b'\n_START_ARTICLE_\nVan Alleni kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6nd\n_START_PARAGRAPH_\nVan Alleni (kiirgus)v\xc3\xb6\xc3\xb6nd (vahel ka lihtsalt kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6nd) on suure laetud osakeste tihedusega ala kosmilises ruumis Maa \xc3\xbcmber. V\xc3\xb6\xc3\xb6ndi kaugus Maast on u 200\xe2\x80\x9370 000\xc2\xa0km (vahemik varieerub erinevates hinnangutes). See ala on omakorda jaotatud kaheks tsooniks: sisemine ja v\xc3\xa4limine v\xc3\xb6\xc3\xb6(nd), mis on m\xc3\xb5lemad umbkaudu poolkuukujulise l\xc3\xa4bil\xc3\xb5ikega ja \xc3\xbcmbritsevad ringikujuliselt meie planeeti. V\xc3\xb6\xc3\xb6ndite vahel selgelt eristatavat piiri ei ole, vahepeal toimub lihtsalt kiirguse n\xc3\xb5rgenemine, seega iseloomustatakse sisemist ja v\xc3\xa4limist v\xc3\xb6\xc3\xb6ndit kiirgustiheduse maksimumide k\xc3\xb5rguste kaudu._NEWLINE_Kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6nd koosneb kosmosest p\xc3\xa4rit k\xc3\xb5rge energiaga laetud osakestest (plasmast), peamiselt prootonitest ja elektronidest, mida hoiavad paigal Maa magnetv\xc3\xa4lja j\xc3\xb5ujooned. Prootonite energia varieerub vahemikus 0,01\xe2\x80\x93400 MeV ja fluuens (fikseeritud ristl\xc3\xb5ikepindalaga elementaarkeha l\xc3\xa4bivate osakeste arv) vastavalt 10\xe2\x81\xb8\xe2\x80\x93600 osakest/cm\xc2\xb2/s. Elektronide energia on vahemikus 0,4\xe2\x80\x934,5 MeV ning fluuens vastavalt 4x10\xe2\x81\xb8\xe2\x80\x93100 osakest/cm\xc2\xb2/s._NEWLINE_V\xc3\xb6\xc3\xb6ndid on nime saanud nende avastaja USA f\xc3\xbc\xc3\xbcsiku James Van Alleni j\xc3\xa4rgi, ehkki tegelikult teati nende olemasolu v\xc3\xb5imalikkusest juba varem._NEWLINE_Kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6ndid kujutavad endast suurt ja pidevat ohtu Maa \xc3\xbcmber tiirlevatele satelliitidele, mille elektroonikakomponente v\xc3\xb5ib k\xc3\xb5rgenenud kiirgustase rikkuda, aga ka kosmoses viibivatele astronautidele, sest kiirgus kahjustab ka bioloogilist kudet.\n_START_SECTION_\nV\xc3\xb6\xc3\xb6ndite avastamine\n_START_PARAGRAPH_\nMagnetv\xc3\xa4lja poolt kinni p\xc3\xbc\xc3\xbctud ning sellesse tiirlema j\xc3\xa4\xc3\xa4vate laetud osakeste fenomeni uurisid 1895. aastast alates esmalt norra teadlane Kristian O. Birkeland, tema \xc3\xb5petaja, prantsuse matemaatik Henri Poincar\xc3\xa9 ning Birkelandi s\xc3\xb5ber, matemaatik Carl St\xc3\xb6rmer. Birkeland avastas, et vaakumisse asetatud magnet "p\xc3\xbc\xc3\xbcab" tema poole suunatud elektronid "kinni" ning viimased j\xc3\xa4\xc3\xa4vad \xc3\xbcmber magnetv\xc3\xa4lja j\xc3\xb5ujoonte magneti pooluste vahele tiirlema. J\xc3\xb5ujoonte otsteni elektronid p\xc3\xa4riselt v\xc3\xa4lja ei j\xc3\xb5ua, sest enne suunab v\xc3\xa4li nende spiraalikujulise tiirlemise \xc3\xbcmber (Magnetic Mirror effect) ning osakesed hakkavad uuesti teise magneti pooluse poole liikuma. St\xc3\xb6rmer kirjeldas t\xc3\xa4psemalt laetud osakeste liikumist dipolaarses magnetv\xc3\xa4ljas ning tegi tulemuste p\xc3\xb5hjal \xc3\xbcldistusi geomagnetilise v\xc3\xa4lja v\xc3\xb5imalikest m\xc3\xb5judest sellistele osakestele._NEWLINE_Hiljem tegeles osakeste magnetv\xc3\xa4ljas liikumise uurimisega kreeka insener Nicholas Christofilos. Tema pakkus 1957. aastal v\xc3\xa4lja idee tekitada aatomipommi abil atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4ri kunstlik radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6nd. Ainult aasta hiljem, 1958, lendasid USA Explorer-programmi satelliidid l\xc3\xa4bi loodusliku radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6ndi, tehes selles Geigeri loenduriga kiirgusm\xc3\xb5\xc3\xb5tmisi ning t\xc3\xb5estades sellega esmakordselt v\xc3\xb6\xc3\xb6 olemasolu. V\xc3\xb6\xc3\xb6d nimetati toona satelliidiprogrammi juhtinud teadlase J. A. van Alleni j\xc3\xa4rgi.\n_START_SECTION_\nSisemine v\xc3\xb6\xc3\xb6\n_START_PARAGRAPH_\nSisemise v\xc3\xb6\xc3\xb6ndi maksimaalse kiirgustihedusega ala asub umbes 3000\xc2\xa0km k\xc3\xb5rgusel maapinnast ning koosneb peamiselt prootonitest. Nende energia on enamasti suurusj\xc3\xa4rgus 10\xe2\x80\x93100 MeV. Kiirgustiheduse tipphetkel v\xc3\xb5ib prootonite fluuens olla kuni umbes 20 000 osakest/cm\xc2\xb2/s. Prootonid arvatakse p\xc3\xa4rinevat kosmilisest kiirgusest, mille kokkup\xc3\xb5rkest atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4riosakestega tekkivast sekundaarsest kiirgusest osa (prootonid ja elektronid, mis on tekkinud kas neutroni v\xc3\xb5i kosmilise kiirguse ioonide endi lagunemise tulemusena) p\xc3\xbc\xc3\xbctakse magnetv\xc3\xa4lja poolt kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6nditesse._NEWLINE_Ehkki Maale saabuva kosmilise kiirguse osakeste hulk ja seega ka kogu saadav energia on v\xc3\xa4ga v\xc3\xa4ike (v\xc3\xb5rdluseks v\xc3\xb5iks tuua n\xc3\xa4iteks t\xc3\xa4htedelt saabuva valguse energia), on protsessi v\xc3\xa4ga pika toimumisaja t\xc3\xb5ttu sisemisse van Alleni v\xc3\xb6\xc3\xb6sse kogunenud siiski arvestatav hulk laetud osakesi, mis saavad v\xc3\xb6\xc3\xb6ndist lahkuda vaid mingite v\xc3\xa4liste j\xc3\xb5udude toimel \xe2\x80\x93 enamasti \xc3\xbcksikute \xc3\xb5huosakestega kokkup\xc3\xb5rkel, mis paiskavad j\xc3\xb5ujoone \xc3\xbcmber seotud olnud osakese minema.\n_START_SECTION_\nV\xc3\xa4limine v\xc3\xb6\xc3\xb6\n_START_PARAGRAPH_\nV\xc3\xa4limise v\xc3\xb6\xc3\xb6ndi maksimaalne kiirgustihedus asub 15 000\xe2\x80\x9320 000\xc2\xa0km k\xc3\xb5rgusel maapinnast. Selle osakesed p\xc3\xa4rinevad nii p\xc3\xa4ikesetuulest, kosmilise kiirguse vastasm\xc3\xb5just atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4riosakestega kui ka atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4rist endast ning seet\xc3\xb5ttu on v\xc3\xa4limise van Alleni v\xc3\xb6\xc3\xb6 koostis suhteliselt varieeruv, sisaldades peamiselt heeliumi tuumasid, madalama energiga ning suurema fluuensiga (v\xc3\xb5rreldes sisemise v\xc3\xb6\xc3\xb6ndiga) prootoneid ning k\xc3\xb5rge energiaga (kuni mitusada MeV) elektrone. Teatud geomagnetiliste v\xc3\xb5i P\xc3\xa4ikese aktiivsusest tingitud h\xc3\xa4iringute m\xc3\xb5jul v\xc3\xb5ib alumisest atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4rist osakesi, peamiselt O\xe2\x81\xba ja N\xe2\x81\xba ioone, sattuda van Alleni v\xc3\xb6\xc3\xb6desse._NEWLINE_Erinevalt suhteliselt stabiilsest sisemisest kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6ndist on v\xc3\xa4limine palju varieeruvam, olles m\xc3\xb5jutatud mitmetest magnetosf\xc3\xa4\xc3\xa4ri n\xc3\xa4htustest nagu magnetormid ning alamtormid, mis aeg-ajalt paigutavad magnetosf\xc3\xa4\xc3\xa4ris laetud osakesi \xc3\xbcmber ja segavad v\xc3\xa4list v\xc3\xb6\xc3\xb6ndit l\xc3\xa4bi._NEWLINE_Laetud osakesed liiguvad enamasti m\xc3\xb6\xc3\xb6da magnetv\xc3\xa4lja j\xc3\xb5ujooni, suutes vaid harva k\xc3\xb5rvalolevatele j\xc3\xb5ujoontele \xc3\xbcle liikuda. Prootonid (ja teised suuremad laengukandjad) liiguvad seet\xc3\xb5ttu aeglaselt \xc3\xbcmber maakera p\xc3\xa4rip\xc3\xa4eva (p\xc3\xb5hjapooluse poolt vaadatuna), elektronid vastup\xc3\xa4eva, ning moodustavad koos \xc3\xbche magnetosf\xc3\xa4\xc3\xa4ri osakeste voo (current) \xe2\x80\x93 nn ringvoo (ring current).\n_START_SECTION_\nKunstlikud radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6d\n_START_PARAGRAPH_\nLooduslikele radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6nditele lisaks on inimkond tekitanud Maa \xc3\xbcmber orbiidile ka m\xc3\xb5ned kunstlikud kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6ndid. V\xc3\xb5rreldes looduslike v\xc3\xb6\xc3\xb6nditega on kunstlikult loodud piirkonnad v\xc3\xa4ga \xc3\xb5hukesed ja n\xc3\xb5rga kiirgusega, kuid sellegipoolest v\xc3\xb5ivad nad m\xc3\xb5jutada satelliite ning andsid minevikus olulist informatsiooni magnetosf\xc3\xa4\xc3\xa4ri poolt laetud osakestele avaldatava m\xc3\xb5ju kohta._NEWLINE_1957. aastal pakkus N. Christofilos USA \xc3\xb5huj\xc3\xb5ududele v\xc3\xa4lja suurejoonelise projekti l\xc3\xb5hata atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4ris v\xc3\xa4ikeseid aatomipomme, lootes saada kinnitust oma teooriale, et laetud osakesed (peamiselt plahvatuses tekkivad elektronid) j\xc3\xa4\xc3\xa4ksid magnetv\xc3\xa4lja m\xc3\xb5jul atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4ri samale k\xc3\xb5rgusele p\xc3\xbcsiva v\xc3\xb6\xc3\xb6ndina. Projekt nimega Argus sai hoogu juurde j\xc3\xa4rgnenud aastal (1958), kui esmakordselt t\xc3\xb5endati looduslike kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6ndite olemasolu. Juba samal aastal viidi l\xc3\xa4bi kolm pommikatsetust atmosf\xc3\xa4\xc3\xa4ris 300\xc2\xa0km k\xc3\xb5rgusel (iga pommi tugevus 1 kt). 1962. aastal katsetati tugevamat, 1,4 Mt pommi 400\xc2\xa0km k\xc3\xb5rgusel (projekti koodnimi Starfish) ning samast aastast on ka t\xc3\xa4helepanekud kolmest uuest v\xc3\xb6\xc3\xb6ndist, mille tekitasid arvatavasti N\xc3\xb5ukogude Liidu tuumapommikatsetused._NEWLINE_Starfish pommi l\xc3\xb5hkamine tekitas kunstliku radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6ndi 1000\xc2\xa0km k\xc3\xb5rgusele, ning selle kahjulikku m\xc3\xb5ju said tunda mitmed satelliidid, mis selles piirkonnas parasjagu viibisid ning katse tulemusi registreerisid. Plahvatusele j\xc3\xa4rgnenud n\xc3\xa4dalate jooksul l\xc3\xb5petasid t\xc3\xb6\xc3\xb6 mitmed satelliidid, kuna nende energias\xc3\xbcsteemid said t\xc3\xb5siseid kahjustusi. Kunstlikult loodud v\xc3\xb6\xc3\xb6ndid sisaldasid enim elektrone ning v\xc3\xa4ikeses koguses ka prootoneid. Tuumapommi l\xc3\xb5hkamise j\xc3\xa4rgselt v\xc3\xb5is \xc3\xbcle kogu maakera m\xc3\xa4rgata erinevaid n\xc3\xa4htusi nagu virmalised, kosmiline raadiom\xc3\xbcra, muutused ionosf\xc3\xa4\xc3\xa4ri koostises jne, seet\xc3\xb5ttu sai teha j\xc3\xa4reldusi nende n\xc3\xa4htuste tekkemehhanismide kohta. Samuti sai tolle aja kohta hindamatut infot radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6ndi tekke ja p\xc3\xbcsivuse kohta. T\xc3\xa4nap\xc3\xa4evaks on selliste kunstlike radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6ndite kiirgustihedus v\xc3\xa4henenud v\xc3\xa4hemalt 10 korda.\n_START_SECTION_\nKiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6ndid teistel planeetidel\n_START_PARAGRAPH_\nNiinimetatud van Alleni v\xc3\xb6\xc3\xb6de all m\xc3\xb5eldakse vaid Maa magnetosf\xc3\xa4\xc3\xa4ris paiknevaid kiirgusv\xc3\xb6\xc3\xb6ndeid. Siiski leidub sarnaseid n\xc3\xa4htusi ka teistel meie P\xc3\xa4ikeses\xc3\xbcsteemi taevakehadel. Neljal suurimal planeedil \xe2\x80\x93 Jupiteril, Saturnil, Uraanil ja Neptuunil \xe2\x80\x93 on olemas nii magnetosf\xc3\xa4\xc3\xa4r kui ka radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6nd (Jupiteri radiatsiooniv\xc3\xb6\xc3\xb6ndis eristatakse lausa kolme kihti).'