Yön aikana oli satanut reippaanlaisesti lunta. Liikenteeseen ei kuitenkaan muodostunut suurta kaaosta, olihan lauantai.
Olin tänään aamuvuorossa, ja neljän aikaan ei lumitöitä oltu tehty työmatkan varrella missään. Onneksi satanut lumi oli niin pehmoista, että en jäänyt omalla autollani pohjasta kiinni mihinkään kinokseen.
Työpäivä oli sikäli helppo, että tehtävänäni oli aluksi vain istua varikolla ja varmistaa, että kaikki muut tulevat töihin (ja jos joku olisi jäänyt tulematta, tai myöhästynyt, olisin lähtenyt ajamaan ko. vuoroa). Tänään kävi vielä niin onnellisesti, että kaikki tulivat töihin ajallaan, joten kelin puolesta kaikkein pahimmat tunnit vietin siistissä sisätyössä.
Kun lähes kaikki varikolta lähtevät vuorot olivat lähteneet, sain komennuksen putsata kuljettajanvaihdoissa käytettävät henkilöautot lumesta ja siirtää ne sisälle sulamaan ja lämpenemään, jotta varikon piha voitaisiin aurata niiden kohdalta. Kinoksessa kahlatessa ja autoja irti heijatessa ei harmittanut ollenkaan, että tuli pukeuduttua lämpimästi.
Ruokatunnin jälkeen pääsin ajamaankin: kävin viemässä metroasemalle ehjän, kylmän bussin lähes yhtä ehjän ja lämpimän tilalle. Pois haetussa autossa ei ollut isoa vikaa, mutta koska varikolla oli joutilaita resursseja, ts. autoja ja kuljettajia, niin helppohan se oli vaihtaa toiseen.
Päivän päätteeksi kävin vielä ajamassa muutaman kierroksen erästä Rautatientorin linjaa. Siinä vaiheessa teiltä oli jo lumi aurattu, joten suurta draamaa ei sielläkään päässyt kehkeytymään, mutta tietenkin kavenneilla kaistoilla ja liukkailla pysäkeillä piti ajaa kieli keskellä suuta.
Semmoinen oli tämä päivä. Ei jäänyt jälkipolville kerrottavaa (ja hyvä niin), mutta kerroinpa nyt silti.