Nizzalainen Hervé Gourdel on teloitettu. Uutinen söi suurimman osan eilisestä uutislähetyksestä. Paikallislehtemme pursuaa surua. Nyt tiedämme kaikki, että Hervé oli arvostettu vuoristo-opas. Että häneltä jäi kaksi lasta. Että hänen isänsä epäili Algerian-matkan järkevyyttä.
Gourdel kuoli, koska oli ranskalainen. Ranskan ilmaiskut Isis-ääriliikettä vastaan ovat tehneet sen kansalaisista pelinappuloita.
Lintukoto-Suomessa kansainväliset kriisit ja luonnonkatastrofit tuntuivat aina kaukaiselta todellisuudelta. Tapahtumia seurattiin toki, mutta mukavan välimatkan päästä. Ulkomaanreissuiltakin tiesi aina lopulta pääsevänsä kotiin, missä elämä on rauhallista ja ilma on raikasta.
Ilma on raikasta. Oletteko huomanneet, kuinka helppoa Suomessa on hengittää? Vasta ulkomaanvuosien jälkeen olen tajunnut, miksi amerikkalainen perheystävämme aina haluaa Suomeen kesäksi "hengittelemään".
Eläminen ulkomailla avartaa hirvittävästi. Paitsi, että arki on täynnä kummallisuuksia, on ollut tärkeää ja kasvattavaa tajuta, kuinka "siellä maailmalla" tapahtuvat kriisit vaikuttavat meihin jokaiseen. Kuinka köyhyys voi olla niin musertavaa, että tuossa vieressä Välimerellä juuri tälläkin hetkellä seilaa henkensä kaupalla joukko miehiä, naisia ja lapsia päämääränään rikas Eurooppa. Kuinka ilmastonmuutos on kasvattanut myrskyt sellaisiksi, että vuorenrinteet putoavat länsirannikolla.
Ympäristön masentava tila on tullut jo uniinkin. Kaliforniassa asuessamme kärsittiin kuivuudesta ja metsäpalot polttivat koteja. Ja sitten kun ensimmäinen sade viimein tuli, haisi koko kaupunki pakokaasulta. Mereen ei saanut sateen jälkeen mennä, koska saasteet huuhtoutuivat rantaan. Nyt täällä meitä lähellä olevassa Varin departementissa vesi on ennennäkemättömällä vauhdilla kiivennyt koteihin, vienyt autoja ja tuhonnut kauppoja. Ihmiset itkevät menetettyä elämää.
Maailma on tullut lähemmäksi. Kaikki se tapahtuu tässä ja nyt. Herätys.