Olen lukenut koko kesän yhtä ja samaa kirjaa. Mulla on periaate, että aloittaessani jonkun kirjan – on mun pakko lukea se loppuun asti. Olipa se kuinka huono tai ikävystyttävä tahansa. Tämä periaate on tuhlannut kosolti aikaani hyviltä kirjoilta. Olisin voinut lukea kesän aikana kaksikymmentä hyvää kirjaa, mutta luin vain yhden huonon. Kirja, jota olen lukenut on amerikkalaiskirjailija Henry Jamesin Naisen muotokuva. Teos on 1800- luvun klassikko ja tästä syystä on ehkä väärin sanoa teosta yksiselitteisesti huonoksi. Ymmärrän hyvin miksi teos on klassikko, se on ollut aikaansa edellä ja kyseenalaistanut vallitsevia normeja jne., mutta itse olisin tiivistänyt kuusisataasivuisen teoksen kuuteenkymmeneen sivuun ja jättänyt ylenpalttisen ja samana toistuvan tunteenkuvauksen vähemmälle.
Olin Helsingissä Flow-festivaalin ja ravintolapäivän aikaan. Festivaalilippuihin ei ollut varaa, mutta ruoka oli hyvää sunnuntaina. Söin vegaanisen seitanwrapin, joita tarjoiltiin vanhalla hautausmaalla ja join violetin kookoslimonadin, jonka ostin värin vuoksi. Esplanadi oli niin täynnä ihmisiä, että ahdisti, mutta ostin sieltä kinuskikakkukupin. Akateemisessa kirjakaupassa oli Tony Morrisonin kirja kahdella eurolla. Illalla pelasin toverien kanssa GTA:ta. Potkin puutarhatuolia ja menin vuorille ajelemaan. Palasin kotiin onnibussilla, nukuin puolitoistatuntia pää notkahtaneena eteenpäin ja loppupäivän podin jäätävää darraa viikonlopun sokeri- ja rasvaövereistä.
Olen nähnyt eläimiä. Eräänä iltana ajoin punaisella citykonkelillani jostain kotiin. Näin tienlaidassa kaksi pesukarhua, jotka järkeni paljastivat supikoiriksi. Pysähdyin ja toinen supikoirista juoksi pensaikkoon. Toinen jäi tuijottamaan minua. Katseltiin toisiamme pitkään ja mieleeni muistui Pom poko. Isao Takahatan ohjaama anime, jossa supikoirat lentävät kiveksillään. Hupsusta yksityiskohdasta huolimatta elokuva kantaa yhteiskunnallisesti erittäin tärkeää ympäristöteemaa. Ihmiset tuhoavat metsiä ja samalla eläimien elinympäristöä. Supikoiran katse oli syyllistävä ja sen tuijottaminen tuntui samalla hienolta ja ainutkertaiselta, mutta myös ahdistavalta. Puhalsin pelin poikki ja lähdin kotiin. Jos olisin ollut paikallani vielä sekuntikin, olisin alkanut keskustella supikoiran kanssa.
Päivä tai kaksi supikoiran jälkeen, näin ketun. Se oli laiha ja riutunut. Ei yhtään sellainen kuin Kaukametsän pakolaisissa (ekokriittinen lasten piirrossarja, jossa suosikkieläimeni oli Mäyrä). Kettu luikki pusikkoon ihan niin kuin siili viime viikolla. Sen piikikäs pylly vain lyllähti lehtikasan alle. Pienenä olen pidellyt siiliä käsissäni ja muistan kuinka se käveli tuulitakin hihassani. Olin ensin kuumotuksissa, mutta lopulta rentouduin. Se ei laittanut piikkejään pystyyn. Kokemuksesta inspiroituneena halusin yksitoistavuotiaana itselleni afrikkalaisen kääpiösiilin. Äiti ei antanut ottaa ja hyvä niin. Siili on huono lemmikki, se valvoo öisin ja nukkuu päivällä. Tuskinpa se muutenkaan sopii häkkiin.
Olen kuunnellut paljon Yle Puhetta. Ali Jahangirin Alishow on ollut viihdyttävä ainakin silloin kun vieraana on ollut mielenkiintoinen ihminen. Lisäksi olen kuunnellut paljon ajankohtaisohjelmia ja tiedeohjelmia. Kuuntelimpa myös Juhani Ahon Papin Rouvan, joka niin ikään oli ladattavissa Yle Areenasta. Kaunis kertomus, vaikkei se päättynytkään haluamallani tavalla. Niin ei myöskään päättynyt True Detective- sarjan toinen tuotantokausi. Suosittelen silti katsomaan. True Detective on paras sarja vähään aikaan. Toivon, että myös kolmas tuotantokausi on tulossa.
Kävin kaksi iltaa sitten myöhäisuinnilla läheisessä järvessä. Järvestä nousi usvaa ja hetki oli kaikin puolin maaginen. Vesi tuntui kylmältä, mutta lämpötilaan tottui nopeasti. Rantakallio toi mieleeni meren ja meri on ihana. En ole varmasti minään kesänä kastanut talviturkkiani näin myöhään.