Obscura: Cosmogenesis
Relapse
Itsetarkoituksellisen kikkailun ja kiinnostavan kokeellisuuden v√§lill√§ lepattaa hieno ja h√§ilyv√§ raja, jonka paikkaa on mahdoton m√§√§ritell√§ absoluuttisesti. Rajanveto on teht√§v√§ aina tapauskohtaisesti. Esimerkiksi Meshuggahin kaltainen monimutkainen ja hypnoottinen ilmaisu puolustaa paikkaansa ansiokkaasti, mik√§li se on tehty hyv√§ll√§ maulla, kuten Ruotsin hemmojen tapauksessa tietysti useimmiten on ollut. Sivuraiteelle eksyminen on silti helppoa, ja mielest√§ni saksalainen Obscura menee alusta asti mets√§√§n Cosmogenesis-levyll√§√§n. T√§m√§ hieman yll√§tt√§√§ ja on jopa pettymys, ottaen huomioon, ett√§ kokoonpanossa on vanhoja hirmuja Necrophagistista ja Pestilencest√§, kuten tunnistettava nauhattoman basson taituri Jeroen Paul Thesseling.
Heti alkuun tökkii linjattomuus. Silppua ja sekamelskaa piisaa, eikä biisejä oikein saa kaiken soitinurheilun takaa esille. Välillä Obscura soittaa komeita progressiivisia kuljetuksia, sortuu satunnaisesti Children of Bodomin kaltaiseen hölkkään, ajoittain taas kaivellaan soundeja vanhan deathin ummehtuneista sammioista. Cynic tulee mieleen useammin kuin kerran, ja tuntuukin, ettei Obscuralla ole mitään annettavaa pelkästään omilla ehdoillaan. Laulut riepovat puhtaasta äänestä örinän kautta rääkymiseen, mutta vaihtelu ei virkistä vaan pikemminkin puistattaa. Paul Stanley puhui aikanaan Revengeä tehdessään siitä, kuinka on mukavaa tehdä biiseissä välillä u-käännöksiä, juuri kun kuulija on tuudittautunut odottamaan biisiltä tiettyä kaavaa. Se auttaa pitämään mielenkiinnon yllä. Obscuran kohdalla käännökset ovat kuin sangollinen jääkuutioita kalsareihin, ne kyllä sävähdyttävät, mutta pääosin negatiivisesti. Seuraavaa mutkaa odottaa kauhulla, kun biisien rakenne tuntuu olevan levällään kuin Jokisen eväskassi. Valitettavasti en löytänyt mistään Obscuran aiempaa tuotantoa eheään kuunteluun, joten vertailua uran alkutaipaleeseen ei ole tällä kertaa saatavilla.
Teknist√§ deathia 'Äď kyll√§ kyll√§, pit√§isi upota 'Äď mutta kun ei toimi. T√§m√§ on jo kuultu niin monta kertaa, ja paljon paremmin tehtyn√§. Cynic oli kova aikanaan, samoin kuin Death, jonka Individual Thought Patterns paistaa l√§pi Cosmogenesiksen raidoilta kuin keski-ik√§istyv√§n musiikkitoimittajan p√§√§laki. Tied√§n kyll√§ ett√§ monen mielest√§ arvioni menee puihin, levy on otettu erin√§isill√§kin foorumeilla jopa innostuneesti vastaan. Min√§ en vain jaksa n√§it√§ en√§√§, tilanne olisi kokonaan toinen, jos Obscura kykenisi saamaan pakettiinsa jonkinlaista selkeytt√§. Ironista kyll√§, Cosmogenesis toimii parhaiten silloin, kun ylenpalttinen teknisyys on j√§tetty taka-alalle. Valitettavasti n√§m√§ hetket ovat kovin v√§hiss√§, eik√§ edes suuresti ihailemani taituruus riit√§ pelastamaan Cosmogenesist√§ kuunneltavien levyjen joukkoon. Ainoastaan satunnaiset tuulahdukset death-jumalten maailmasta pelastavat Obscuran ykk√∂selt√§.