise lausena ja tavalistele loogikareeglitele alluvana. Nii et M ise ei ajenda v\xc3\xa4itma, et see lause ei v\xc3\xa4ljenda propositsiooni, ega l\xc3\xb5dvendama loogikareegleid nii, et absurdile viimine ei kehtiks. M on eitav olemasolulause, nii et neid, kes ei omista t\xc3\xb5etagajaid eitavatele olemasolulausetele, ei peaks see vastun\xc3\xa4ide h\xc3\xa4irima. K\xc3\xbcll aga ei p\xc3\xa4\xc3\xa4sta see neid, kes omistavad t\xc3\xb5etagajaid ainult kontingentsetele t\xc3\xb5dedele. Kuigi M on paratamatult t\xc3\xb5ene, saab selle asendada kontingentse lausega: "K\xc3\xa4esoleva artikli viimasel lausel ei ole t\xc3\xb5etegijat."_NEWLINE_Dan L\xc3\xb3pez de Sa ja Elia Zardini (2006) v\xc3\xa4itsid, et Milne\'i argument peab olema v\xc3\xa4\xc3\xa4r, sest see v\xc3\xb5imaldab t\xc3\xb5estada \xc3\xbcksk\xc3\xb5ik mille eitust.   _NEWLINE_Gonzalo Rodriguez-Pereyra (2006b) kaitses t\xc3\xb5etagajamaksimalismi, v\xc3\xa4ites, et Milne\'i vastuv\xc3\xa4ide juba eeldab t\xc3\xb5etagajamaksimalismi eitust, sest muidu tuleks lauset M v\xc3\xb5tta nagu valetaja lauset, mille kohta saab \xc3\xb6elda n\xc3\xa4iteks, et ta ei v\xc3\xa4ljenda mingit propositsiooni. Milne (2005:223) oli juba eitanud, et M on nagu valetaja lause, sest kui teda v\xc3\xb5tta tavalise lausena, siis ei teki otsest vastuolu ning ta allub tavalistele loogika reeglitele. Rodriguez-Pereyra (2006:262) vastas sellele, et see, et M ei tekita otsest vastuolu, kui t\xc3\xb5etagajamaksimalismi mitte eeldada, ei t\xc3\xa4henda, nagu viimasel juhul M-i ei v\xc3\xb5etaks tavalise lausena v\xc3\xb5i ei rakendataks tavalisi loogikareegleid, vaid lihtsalt lisatakse \xc3\xbcks eeldus. _NEWLINE_Milne (2013:474, 475) kaitses oma m\xc3\xb5ttek\xc3\xa4iku v\xc3\xa4itega, et t\xc3\xb5estus, et M on t\xc3\xb5etagajateta t\xc3\xb5de, on olemuslikult objekttasandil, mitte semantiline, ning sellep\xc3\xa4rast \xc3\xb5igustab analoogiat M-i ja G\xc3\xb6deli lause vahel, mitte analoogiat M-i ja valetaja lause vahel. Milne\'i arvates j\xc3\xa4\xc3\xa4b t\xc3\xb5etajamaksimalismi kaitsjal \xc3\xbcle kas v\xc3\xa4ita, et M ei v\xc3\xa4ljenda propositsiooni, v\xc3\xb5i kuulutada loogikareeglid Milne\'i m\xc3\xb5ttek\xc3\xa4igu m\xc3\xb5nes punktis mittekehtivaks.'