Lijiang on kiinalainen kaupunki yllättävän lähellä Myanmarin rajaa, reilun neljän tunnin päässä Shanghaista länsi-lounaaseen. Jos katsoo karttaa, näyttää, kuin se olisi oikeastaan keskellä ei mitään. Olin sanomassa, että lähimpään miljoonakaupunkiin on matkaa, mutta sitten tarkistin, että eipä tarvitsekaan lähteä mihinkään: Lijiangissa asuu toista miljoonaa ihmistä. Sitä ei kuitenkaan vanhan kaupungin vuoksi seudulle tullut huomaa kuin ehkä siitä, että lentokentälle on pitkä matka, mutta ei matkalla mitään pilvenpiirtäjiä ole, maaseutua enimmäkseen.
Lijiang oli oikeastaan matkani odotetuin osuus. Olin nähnyt yhden pienen kuvan Skyscannerin lentohaussa, ja se riitti vakuuttamaan, että tänne on päästävä. Vielä vajaata viikkoa ennen matkaani oli ollut aurinkoista ja 20 astetta lämmintä, mutta kun laskeuduin keskellä yötä oli kolme astetta ja satoi räntää. Majapaikassani oli jäätävän kylmä. Tästä todeisteena vaikka respan mies, jolla oli toppatakki ja -housut. Koskaan ei siis ole huono idea pakata matkalle mukaan villasukat.
Aamulla ei todella tehnyt mieli nousta peiton alta, johon olin saanut itselleni lämpimän pesän. Mutta verhon raosta näkyi sininen taivas.
Lijiang sai minut rakastumaan ensimmäisestä aamupäivän askeleesta. Majataloni sijaitsi ihan vanhan kaupungin kupeessa. Olisi kaksi vaihtoehtoa: kavuta vuoreksi kutsutun yli tai kiertää tien kautta. Kiipeäminen tietenkin! Mukulakivet olivat vielä sateesta vähän liukkaat, kun lähdin ensin kipuamaan rinnettä, sitten laskeutumaan. Oli helppo nähdä heti alkuunsa, että Lijiang on hyvin kaupallistanut UNESCO-statuksensa ja upeutensa – kuten Venetsia. Mutta kojuilta, krääsältä, matkamuistoilta on oikeastaan helppo sulkea silmät, koska kukaan ei tuputa.
Sain jonkinlaisen kartan, mutta se oli suuntaa-antavuudessaan aika turha. Vanhan kaupungin kujilla oli joitain opaskylttejä, mutta enimmäkseen en löytänyt, mitä etsin. Ei se haitannut. Päämäärätön haahuilu oli oikeastaan parasta – kuten Venetsiassa. Toki onnistuin eksymään, ja kun takana alkoi olla lähes kymmenen käveltyä kilometriä, toivoin aika pian löytäväni sokkeloista ulos.
Vanhan kaupungin keskus on Square Street (tai Market Square). Siltä lähtee lukemattomia kujia, ja nämä lähikujat ovat täynnä ihmisiä. Voi sanoa ihmisiä olevan ehdottomasti makuuni liikaa. Mutta kun lähtee vähän kauemmas, ihmismassat vähenevät. Jossain saa kulkea yksin – kuin Venetsiassa, jossa sielläkin keskivertoturistin liikkuma-ala on aika pieni. Karttaani merkityt nähtävyydet ovat vanhoja siltoja, kiviportteja, temppeli, jota koskaan en löytänyt, vanhat vesipyörät ja Black Dragon Pool Park, jossa saatoin sanoa, että nyt löytyi kauneus.
Unescon kriteereissä Lijiang kuvataan näin: The Old Town of Lijiang, which is perfectly adapted to the uneven topography of this key commercial and strategic site, has retained a historic townscape of high quality and authenticity. Its architecture is noteworthy for the blending of elements from several cultures that have come together over many centuries. Lijiang also possesses an ancient water-supply system of great complexity and ingenuity that still functions effectively today. Kokonaisuudessaan kriteerit voi lukea täältä. Turistille se on lähinnä kauniita rakennuksia, jotenkin muinaista tunnelmaa kujilla, tunnetta, että on paikassa, jollaista ei ole nähnyt missään, mutta jossa on vieraudestaan huolimatta hyvä olla. (Niin, samoin tunnen Venetsiassa.)
Kuljeskelin näitä kujia kahtena päivänä. Näin yhteensä viisi länsimaista turistia lisäkseni. Koska en erota idän kieliä tai kansoja toisistaan, en tiedä, paljonko ylipäätään on ulkomaalaisia. Koreasta oli ainakin yksi perhe, koska heidän kanssaan ajauduin juttusille etsiessäni englantia puhuvaa ihmistä avuksi. Tästäkin syystä pidin Lijiangista. Olin vähän niin kuin yksin kaltaisenani maailmassa, jos ymmärrät, mitä tarkoitan.
Vanhaan kaupunkiin on pääsymaksu, mutta en tiedä, mistä muualta lippuja saisi ostaa kuin Black Dragon Pool Parkin sisäänkäynniltä. Missään muualla lippua ei myös kysytty. Niinpä olin toisen päivän pummilla, koska en tiennyt, mistä ostaa lippu. Puisto on jonkin matkan päässä vanhan kaupungin ytimestä, enkä tullut sinne toista kertaa lähteneeksi. Vesipyörien vieressä oleva aukio on mielenkiintoinen. Siinä kokoontuvat paikalliset muun muassa tanssimaan. Kun muutama tanssiryhmä kokoontuu lähekkäin, kuuluu tietenkin jokaisen musiikki toisensa yli. Melkein teki mieli osallistua. Saman aukion laidalla on rivi amerikkalaisia pikaruokaketjuja, KFC, Pizza Hut, McDonalds, ja Starbucks. Myönnän käyneeni hampurilaisella kaksikin kertaa. Syy on ehkä erikoinen, mutta totta: Macissa oli lämmin. Siellä oli nimittäin lämmitys, jota muualla ei ollut. Halusin pari kertaa syödä ilman takkia ja palelematta.
Lijiang on uniikki kohde. Se oli juuri niin ihana, kuin olin ajatellut sen olevan. Minulla vain kävi aivan mahdottoman huono tuuri sään kanssa. Päivälämpötilat ovat taas lähellä pariakymmentä. Kun katselin ylipäätään kaupungin säätä (täältä), lämpötila on hyvä oikeastaan aina. Olisin nauttinut vielä enemmän, jos olisin voinut istua ulkona enemmän ja nauttia asumisesta ja ruokailusta palelematta.
Kertokoon kuvat loput, sen, mitä en osannut sanoin kuvata.