Rakastan lastenleffoja, erityisesti fantasiasellaisia. Viime aikoina niitä on katsottu meillä aika pino: Silta salaiseen maahan, Maaginen Mimzy, Heidi-sarja ja Kuuprinsessa.
Tänään minua ilahdutti tämä pätkä Tom Hodgkinsonin kirjasta Joutilaat vanhemmat:
Lapset nauttivat siitä, kun asiat menevät aikuisten maailmassa päin mäntyä, tai kuten Penny Rimbaud asian ilmaisee, "yhteisesti sovittu todellisuus murtuu". Siksi he ovat niin kiinnostuneita paloautoista - he tietävät, että silloin aikuisten hyvin järjestetty maailma on kaput. Lapset iloitsevat, kun vanhempien tiukasti kelloon sidottu järjestelmä pettää. Loppujen lopuksi juuri silloin tulee esiin ihmisten humaanius ja auttavaisuus. Katastrofi voi olla eräänlainen vapautus teollisen kapitalismin julmasta tehokkuudesta.
Sanotaan, että lapset pitävät rutiineista, mutta pitävätkö he todella? Omasta lapsuudestani muistan erityisesti ne ajat, kun rutiini rikottiin: kun koulussa oli palohälytys, kun lasi meni rikki, kun palava tulitikku lennähti ilotulitelaatikkoon, kun auto meni rikki. Olen hiljalleen oppimassa lapsiltani katastrofeista nauttimisen taitoa.
|Superman-vaihe on tärkeä vaihe|