Efter hovedværket 'De ti skud' i 2004 bedyrede Mikael Simpson, at hans magtfulde og meget melankolske miks af dub, electronica og traditionel sangskrivning skulle fornyes, men af fare for at komme til at lyde som det, han ynder at kalde 'Big Fat Saybia', kasserede Simpson kostbare bandoptagelser, og 'Stille & Uroligt' markerede ingen nævneværdig udvikling i 2006.
Stagneringen fortsætter på 'Slaar skaar', hvor originalen mådeholdent tilstræber et mere konventionelt udtryk og diskret ekspanderer instrumenteringen, uden det dog ændrer afgørende på indtrykket af en mand, der efterhånden ligger fast i en flæbende fosterstilling, hvor linjer som 'den sarte sitren sænker sig i sengen uden søvn' leveres med en skælvende weltschmerz, man måske kunne tilgive, hvis Simpson var 17.
Det er simpelthen blevet en ynk at være i stue med charmøren, der forsømmer at forløse sine tendenser som tørvetrillende tudefjæs i stærke sange, og dramatisk dragende 'Det var en lørdag aften' er det nærmeste, han kommer et godt, gedigent nummer denne gang, mens nænsomme 'Koldt' dog understreger, at man sagtens kan være personlig uden at forsvinde i egen navle.
Sarkasmen savnes
Samtidig savner man selvironi og Simpsons syrlige sarkasme, der især kommer befriende til udtryk på scenekanten, men at det afsluttende instrumentalnummer på 'Slaar skaar' har fået titlen 'Møjn', nøjes med at være albummets eneste komiske øjeblik.
Fundamentalt besidder Simpson imidlertid så egensindige kvaliteter, at selv når han slæber sig lettere uinspireret ud for at pisse i sin spand med hjerteblod, er natteravnens færd mere spændende at følge end langt størstedelen af kollegernes lemming-lignende vandringer efter udenlandske forbilleder.
Trods en knap 37 minutter kort spilletid er 'Slaar skaa' ikke desto mindre lang nok til at blive kedelig, og det var måske ved at være tid til, at man mandede sig lidt op?