b'\n_START_ARTICLE_\nAnatoomia ajalugu\n_START_SECTION_\nVana ja keskaeg\n_START_PARAGRAPH_\nEsiajast p\xc3\xa4rinevad kehaosade nimetused; anatoomia tundmist n\xc3\xa4itab ka esiaja kunst. Loomade k\xc3\xbcttimise ja loomakasvatuse k\xc3\xa4igus \xc3\xb5piti tundma ka loomade siseehitust._NEWLINE_Mesopotaamias kasutati ennustamiseks loomamaksa, mis n\xc3\xb5udis selle ehituse tundmist. Ennustajate koolituses kasutati savist ja pronksist maksasid. Vana-Egiptuses kasutati anatoomiateadmisi palsameerimisel. Egiptuse vanim anatoomiaalane teos omistatakse Menesele (umbes 3400 eKr). Anatoomiaterminid on kasutusel esimeses veterinaariateoses Kahuni pap\xc3\xbc\xc3\xbcruses (umbes 1850 eKr). Anatoomiatermineid oli umbes 200, Vana-Hiinas rohkem. M\xc3\xb5ningatel andmetel lahati ja uuriti inimeste laipu Vana-Hiinas juba 3. aastatuhandel eKr._NEWLINE_Esialgu hoiduti religioossetel p\xc3\xb5hjustel inimese keha lahkamisest ning andmeid inimese siseehituse kohta saadi kaudsel teel. Anatoomiateaduse rajajaks peetakse Vana-Kreeka \xc3\xb5petlast Alkmaionit, kes esimesena prepareeris loomakorjuseid ja kirjutas Vana-Kreeka esimesed teosed loomade ja inimeste anatoomiast, mis pole s\xc3\xa4ilinud. Anatoomiat uurisid ka Hippokrates, kes kirjutas teose anatoomiast, ja tema \xc3\xb5pilased. K\xc3\xb5ige paremini tundsid nad luid ja lihaseid; k\xc3\xb5\xc3\xb5lused, n\xc3\xa4rvid ja veresooned l\xc3\xa4ksid neil tihti segi. Aristoteles kogus teadmisi loomade anaoomiast. Temalt p\xc3\xa4rineb aordi nimetus._NEWLINE_Inimese keha hakkasid Vana-Kreekas anatoomiliselt lahkama umbes 300 eKr Herophilos ja Erasistratos Aleksandrias, kus see oli lubatud (Aleksandria meditsiinikoolkond). Nad tegid palju olulisi avastusi, eriti n\xc3\xa4rvis\xc3\xbcsteemi vallas. Aleksandrias avastati n\xc3\xa4iteks s\xc3\xbcdameklapid, k\xc3\xb5hun\xc3\xa4\xc3\xa4re ja ajukestad ning nimetati kaksteists\xc3\xb5rmiksool._NEWLINE_2. sajandil pKr v\xc3\xb5ttis Galenos Roomas s\xc3\xbcstemaatiliselt kokku k\xc3\xb5ik vanakreeka anatoomide teadmised; ta kasutas loomade, eriti ahvide lahkamist (pole teada, et ta oleks inimest lahanud). Tal olid k\xc3\xb5ige paremad teadmised luudest, lihaseid ja siseelundeid tundis ta ebat\xc3\xa4pselt (n\xc3\xa4iteks omistas ta inimesele samasuguse emaka nagu veisel). Ta andis panuse muu hulgas sidemete, skeletilihaste, n\xc3\xa4\xc3\xa4rmete ja n\xc3\xa4rvide tundmisse. Galenos, kelle anatoomia oli osalt spekulatiivne, oli keskaja Euroopas vaieldamatu autoriteet anatoomia alal; lahkamisi tehti v\xc3\xa4ga v\xc3\xa4he, inimlaipade lahkamine oli keelatud. 12. sajandil koostati Salernos Galenose vaimus sea anatoomia, mida kasutati arstide koolitamisel._NEWLINE_14. sajandil hakkas esimesena avalikult inimlaipa lahkama Mondino de\' Luzzi Bolognas ning kirjutas selle p\xc3\xb5hjal \xc3\xb5piku "Anathomia corporis humani" (1316).\n_START_SECTION_\nRenessanss ja uusaeg\n_START_PARAGRAPH_\n16. sajandi alguses koostas Leonardo da Vinci umbes 30 inimlaiba ning ka loomakorjuste lahkamise p\xc3\xb5hjal t\xc3\xa4psed anatoomilised joonised (s\xc3\xa4ilinud on umbes 800 joonist) ja kirjeldused muu hulgas luudest, lihastest, s\xc3\xbcdamest, suguelunditest ja siseelunditest. Ta uuris ka inimese keha ja vorme ning klassifitseeris lihased. Ta on \xc3\xbcks plastilise anatoomia ja d\xc3\xbcnaamilise anatoomia rajajaid. Tema t\xc3\xb6\xc3\xb6d j\xc3\xa4id tema kaasajal avaldamata._NEWLINE_Uusaja makroskoopilisele anatoomiale (kirjeldavale anatoomiale) pani aluse Andreas Vesalius illustreeritud teosega "De humanis corporis fabrica libri septem" (1543), mis oli esimene s\xc3\xbcstemaatilise anatoomia k\xc3\xa4siraamat. See tegi l\xc3\xb5pu Galenose autoriteedile (Vesalius parandas umbes 200 Galenose ebat\xc3\xa4psust). Vesalius kirjeldas luustikku, lihaseid, veresooni, n\xc3\xa4rvis\xc3\xbcsteemi ja seedeelundeid. Ta t\xc3\xa4psustas ja uuendas anatoomianomenklatuuri ning korrastas prepareerimise tehnikat._NEWLINE_Vesaliuse j\xc3\xa4rglased Padova \xc3\xbclikoolis (Hieronymus Fabricius, Gabriello Fallopius, Bartolomeo Eustachi) kirjeldasid ka n\xc3\xa4\xc3\xa4rmeid, erituselundeid ja suguelundeid. See andis t\xc3\xb5uke f\xc3\xbcsioloogia arengule, n\xc3\xa4iteks suure vereringe avastaja William Harvey toetus Fabriciuse kirjeldusele veeniklappidest. Inimese makroskoopiline anatoomia arenes kuni 19. sajandi keskpaigani.\n_START_SECTION_\nMikroskoopiline anatoomia\n_START_PARAGRAPH_\nMikroskoopiline anatoomia sai alguse Marcello Malpighist, kes 17. sajandi keskel avastas kapillaarid (kopsudes ja soolekinnistis._NEWLINE_Robert Hooke avastas taimede rakud. Antonie van Leeuwenhoek avastas lihaskiud ja spermatosoidid. Kui 1830ndatel v\xc3\xb5eti kasutusele akromaatilised l\xc3\xa4\xc3\xa4tsed, said Matthias Jakob Schleiden ja Theodor Schwann kinnitada, et rakk on k\xc3\xb5igi organismide ehitus\xc3\xbcksus. Prepareerimisel v\xc3\xb5eti 19. sajandi l\xc3\xb5puks kasutusele mikrotoom \xc3\xb5hukeste kihtide saamiseks ning s\xc3\xbcnteetiliste v\xc3\xa4rvidega v\xc3\xa4rvimine kudede eristamiseks. 19. sajandil said alguse histoloogia ja ts\xc3\xbctoloogia. 20. sajandi keskpaigas v\xc3\xb5eti kasutusele elektronmikroskoop ja tekkis molekulaaranatoomia.'