PSYKIATRI Der er flere grunde til at være glad for at bo i Herning Kommune. Som forældre til et ungt menneske, der er ramt af psykisk sygdom, er det Skiftesporet i Herning, som har gjort os glade og stolte af vores kommune. For med Skiftesporet har vi et unikt tilbud til unge, der har brug for hjælp til at komme videre i livet efter mødet med indlæggelser, diagnoser og psykiatri.
Og så er Skiftesporet endda et sted, der er kendt i store dele af landet for sin særlige tilgang til sårbare unge og deres netværk, og som gennem en årrække har haft utrolig flotte resultater i forhold til andelen af unge, der er kommet videre i livet med uddannelse og job.
Derfor er det også med undren, vi i lørdags, 13. februar, i Herning Folkeblad kunne læse om omstrukturering af socialpsykiatrien i Herning Kommune, og at dette allerede i august sidste år førte til en sammenlægning af institutionen Skovlyset og Skiftesporet med Dorte Påskesen, tidligere forstander på Skovlyset som leder begge steder. Først og fremmest frustrerer det os, at vi ikke som nærmeste pårørende officielt er blevet orienteret om et sådant lederskifte, og så undrer det os rigtig meget, at beslutningen først offentliggøres nu, så lang tid efter den er truffet og efter for længst at være effektueret. Vi spørger umiddelbart os selv: Hvem er det mon, der har truffet denne beslutning, og kan der ligefrem have været et ønske fra kommunens side om, at undgå for meget postyr om beslutningen, eftersom der tilsyneladende ikke har været megen kommunikation hverken indadtil eller udadtil i forbindelse med sporskiftet? Debatten er i hvert fald udeblevet.
Og mens vi skriver dette, ser vi for os, hvordan vognen med unge mennesker i Skiftesporsregi fortsætter sin kurs, men også hvordan en eller anden nu har trykket på knappen og er ved at køre hele toget af skinnerne - og vel og mærke uden nogen nærmere forklaring eller grund. Ifølge direktør for Social, Sundhed og Beskæftigelse Søren Liner Christensen handler det nemlig ikke om besparelser, men alene om udvikling og om at skabe sammenhæng i socialpsykiatrien.
At der skulle være tale om en reel politisk beslutning, har vi svært ved at forestille os. Anne Marie Søe Nørgaard (V) var som formand for social- og sundhedsudvalget allerede i 2015 med til at sikre, at et lignende sporskifte ikke fandt sted. Og dengang stod det tindrende klart, at det var Skiftesporets og dermed en gruppe meget sårbare unges fremtid, som var på spil.
Hvis det virkelig skulle handle om at skabe bedre sammenhæng for brugerne, er det mærkeligt, at ingen på Skiftesporet er blevet hørt i processen - det er trods alt der, erfaringen med de unge mennesker findes. Man kunne desuden fristes til at spørge, hvordan projektet mon skal evalueres? Men det tog er måske for længst kørt, og evaluering blandt brugerne er formentlig ikke noget, kommunen har interesse i?
Der er stor grund til at tro, at sammenlægningen af de to socialpsykiatriske tilbud med dertil hørende nye opgaver ikke alene vil stresse medarbejdere og brugere på Skiftesporet, men også vil smadre, hvad der er bygget op over så mange år. Af ildsjæle og af mennesker med en særlig evne til at nå ind til sårbare unge.
Vi frygter og oplever allerede nu, at en sammentømret og engageret medarbejderkultur og et sted med hjemlig atmosfære og tryghed afløses af fremmede ansigter, vikarbureauer og en alt for velkendt institutionskultur.
Heldigvis slingrer togvognen stadig afsted. Og en flok engagerede medarbejdere, som brænder for deres job, forsøger at holde toget på skinnerne. Om det lykkes, er desværre ikke i deres hænder, for det afhænger af dem, som har magt til at trykke på knapperne. Og det vel og mærke på en togtur hvor tillid, trivsel og tro på fremtiden er helt afgørende for rejsens forløb.