Jäähyväiset eduskunnalle (5) Juristerian nousu
Tätä lukua on kirjastani kiitetty eniten. Toista mieltä olevat taas eivät ole sanoneet mitään, tuskin edes tervehtineet. Koska ala on kaukana osaamisalueestani, luetutin tekstiä aika monella itsenäni viisaammalla. Olisin saanut vinkkejä kokonaiseen asiaa käsittelevään kirjaan. Sellainen pitäisi kirjoittaakin, mutta minä en sitä osaa tehdä. Tästä ongelmasta puhutaan eduskunnassa paljon, ja ovatpa sitä minulle valittaneet oikeustieteen professoritkin, joiden mielestä perustuslakinäkemykset ovat ohittaneet oikeustieteen muut haarat kokonaisuutta pahasti vääristäen. Minä katson asioita häpeilemättä valtiotieteilijän silmin.
Saimme Suomeen vuonna 2000 modernin perustuslain, joka vahvisti sosiaalisia oikeuksia ja ankkuroi Suomen edistyksellisten oikeusvaltioiden joukkoon. Olin monen muun mukana tukemassa tätä edistysaskelta ylpeänä. Perustuslakia painottavat käytännöt ovat kuitenkin tuoneet mukanaan asioita, joista en osaa iloita. . . Perustuslaki ja ennen kaikkea sen tulkinnat ovat jäykistäneet hallintoa ikävällä tavalla ja tuoneet rationaalisen harkinnan rinnalle juristeriaa, lainopillista saivartelua.
Kaikki säädettävä lailla
Tuntui esimerkiksi perustellulta, että esimerkiksi tärkeistä maksuista ja veroista säädetään lailla eikä niitä jätetä ministeriöiden ja valtion viranomaisten asetuksilla ja hallinnollisilla määräyksillä päätettäviksi. Lain muuttaminen on kuitenkin hyvin raskas prosessi. Siihen ei ryhdytä, jos jokin parametri maksuissa on vähän vinksallaan, mutta ei täysin tuhoisa. Tämän jäykkyyden ansiosta meillä on nyt monet asiat vähän vinksallaan, mistä koituu yhteenlaskettuna suuri haitta.
Voisiko luoda uuden asetusluokan, joka tuotaisiin eduskunnan tiedoksi lainsäädäntöä kevyemmällä menettelyllä? Eduskunta voisi hyväksyä tai hylätä asetuksen, mutta ei muuttaa sen sisältöä. Näin itse asiassa toimitaan epävirallisesti sosiaali- ja terveysministeriön alaisten maksujen kanssa, joista päätetään edelleen asetuksella.
Etuoikeutettu hyvä
Minun on taloustieteellisen koulutuksen saaneena vaikea ymmärtää, että tarjolla olevista kilpailevista hyvistä asioista jotkut on julistettu ehdottomiksi. Taloustiede on kaiken muun ohella myös oppi eri tavoitteiden välisistä vaihtosuhteista. Jonkin asian ehdottomuus vastaa taloustieteissä sitä, että tavoitteen arvo on ääretön, eikä sellaista voisi mitenkään perustella. Tämä tietysti vahvistaa perustuslailla suojattua hyvää, mutta heikentää sen kanssa samoista voimavaroista kilpailevia yhtä hyviä ellei jopa tärkeämpiä asioita. Jos keskenään kilpailevien hyvien asioiden joukossa yksi sivuuttaa muut kokonaan, loppu tuloksena on väistämättä hyvinvointitappioita, jos niitä muita, syrjäytetyksi joutuneita, olisi tarvittu enemmän. Yhtä vaikeaa on ymmärtää kiinteitä absoluuttisia tavoitetasoja, joihin on päästävä hinnalla millä hyvänsä, mutta joiden ylittämisellä ei ole arvoa. Ekonomistin silmin tällainen yhteiskunnan kulmikas ohjaaminen on haaskaavaa. Kömpelöillä työkaluilla tulee huonoa jälkeä.
En tiedä, millä menetelmässä jotkin oikeudet ovat päätyneet perustuslailla suojatuiksi ja toiset jätetty huutolaisen asemaan. Sosiaalipoliittista asiantuntemusta ei tunnu käytetyn, vaikka erilaisten sosiaalisten oikeuksien saattaminen keskenään eriarvoiseen asemaan menee aivan sosiaalipolitiikan ytimeen. Olisiko tulos ollut sama, jos luettelo olisi tehty toisin päin: lueteltu ne hyvät asiat, joita saa polkea toisten hyväksi. Lopputulos olisi ollut sama, mutta se olisi näyttänyt aivan erilaiselta.
Portugalissa yritettiin toteuttaa julkisen talouden säästöjä alentamalla virkamiesten palkkoja, mutta tuomioistuin totesi tämän perustuslain vastaiseksi. Moni Suomessakin tervehti päätöstä sivisty neen, perustuslaillisen ajattelun voitoksi. Minusta siinä ei ollut mitään kiitettävää eikä erityisesti mitään sivistynyttä. Kun ei voitu ottaa virkamiesten palkoista, piti ottaa lasten kouluopetuksesta.
Juristien ohella tuntuu myös tavallisille poliitikoille olevan vaikea ymmärtää, että budjettirajoituksen vallitessa yhden hyvän asian puolustaminen on muilta hyviltä asioilta pois.
Suomessa Sosialidemokraatit taistelivat urhoollisesti vanhuspalvelulaissa henkilökuntamitoituksista, mutta eivät onnistuneet lisäämään lainkaan rahaa tarkoitukseen, jolloin jos nuo normit ylipäänsä mitään käytännössä vaikuttivat, ne heikensivät tilannetta. Jos henkilökuntamitoitusten noudattaminen ei syrjäyttänyt mitään tärkeämpää, ne olisi kaiken järjen mukaan toteutettu ilman normiakin, ja jos se taas syrjäytti jotain tärkeämpää, siitä oli tosiasiassa haittaa.
Muoto tärkeämpi kuin sisältö
Valtiotieteilijän on vaikea ymmärtää juristeja myöskään siinä, miten helpoilla kikoilla heidät saa tyytyväiseksi.
Keskeisistä maksuista pitää siis säätää lailla eikä asetuksella. Mikä voisi olla keskeisempää kuin sosiaali- ja terveystoimen maksut. Niistä kuitenkin päätetään asetuksella. Juristit on saatu tyytyväisiksi säätämällä, että lain mukaan maksut peritään kustannuksia vastaavina, mutta asetuksella voidaan säätää tätä alemmista maksuista. Voiko se todella olla näin helppoa ja voisiko tätä käyttää kaikkiin muihinkin maksuihin: lailla säädetään maksu, joka on aivan tolkuttoman korkea ja todellisesta maksusta asetuksella?
(Ihan kuollut kirjain tuo laki ei ole, koska joskus kunnat yrittävät rikkoa lakia ja periä vanhustenhuollossa upporikkailta tulosidonnaisia maksuja, jotka ylittävät kustannukset. Koettakaa etsiä jonkin kunnan sivuilta tuota palveluista perittävää maksimimaksua!)
Toinen ehdottomuus on, ettei yhden kunnan kunnallisveroja saa käyttää toisen kunnan menojen kattamiseen. Kuitenkin meillä on verotulojen tasausjärjestelmä, jossa rikkaiden kuntien verotuloja siirretään köyhille kunnille. Tämä on tehty niin, että lakisääteisistä valtionosuuksista vähennetään tuo muille kunnille siirrettävä euromäärä ja se maksetaan verotulojen täydennyksenä köyhille kunnille. Aritmeettisesti aivan sama kuin jos yksinkertaisesti vain leikattaisiin verotuloja, mutta johtaa äärimmäisen sekavaan lainsäädäntöön. Oikeusoppineiden silmää ei hierrä edes se, että tässä menettelyssä kuntien valtionosuudet voivat mennä myös negatiivisiksi ja ovat menneetkin.
Kunnallinen itsehallinto
Oikeusoppineet ovat löytäneet kunnallisesta itsehallinnosta arvokkaita piirteitä, jodien olemassaoloa kunnallispolitiikassa toimivat eivät ole lainkaan hahmottaneet, niin kaukana teoriat ovat vallitsevasta käytännöstä. Linja on niin tiukka, että se halvaannuttaa kunnat ja merkitsee, ettei kuntia enää voi käyttää moneen sellaiseen tehtävään, johon ne sinänsä soveltuisivat hyvin. Jos tulkinta ei höllenny, tehtävät otetaan kunnilta pikkuhiljaa pois jonnekin, joka toimii paremmin. Hallitusohjelman mukaan kunnilta otetaan tässä vaiheessa pois puolet niiden tehtävistä.
Toinen puoli, opetustoimi jää toistaiseksi. Sitä en voi ymmärtää, että opetustointa ministeriö voi ohjata tiukoilla määräyksillä, mutta sama terveyudenhuollossa oli puuttumista itsehallintoon.
Tulkinnan muutos
Erityisesti minua ihmetyttää, että perustuslakiasiantuntijat pitävät oikeutenaan muuttaa tulkintaa, kun olosuhteet ovat heidän mielestään muuttuneet. Toki lakien pitää seurata aikaa, mutta tuntuisi luontevalta, että kun lakia on aika muuttaa, uuden lain hyväksyminen kuuluisi eduskunnalle eikä kouralliselle perustuslakiasiantuntijoita. Miten voi samanaikaisesti olla toisaalta tarkka siitä, ettei eduskunnan lainsäädäntövalta luisu asetusten kautta valtioneuvostolle, ja toisaalta hyväksyä, että tätä paljon merkittävämpi osa lainsäädäntövallasta kuuluu perustuslain tulkinnan kautta kouralliselle perustuslakiasiantuntijoita?
Takautuva muutos ennakkotapausten kautta
Pidetään itsestään selvänä, että lakia ei voi muuttaa takautuvasti niin, että teosta, joka ei ollut rangaistava tekohetkellä, tehdään takautuvasti rangaistava.
Korkeimman oikeuden tulkinnan muutos voi kuitenkin olla takautuva. Teko, joka tekohetkellä oli maan tavan mukainen, tulee rangaistava. Pitäisi olla mahdollista tehdä tulkinnan muutoksia ilman, että käsittelyssä on jokin yksittäinen teko, josta kaikkien yllätykseksi annetaankin rangaistus. Toimittaisiin siis kuin lainmuutoksissakin, olkoon näin tästä eteenpäin.
Kaikki ovat tienneet, että Suomen Keskusta on vuosikymmeniä käyttänyt hyviin yhteiskunnallisiin tarkoituksiin julkista rahaa kanavoivia säätiöitä ja esimerkiksi Rahaautomaattiyhdistystä oman poliittisen toimintansa rahoittamiseen. Pidin käytäntöä raivostuttavana, ja olin hyvin ilahtunut, kun tuomioistuimet lopulta puuttuivat siihen. Antti Kaikkosesta ja Jukka Vihriälästä varmaan tuntui epäoikeudenmukaiselta, että muutos sattui juuri heidän toimikausiensa kohdalle. Omasta mieles tään he eivät varmaankaan olleet tehneet mitään väärää, vaan toimivat, kuten heidän oletettiin näissä luottamustoimissaan toimivan.
Minun oikeustajuani loukkasi myös, kun korkein oikeus totesi, että suuria summia Liechtensteiniin piilottaneet suomalaiset pääsivät rangaistuksetta, koska heille oli jo määrätty rutiininomaisesti veronkorotus, kuten aina noissa tapauksissa on määrätty. Nyt yhtäkkiä tämä kevyt hallinnollinen "rangaistus" esti vankilatuomion, koska samasta teosta ei voi eri prosessissa määrätä kahta rangaistusta. Niin kuin eräs rikosoikeuden professori minulle sanoi, pitäisi rangaistukseen olla vaikutusta myös sillä, onko tehnyt rikoksen. Tässäkin tapauksessa olisi pitänyt vain todeta, että vuosikymmeniä vallinnut oikeuskäytäntö on huono ja muutettakoon sitä tästä eteenpäin.
(Muuten olen sitä mieltä, että tämä ei ratkea kuin yhdistämällä rikostuomioistuimet ja hallintotuomioistuimet.)
Miten siinä muuten niin kävi, että tähän kaksoisrangaistavuuteen herättiin vasta, kun oli saatu kiinni parvi tarpeeksi isoja kaloja? Miksi oikeustieteilijät eivät olleet heränneet siihen epäoikeudenmukaisuuteen, että kun Jepeltä otetaan tien päällä ajokortti kuivumaan, kun tuli ajettua umpitunnelissa autoa, tämän päälle tulee vielä rangaistus tuomioistuimessa? Eikö tuomio sen päälle ole myös kahteen kertaan rankaisemista samasta teosta?
Eikä sovi suomalaiseen oikeudentuntoon sekään, ettei tarvitse ilmoittaa, jos kolhii naapurin autoa parkkipaikalla (itsekriminalisointi).