sinivalkoinen ruusuke tai pää pölkylle..
Mikä on voittamisen hinta?
Eräs hiljattain kisoissa sattunut välikohtaus sai minut miettimään mikä kilpailemisessa kiehtoo ja mitä sillä yritetään saavuttaa, varsinkin pienemmissä harjoitus- ja seurakilpailuissa. Kaikki kilpailutilanteet ja harjoitukset valmistelevat meitä suuremmille ja vaikeammille tasoille aina kansalliseen tai kansainväliseen ratsastukseen asti. Mikä on kuitenkin sen hinta millä sinne tasolle mennään ja onko voitto se mitä tavoitellaan tasosta välittämättä?
Välikohtaus jonka nyt kerron, ei ole tarkoitus olla mitenkään loukkaava yhtään ketään ihmistä kohtaan, mutta sen on tarkoitus herättää ajatuksia ja varsinkin minussa se herätti niitä kovasti. Kaksi nuorta (alle 12 vuotiasta) tyttöä olivat maneesissa kilpailutilanteessa; toinen radalla ja toinen valmistautumassa. Uusinnassa radalla ollut tyttö teki yllättävän kaarteen, mihin monikaan poni tai kuski ei olisi pystynyt, ja pahaksi onnekseen tämä valmistautuva tyttö ei ollut osannut odottaa tätä käännöstä ja oli sattua törmäys. Pienen säädön jälkeen radalla oleva sai tehtyä "sen pidemmän lenkin", mutta katsomossa ollut äiti/täti/serkunkumminkaima, ei tätä purematta niellyt vain heti tilanteen tapahduttua alkoi kutakuinkin ääntä korottaen vaatimaan aikahyvitystä koska ratsastaja oli edessä ja nyt meni sen takia 2 sekunttia enemmän aikaa kun mitä olisi ratsukko parhaimmillaan tehnyt. Tämä äityi niin pahaksi että vahingossa eteen tullut tyttö purskahti itkuun ja pyyteli vuolaasti anteeksi kaikilta, myös ratsastavalta tytöltä, jolta armoa ei herunut. Lopulta tehtiin revanssi ja ratsukko sai suorittaa haluamansa tien ja voitti - kuten olisi "huonommallakin" ajalla - koko luokan.
On totta että radalla olevan pitää väistää, mutta voin käsi sydämellä sanoa että kun rataa kävelin, ajattelin että vain hullu siitä onnistuu edes yrittämään. Veikkaukseni oli poni ja erittäin ketterä sellainen. Nyt oli kuitenkin kyseessä erittäin pienet seurakilpailut, joiden henki on aina ollut kannustava ja tsemppaava. Jokaiselle käy vahinkoja ja varsinkin vielä näin nuorille, harjoittelemassahan täällä ollaan. Totta on sekin että nyt ainakin edessä ollut tyttö oppii olemaan varmasti muualla, mutta mikä oli sen hinta? Kyllä itseänikin harmittaa tytön puolesta kun itkien tuli maneesista pois..
Mitä se voittaminen sitten on?
Onko voittaminen tosiaan sitä että jyrätään muut keinoja kaihtamatta? On ja olen ollut todistamassa paljon reiluja ja hienoja voittoja, eli en ole myöskään sitä mieltä että voittaja on aina itsekäs. Nykyään kuitenkin tuntuu että suurin intohimo kilpailuissa on se rusetin saaminen ja mieluiten vielä sinivalkoisen sellaisen. Tuntuu olevan varsinkin tällä alueella hälyyttävän paljon lapsia joiden vanhemmat panostavat vain ja ainoastaan voittamiseen. Mainetta pitää saada jo pienenä että koko suomi - ja maailma - näkee kuinka taitava oma lapsi on. Onko voittaminen siis sittenkään sitä lapsen omaa voitontahtoa vai aikuisen pudottamaa painostusta?
Ratsastuksessa vaaditaan pärjäämiseen tervettä voitontahtoa. Totta kai kun kilpailuihin lähdetään pitää olla myös ajatus siitä että voisipa sitä vaikka voittaa. Tavoitteet asettavat sen mitä voittaminen on. Minä saatan olla luokan puolenvälissä tulosluettelossa, mutta hymyilen silti kuin naantalin aurinko. Miksikö? Koska voitin itseni ja tavoitteeni mitä olin itselleni asettanut. Sitä on todellinen voittaminen. Oman itsensä ylittämistä kerta toisensa jälkeen tehden lopulta niin hyvän suorituksen että siitä saa sitä mainetta ja mammonaa, ilman toisten lyttäämistä.
Mielestäni kilpaileminen veren maku suussa ja ruusukkeet silmissä tekee helposti ihmisistä huonokäytöksisiä. Unohdetaan mitä tarkoittaa kiitos ja anteeksi. Mulkaistaan vihaisesti kun vahingossa joku verkassa ratsastaa volttisi eteen ja pahoittelee aiheuttamaansa tilannetta. Kaikille on takuulla sattunut joku kömmähdys kisaverryttelyssä tai radalla. Tietenkin se harmittaa itseä ja takuulla vielä enemmän radalla x asian menettänyttä ratsastajaa, mutta mielestäni aina tulee muistaa se että olemme kaikki ihmisiä. Ja taas ihmisten on myös tapana joskus erehtyä ja tehdä virheitä. Ilman niitä me emme ikinä voisi pyrkiä olemaan parempia mitä olemme nyt.
Miksi sitten kilpailla jos ei voittaakseen?
Ihan vain vielä varmistaakseni kirjoitan pätkän siitä, ettei tämä tosiaan tarkoita sitä että kilpailuihin ei saa mennä voittaakseen. Voittaminen on vain niin monimutkainen prosessi että siihen kannattaa todellakin panostaa ja tehdä se reilusti. Jokainen määrittää omat kilpailutavoitteensa ja jos tavoitteena on voittaa, sitä totta kai tavoitellaan, käytöstapoja ja kanssakilpailijoita kunnioittaen.
Jos minulta kysytään miksi kilpailen, voisin vastata tähän vaikka esseen verran aiheesta. Vaatimattomasti voisin sanoa että en ole vielä kilpailusaralla kovin menestynyt, mutta kilpailen tavoitteenani joskus menestyä. Se koska, on avoin kysymys. Minulla ei ole kiire päästä huipulle, sillä en ehdi tekemään tarpeeksi töitä vaatiakseni sen tulevan heti. Teen kaiken tällaisella hiljaisella liekillä. Huippua se olisi menestyä lajissa kuin lajissa, mutta haluan kuitenkin pitää pelin reiluna sekä itselle että hevoselle.
Yksi erittäin suuri syy kilpailemiseeni on se kilpailuiden tunnelma. Rakastan kilpailuita ja sitä jännitystä mikä on ennen omaa starttia. Olen järjettömän kiukkuinen ja äreä yleensä kilpailuiden aamuna - tosin tässä on joskus ollut jo hieman petrausta enkä ole enää niiiiin känkkäränkkä kuin aikaisemmin ;) - mutta se tunnelma, se jännitys mikä luo sen päivän.. Se on sanoinkuvailemattoman hieno fiilis! Totta kai radalle lähdemme tekemään aina parhaamme ja tavoittelemme ruusuketta ja jopa voittoa. Tärkeimpänä pidän kuitenkin sitä että kaikki saavat reilusti pitää hauskaa sinä päivänään ja omalla tavallaan - veren maku tai vaahtokarkinmaku suussaan.
Oliko vielä jotain sanottavaa?
No, itseasiassa oli. Ensi kerralla kun kilpaillaan, koitetaan muistaa hymyillä. Katsotaan kanssakilpailijoita silmiin, sanotaan hieman epävarman näköiselle ratsastajalle että hyvin se menee, muista hengittää. Jos bongaat samanlaisen kypärän/raipan/hanskat kerro vaikka huvittuneesti tästä vieressä pitkin ohjin kävelevälle kilpailijalle. Tietenkään kenenkään suorituksia ei häiritä, mutta tilaisuuden tullen voit yrittää hieman keventää tunnelmaa. Jos saat pahan mulkaisun, älä välitä vain hymyile itse, sillä tiedät että todellisuudessa myös se toinen osaa arvostaa elettäsi, vaikkei sitä siinä tilanteessa osaa näyttää. Tee myös porttivahdin päivästä hauskempaa ja vaihda muutama sana myös siinä, hymyillen.
Muista, että hymyileminen rentouttaa!