b'\n_START_ARTICLE_\nYoungi-Helmholtzi v\xc3\xa4rvitaju teooria\n_START_PARAGRAPH_\nYoungi-Helmholtzi v\xc3\xa4rvitaju teooria p\xc3\xa4rineb 19. sajandist ja p\xc3\xb5hineb Thomas Youngi ja Hermann von Helmholtzi seisukohtadel v\xc3\xa4rvitaju kohta. Nad eeldasid, et silma v\xc3\xb5rkkest ehk reetina koosneb kolmest valgustundlikust retseptorist: punasest, rohelisest ja sinisest. Youngi-Helmholtzi teooria ehk trikromaatiline v\xc3\xa4rvitajuteooria seletab, kuidas fotoretseptorid silmas v\xc3\xb5imaldavad inimestel ja teistel primaatidel tajuda v\xc3\xa4rve. 1802. aastal postuleeris Young kolme fotoretseptori (tuntud ka kui kolvikesed) olemasolu silmas, iga\xc3\xbcks tundlik teatud n\xc3\xa4htava valguse vahemikule._NEWLINE_Hermann von Helmholtz arendas 1850. aastal seda teooriat edasi. Kolme t\xc3\xbc\xc3\xbcpi fotoretseptoreid v\xc3\xb5ib liigitada lainepikkuste eelistamise alusel: l\xc3\xbchikesi eelistav (sinine), keskmisi eelistav (roheline), pikki eelistav (punane). Kolvikeste registreeritud signaalide tugevuse t\xc3\xb5lgendab aju n\xc3\xa4htavaks v\xc3\xa4rviks._NEWLINE_Kollane valgus kasutab erineval kogusel punast ja rohelist ning v\xc3\xa4he sinist. K\xc3\xb5ik v\xc3\xa4rvitoonid s\xc3\xb5ltuvad nende kolme kolvikese (v\xc3\xa4rvusretseptori) segust. V\xc3\xa4rvuse tugevust saab muuta v\xc3\xa4rvitooni muutmata, tugevus s\xc3\xb5ltub ajju j\xc3\xb5udnud signaalide sagedusest._NEWLINE_Kolmele erinevale lainepikkusele tundlike rakkude olemasolu demonstreeris esimesena 1956. aastal Gunnar Svaetichin. 1983 kinnitati nende olemasolu inimese reetinas.'