Pirmsskolas vecuma bērnu ar redzes trūkumu attīstības raksturojums
Pirmsskolas vecuma bērnus ar RPH kopumā, saskaņā ar vispārējo attīstības līmeni, raksturo vecuma raksturojums, tomēr atklājas arī psihofiziskās attīstības iezīmes, ko izraisa redzes funkciju traucējumu tieša vai netieša negatīva ietekme. Bērnu ar redzes traucējumiem attīstības kopīga tipoloģiska iezīme, neatkarīgi no vizuālā defekta pakāpes un rakstura, ir tā, ka saziņa ar ārpasauli, tās izziņa, personiskās izpausmes, pašizziņa, attīstība un līdzdalība jebkura veida aktivitātēs utt. Notiek sašaurinātā sensorā. Pirmsskolas vecuma bērniem ar RPZ kopā ar vispārējām attīstības tipoloģiskajām iezīmēm ir individuāli sasniegumi vispārējās attīstības un individuālo personības sfēru attīstībā.
Pirmsskolas vecuma bērnu psiholoģiskie un pedagoģiskie raksturlielumi ir:
· Bērna ar FRZ attīstības vispārējā ātruma atbilstības pakāpe un parasti redzamo vienaudžu attīstības temps. Šīs grupas bērnus lielāk vai mazākā mērā raksturo zināms attīstības kavējums no parasti redzamajiem vienaudžiem, kas var izpausties pretrunā starp šo pirmsskolas vecuma grupu apgūšanas periodiem:
- Vizuālās sensorās uztveres aktivitātes spējas un prasmes - vizuālās uztveres attīstības kavēšanās, tās dažādie aspekti.
- Motora sfēra - dzinēju prasmju un iemaņu, to apjoma un kvalitātes attīstībā.
- Kognitīvā sfēra - nepietiekams vizuālo pārstāvību veidošanās temps un apjoms kā apkārtnes atmiņas atmiņa, kas atpaliek no kognitīvās darbības metožu apgūšanas no to internalizācijas viedokļa.
- Dažāda veida spēļu veidošana pirmsskolas vecuma bērniem ar HFR notiek lēnākā tempā, kas ir saistīts ar izsmeltām idejām par vidi, zināmām grūtībām mijiedarbībā ar objektu-objektu pasauli, vispārējās un fiziskās aktivitātes samazināšanos, grūtībām vizuālā-motora koordinācijā utt.
Daži sociāli komunikatīvās, kognitīvās, verbālās, fiziskās un mākslinieciskās estētiskās attīstības iezīmes ir raksturīgi bērniem ar redzes traucējumiem.
Pirmsskolas vecuma bērnu ar redzes traucējumiem sociālās un komunikatīvās attīstības iezīmes ir: zināmas komunikatīvo prasmju un spēju atkarības no apkārtējās sabiedrības aktivitātes, piemērotības, kompetences, dažu citu cilvēku emocionālās atsaucības komunikācijas grūtības, vizuālās kontroles grūtības un mijiedarbības ar komunikācijas partneriem regulēšana, spēļu aktivitātes kopīgās izziņas aktivitātēs. Bērnu ar FDF sociālās un komunikatīvās attīstības iezīmes var būt redzes, motora, runas sfēras, nervu sistēmas funkcionālās darbības traucējumi un, no šī viedokļa viedokļa, izpaužas vispārējā darbību koordinācijā, leņķī, "sprādzienbīstamība", novēršot kopīgas praktiskas darbības, nepietiekamība. verbālā komunikācija. Bērnu sociālo un komunikatīvo attīstību šajā grupā var nelabvēlīgi ietekmēt metodes, lai ārstētu ambliopiju (atspīdumu, aizsprostu utt.), Kas ietekmē arī centrālo nervu sistēmu, izraisot bērnam nevēlamu emocionālu izpausmju veidošanos (asums, aizkaitināmība, pārmērīga uzbudinājums utt.).
Pirmsskolas vecuma bērnu ar HFD kognitīvās attīstības iezīmes ir: uztveres attēlu nepietiekamība, diferenciācija, smalkums un precizitāte; izziņas darbības trūkums; runai un runas līmenim (tā pietiekamība vai nepietiekamība) ir izteikta ietekme uz kognitīvo darbību, tās nozīmīgumu, integritāti, konsekvenci, loģisko izvēli un kognitīvo darbību īstenošanu; izziņas jutekliskais posms, tā komponenti attīstās oriģināli un prasa īpašu (tiešu un netiešu) pedagoģisko atbalstu: vizuālo prasmju un spēju attīstīšana, vizuālā uztvere un idejas, īpaša objektīva vide, kas uzlabo un attīsta tā vizuālo potenciālu, ko prasa bērns ar redzes traucējumiem; grūtības, kas saistītas ar objektīvās pasaules vizuālo atspoguļojumu tās organizācijā, apgrūtina kognitīvo interešu attīstību, jaunās jūtas; tiek nodrošināta kompensācija par kognitīvās darbības grūtībām un nepieciešama mērķtiecīga atmiņas, domāšanas, iztēles un runas procesu attīstība pirmsskolas vecuma bērniem ar redzes traucējumiem.
Pirmsskolas vecuma bērnu ar redzes traucējumiem runas attīstības iezīmes ir: runas sensorās un motora komponentes attīstības oriģinalitāte; runas izteiksmīguma trūkums; leksiskās rezerves nabadzība un grūtības apgūt vārda vispārējo nozīmi; jutekļu refleksijas grūtības, zema kognitīvā aktivitāte apkārtējā realitātē apgrūtina runas kognitīvās funkcijas attīstību - ideju paplašināšanu par apkārtējo pasauli, par realitātes objektiem un parādībām un to attiecībām; Bērna ar redzes traucējumiem runa ir raksturīga kompensējošai funkcijai, kas prasa mērķtiecīgu attīstību.
Bērnu ar FZR fiziskās attīstības iezīmes ir: nepietiekams fiziskās attīstības līmenis (šaurā nozīmē) - neatbilstība starp antropometriskajiem rādītājiem (augstums, ķermeņa svars, krūšu apkārtmērs) un vidējiem vecuma rādītājiem, slikta veselība un ķermeņa elpošanas un muskuļu un skeleta sistēmas nepietiekama funkcionālā aktivitāte, traucēta poza, muskuļu sistēmas nepietiekama attīstība (pēdu uzstādīšana valgus, kāju loka saplacināšana, plakanums), zems fizisko īpašību līmenis: veiklība, koordinēšana cijas, jo īpaši dinamisku, reakcijas ātrums, izturība, utt. nepietiekama motoriskā pieredze, nepietiekams motorisko prasmju un spēju krājums, grūtības apgūt kustību kustību telpiskās un laika pazīmes, grūtības un ilgums motorisko prasmju veidošanā (īpaši dinamiskā dinamiskā stereotipija), neprecizitāte, nepietiekama jutekļu kustību diferenciācija, grūtības mobilās spēļu apguvē ar augstu mobilitāti; grūtības attīstīt prasmes pareizai pastaigai (ņemot vērā redzes monokulāro raksturu); zema motora aktivitāte, prasmju un telpiskās orientācijas prasmju trūkums, atspoguļojot ambliopiskās acs realitāti ar zemu redzes asumu; kustību regulēšanas iezīmes un grūtības.
Bērnu ar RDF mākslinieciskās un estētiskās attīstības īpatnības ir: vizuālo sensoro standartu veidošanās grūtības un nepietiekamība, estētiskās pieredzes un sajūtu nepietiekamība, dabas parādību, tās objektu un objektu domāšanas oriģinalitāte un grūtības, mazs krājums un slikta zināšanu pieredze ar emocionālu pilnību, skaistumu, ekspresivitāti. formu, izskatu, krāsu tonalitātes un citu realitātes objektu un objektu iezīmes, grūtības un nepietiekama koordinācijas un vizuālā attīstība koordinācija.
Pirmsskolas vecuma bērniem ar RPF ir gan vizuālās uztveres procesa attīstības iezīmes, gan tās parādīšanās garīgajā darbībā iezīmes.
Vizuālās uztveres attīstības redzes traucējumu īpatnības ir:
- vizuālās uztveres procesa attīstības lēnums (salīdzinot ar parasti redzamajiem vienaudžiem);
- grūtības veidot vizuālās uztveres mehānismus: funkcionālā mehānisma 2. līmenis (augstāko nodaļu funkcionālā aktivitāte) 1. līmeņa vājuma dēļ (vizuālās funkcijas); uztveres darbības un motivācijas mehānismi;
- sensoro standartu un to sistēmu apguves apjoms un kvalitāte, uztveres darbību veidošanās periods bērniem ar redzes traucējumiem nesakrīt ar tiem, kas redz normāli. Redzes traucējumu pakāpe un raksturs, kas darbojas kā negatīvs faktors, nosaka uztveres darbības mehānisma sastāvdaļu ilguma (garuma), nepietiekamā apjoma un kvalitātes atšķirīgās laika īpašības;
- grūtības un dažu kavēšanās ideju veidošanā kā jutekļu, objekta, telpiskā, sociālā atmiņa;
- vizuālās uztveres dažādo aspektu nevienmērīga attīstība, nodrošinot orientēšanās, informācijas, kognitīvās, regulatīvās un kontroles darbības;
- jutekliskās pieredzes nabadzība;
- specifisku sensoru uztveres vajadzību rašanos;
- dažas grūtības uztveres īpašību attīstībā;
- vizuālo attēlu nepilnības spontānas veidošanās apstākļos;
- vizuālās uztveres attīstības atkarība vecuma iespēju līmenī no korekcijas un pedagoģiskā atbalsta, ārstēšanas un atveseļošanās procesa organizēšanas un īstenošanas viņu vienotībā.
Redzes uztveres procesa iezīmes bērniem ar redzes traucējumiem ir:
- redzes uztveres ātruma un apjoma samazināšanās, to zināmā atkarība no funkcionālās redzes traucējumu pakāpes un rakstura un / vai uztveres objekta strukturālās sarežģītības;
- grūtības veidot pilnīgu, precīzu, smalku, detalizētu uztveres tēlu, īpaši sarežģītu struktūru un telpisko orientāciju, kas attēlota trokšņainā fonā;
- grūtības veidot sensoros standartus un nepietiekamu visu sensoro uztveres veidu attīstības līmeni (identifikācijas darbības, pielīdzināmas standartam, uztveres modelēšana), kas samazina spēju smalks un precīzs uztveramās atšķirības;
- nepieciešamība pēc papildu motivācijas vizuālajai uztveres aktivitātei;
- Ar uztveres procesa panākumiem (precizitāte un identifikācijas ātrums) ar ambliopisko aci (mērenā un smagā grāda ambliopija) lielā mērā ir atkarīga no uztveres objekta optiskajām-fizikālajām īpašībām, apstākļiem, kādos tiek atrisināta vizuālās uztveres uzdevums.
1.1.4. Jaunākās grupas bērnu psihofiziskās attīstības vecuma pazīmes (3-4 gadi)
Virszemes ūdens noteces organizēšana: Vislielākais mitruma daudzums pasaulē iztvaiko no jūras un okeānu virsmas (88).
Zemes masu mehāniska turēšana: Zemes masu mehāniska turēšana uz nogāzes nodrošina dažādu konstrukciju pretstruktūras.
Bērnu ar redzes trūkumu socializācija sabiedrībā.
Bērnu ar redzes trūkumu socializācija sabiedrībā.
Tatjana Nikolaevna Leontjeva
Novēršana (no vēlu lat. Deprivatio - zaudējums, atņemšana), sensora nepietiekamība vai analizatora sistēmas nepietiekama slodze, kas novērota cilvēkiem atsevišķi vai pārkāpjot galveno sensoro orgānu darbu [2, p. 49].
Sensorā atņemšana ir ilgstoša daļēja cilvēka atņemšana no dzirdes, redzes sajūtām, kā arī mobilitātes, saziņas, emocionālo uzliesmojumu atņemšana [1, p. 14].
Gadu ilga pieredze ar bērniem ar redzes traucējumiem, literatūras analīze par mūsdienu pētījumiem, kas apliecina redzes negatīvās ietekmes negatīvo ietekmi uz bērnu garīgo procesu attīstību, apstiprina nepieciešamību pēc speciāli organizēta darba pirmsskolas vecuma bērnu vizuālās uztveres attīstībā ar mērķi socializēties mūsdienu sabiedrībā.
Saskaņā ar vadošajiem psihologiem, tostarp A.G. Litvak, redzes traucējumi ne tikai izraisa sensoru atņemšanu, bet arī emocionālu un sociālu trūkumu. [3, p. 112].
Lai bērni ar redzes traucējumiem varētu veiksmīgi socializēties, mūsu pirmsskolas iestāde darbojas trīs jomās:
terapeitiska un profilaktiska;
Korekcijas un attīstības darba mērķis ir bērna visaptveroša attīstība un viņa sagatavošanās skolai. Visu pedagoga darbu veic saskaņā ar oftalmologa un vēdertīfas pedagoga ieteikumiem.
Katram darbības veidam, katrai stundai, papildus vispārējiem izglītības uzdevumiem, ir koriģējoša orientācija, kas izriet no kopīga perspektīva darba plāna ar skolotāju.
Ārstēšanas un rehabilitācijas darbos ietilpst specifiska ārstēšana, rehabilitācija, attīstība un aizsardzība, atlikušās redzes stimulēšana aklos un redzes traucējumu uzlabošana redzes invalīdiem, ko veic ārsti - ortopēdiski, oftalmologa vadībā.
Mūsu pirmsskolas iestādē mēs sākām pārvarēt šo problēmu, mainot bērna apkārtējās vides saturu un atrašanās vietu.
Psihologa birojā sienas, durvis, grīdas, griesti ir dekorēti tā, ka bērns brīvi pārvietojas, strādā stāvot, sēžot, guļot, atpūsties vizuāli un fiziski. Atpūtai un pārējam bērnam ir individuāli paklāji ar spilgtu krāsainu aplikāciju. Visu veidu aktivitātēs, mūzikā, mākslinieciskā attēlā attēlā tiek izmantots vārds. Tas ļauj skolotājam vienlaicīgi veikt spēles un vingrinājumus vizuālo funkciju attīstībā, izmantojot modernas un netradicionālas metodes, lai attīstītu bērna personību, viņa neatkarību un radošumu.
Tas ļauj skolotājam vienlaicīgi veikt spēles un vingrinājumus vizuālo funkciju attīstībā, izmantojot modernas un netradicionālas metodes, lai attīstītu bērna personību, viņa neatkarību un radošumu. No netradicionālajām metodēm mēs izmantojam Bates vizuālās pārkvalifikācijas metodes elementus, balstoties uz bērna vizuālo aparātu un prāta relaksāciju [4, p. 81].
Mēs esam piesaistīti "ātra acu uzmetiena" vingrinājumiem, kad bērns bez intensīvas peeringa, bez konkurences elementa, tas ir, mierīgā, relaksējošā stāvoklī, no visas redzesloka pārņem visas iespējas. Vecākajās grupās mēs izmantojam plaukstu, daļēju saules enerģiju, attīstām pareizu elpošanu, dziļu un ritmisku [6, 16. lpp.].
Darbs vienlaicīgi notiek divos virzienos.
1. Vizuālās uztveres veidošanās.
2. Apgūt veidus, kā sazināties dažādās aktivitātēs.
Jauns virziens mūsu darbā ir veids, kā meklēt veidus, kā realizēt veidotos uztveres veidus reālajā dzīvē. Šeit ir daži netradicionāli mūsu darba veidi.
I. Speciālistu (defektologa-logopēda, defektologa-psihologa, defektologa-logopēdisma-psihologa) apvienotās profesijas [1. pielikums].
Viņu vajadzību diktē bērnu ar redzes traucējumiem uzvedības raksturīgā izpausme jaunu seju klātbūtnē. Šajā gadījumā katrs klases speciālists nav ārējs novērotājs, bet tiešs dalībnieks (viņa līdzdalības apjoms tiek plānots iepriekš). Šādas klases auglīga vieta garīgo procesu attīstībai.
Mobilo spēļu vietu organizēšana. Jauni sienu dēļi, dažādu formu flaneļi paplašina bērnu un skolotāja spēles un mācīšanās iespējas, dod iespēju pārvietoties.
Aptuvenais darba apjoms uz vertikāla audekla (sienas, durvis):
"Quick Look" uzdevums;
mērķtiecīgas uztveres apguve;
objektu atpazīšana no attāluma. Atzīšanas pazīmju izvēle (kā es uzzināju);
tuvināšana objektam (kādas papildu funkcijas, detaļas ir redzamas);
objekta gājiens ar rādītāju (gar kontūru, nepieskaroties tai, attālumā ar acīm, izmantojot roku, garīgi ar iztēli ar aizvērtām acīm);
Objektu savienošana ar ceļu (rādītāju vai roku, īsumā, garīgi):
a) pēc pasaku parauglaukuma;
b) pēc skolotāja norādījumiem (piemēram, noņemiet papildu vienumu no lauka);
c) pāru meklēšana (ar sensoriem standartiem, pēc koncepcijas, emocionālā stāvokļa utt.);
stāsts vai stāsts par stenda priekšmetiem;
darbs pie grafisko rīku uztveres
Plaši tiek izmantoti tilpuma labirinti, kas veicina mērķtiecīgas orientācijas attīstību, izrāda interesi un uzmanību.
a) kustība labirintā saskaņā ar noteikumu, plāna shēmu;
b) kustība pa krāsu etalona bultiņu, kas atbilst bērna marķierim;
c) kustības virziena izsekošana caur labirintu, lai meklētu pāri (bērns, rotaļlieta, objekts). Labirinti ir izgatavoti no auklas, virves un piestiprina ar velcro [5, p. 78].
Iii. Pasaku, fragmentu, komunikāciju vingrinājumu dramatizācija ar tautas interjeru, kostīmu detaļas, piedaloties pieaugušajiem.
Iv. Iekļaušana vecāku darbībā (konkurence spēlē, vingrinājumi).
V. Jaukta vecuma nodarbību prakse.
Vi. Iepazīstinām ar jauna veida "brīvām" aktivitātēm, kurās bērni var izvēlēties pasaku situāciju, rotaļlietu, objektu kopumu savā lietošanā. Defektologs, bez iejaukšanās, novēro, nosaka sev neatkarības līmeni un bērna radošumu, saziņu ar saviem biedriem. Tas viss dod pozitīvu rezultātu bērnu vizuālo iespēju attīstībā, sagatavo viņus spējai izmantot šīs iespējas pasaules apstākļos ap bērnu.
Viena no svarīgākajām darba jomām ir sistemātisks un mērķtiecīgs darbs ar bērnu ar redzes traucējumiem ģimenēm [2. pielikums].
Tas ietver vairākus virzienus:
runas vecāku sanāksmēs par vispārīgiem izglītības un apmācības jautājumiem, studentu ar redzes traucējumiem attīstību;
Konsultācijas atsevišķām vecāku grupām, ņemot vērā viņu kopīgās problēmas, kas saistītas ar bērnu attīstības īpatnībām, grūtības apgūt noteiktas zināšanas;
vecāku individuāla konsultēšana jautājumos, kas saistīti ar konkrētu bērnu;
veikt individuālu un apakšgrupu labošanas klašu vecākiem, kuru mērķis ir izglītot vecākus par to, kā mijiedarboties ar bērnu, sniegt viņam efektīvu palīdzību noteiktu veidu darbību veikšanā;
vecākiem saprotamas īpašas izstādes, literatūra ar vēdertīfu pedagoga anotācijām;
spēļu un īpašu palīglīdzekļu izstādes, ko vecāki var izmantot klasēs ar bērniem mājās;
bērnu darbu izstādes, kas tiek veiktas skolotāja klasē; mājas uzdevumi (nedēļas nogalē, vasarā).
Pirmsskolas vecumā ir īpaši apstākļi grupai un individuālam darbam, lai nodrošinātu drošības sajūtu, kur skolotāji rada psiholoģiskas komforta atmosfēru:
veidot adaptīvās uzvedības prasmes jaunos sociālajos apstākļos, veicina ar vecumu saistītu psiholoģisku audzēju rašanos, novērš novirzes bērna attīstībā. Īpaši nosacījumi ietver:
vecāku klātbūtne un to iekļaušana azartspēļu aktivitātēs ne tikai kā palīgi, bet arī kā aktīvie dalībnieki tajā, kas notiek, veidojot bērna kognitīvās prasmes;
vecāku apmācība atbilstošos veidos, kā sazināties ar bērnu;
priekšmeta-jaunattīstības vides radīšana (ar didaktisko palīglīdzekļu, materiālu, rotaļlietu palīdzību);
materiālais un tehniskais atbalsts (izveidota īpaša telpa un sensorās telpas pusfunkcionālās iekārtas izmantošana).
Apkopojot, var atzīmēt, ka visa mācībspēku integrētais darbs, proti, pedagogu, specializētu speciālistu mijiedarbība pirmsskolas izglītības iestādes korekcijas un izglītības telpā, veicina bērnu ar redzes traucējumiem socializāciju mūsdienu sabiedrībā.
1. Bansčikovs, V.M., Stolarovs, G.V. Sensoriskā izolācija: S. S. Korsakova nosauktais neiropatoloģijas un psihiatrijas žurnāls, Nr. 9, 1966. - 40 lpp.
2. Makirtumovs B. Jūs un citi, klīniskā psihiatrija agrīnā bērnībā. - SPb., 2001. - 51c.
3. Litvak A.G. Aklo un vājredzīgo psiholoģija. - ed. KARO. Sanktpēterburga, 2006 - 211s.
4. Podkolozina. E.N. Pirmsskolas vecuma bērnu ar redzes traucējumiem sociālā un mājsaimniecības orientācija. - Maskava, ed. Bērnības pilsēta, 2007 - 256 gadi.
5. L.I. Ignatovs, O.I. Volik, V.D. Kulakova, G.A. Kholyukova. Programma veicina bērnu veselību korekcijas grupās. - ed. Radošā centra sfēra, Maskava, 2008 - 142с.
6. V.A. Feoktistov. Pirmsskolas vecuma bērnu ar redzes traucējumiem apmācība un korekcija. Ed. Izglītība, 1995 - 143 gadi.
Vizuāla atņemšana bērniem
Jutekļu atņemšana (jutekliska bada) notiek gadījumos, kad jutekļiem, kas nodrošina centrālo nervu sistēmu ar nepieciešamo informāciju no ārējās vides, tiek atņemti parastie impulsi no ārpuses. Visbiežāk ir redzes vai dzirdes sensori. Vizuāla atņemšana notiek, piemēram, personas ilgstošas uzturēšanās laikā tumsā. Dzirdes jutekļu atpalicība attīstās personā, kas ilgu laiku paliek telpā, kurā nav iekļuvusi pazīstama, "agrīnā bērnībā" pazīstama skaņa. Ir konstatēts, ka jutekļu atņemšanas apstākļos var rasties dažādi neiropsihiski traucējumi, īpaši nestabilām, emocionāli labilām personībām.
Šajā sakarā interese ir par ārvalstu zinātnieka stāstu: vienā no uzņēmumiem, kas balstīti uz modernāko inženiertehnoloģiju prasību, strādnieki bija pilnīgi izolēti viens no otra, un no ārējās vides nāca viena skaņa; Tā rezultātā vairāki no viņiem sāka attīstīt neiropsihiskus traucējumus, dažos gadījumos sasniedzot psihisko līmeni.
Psihisko traucējumu īpatnības jutekļu atņemšanā nav pētītas pietiekami un galvenokārt eksperimentālos apstākļos [Kuzņecova O., Lebedevs V. I.].
Parastā sociālā kontakta trūkums, kas personai ir nepieciešams normālai garīgajai darbībai, veicina sociālā atstumtības stāvokļa rašanos, kuras klīniskās pazīmes ir arī slikti saprotamas.
Ir svarīgi atzīmēt, ka ikdienas dzīvē ir arī daļēja un pat pilnīga sensora (redzes vai dzirdes un vienlaikus vizuālā un dzirdes) atņemšana: aklums, kurlums, nedzirdīgs un akls kurlums. Neredzīgo psiholoģiskās īpašības apraksta A. A. Krogius, un kurlu bērnu psiholoģiskās īpašības I. M. Solovjevs, J. I. Šifs, T. V. Rozanova un I. V. Jashkova. Tomēr šajās monogrāfijās nav informācijas par psihopatoloģiskajiem traucējumiem, kas novēroti šajā pacientu grupā.
Vīzija un tās vērtība
Ontogenēzes procesā uzkrātā vizuālā informācija kļūst sarežģītāka, uzlabota, diferencēta, harmoniski saistīta ar atmiņas funkcijām, idejām, runu un domāšanu. Tomēr sistemātiska un konsekventa šīs problēmas izpēte sākās tikai 20. gadsimta 20.-30. Gados [Krogius A. A., Osipova V. N., Mnuhin S. S, Villey R., Burklen K., et al.].
Jēdziens "mājsaimniecības aklums" attiecībā uz praktiski neredzīgajiem, kuru atlikušais redzējums (redzes asums) nepārsniedz 0,04.
Nākamajās dienās mūsu tīmekļa vietnē MedUniver tiek izskatīts redzes defekts absolūtas un ikdienas akluma formā.
No redzamā cilvēka viedokļa aklums, šķiet, ir viena no visnopietnākajām fiziskajām neērtībām, jo pasaule ap pacientu ir nonākusi necaurlaidīgā tumsā un zaudē savu daudzkrāsu un daudzveidīgo šarmu. Tomēr no personas, kas piedzimis akls vai ir pazudusi agrīnā bērnībā sakarā ar ķermeņa lielo kompensējošo spēju, viedokļa, redzes trūkums nerada būtiskas neērtības un to uztver diezgan dabiski. Daudzi pētījumi ir parādījuši, ka redzes izslēgšana nav bremzēšana garīgajai attīstībai un daudzu neredzīgā cilvēka īpašību uzlabošanai. Ievērības cienīgs
A.V. Biriljevs, kurš, būdams neredzīgs, rakstīja, ka domas par aklumu kā garīgām un neizbēgamām ciešanām bija vulgāra. Pēc viņa teiktā, V.G. Korolenko stāstā "Neredzīgo mūziķis" sniedza nepareizu priekšstatu par neredzīgo raksturu kopumā. Pēc viņa domām, aklums būtu jāuzskata tikai par fizisku neērtību. Daudziem oftalmologiem, vēdertīfu audzētājiem un psihologiem bija vienāds viedoklis. Tomēr neapšaubāmi daudz ir atkarīgs no personas personības un raksturīgajām iezīmēm, audzināšanas un vides.
Kas ir jutekļu atņemšana?
Sensoriska atņemšana bērniem ir pretrunā ar ārzemju ienākošajiem signāliem. Pacienti nevar pienācīgi uztvert informāciju, kas saņemta no jutekļiem. Bērniem ir daļēja un pilnīga atņemšana. Visbiežāk novērots vizuāli un dzirdes atņemšana. Šis stāvoklis izraisa bērna garīgās un psiholoģiskās attīstības līmeņa samazināšanos. Pat īstermiņa jutekļu atņemšana var izraisīt garīgu atpalicību.
Cilvēka sensorālās informācijas galvenie avoti ir jutīga jutība, dzirde, redze, garšas pumpuri, smarža. Jebkuras iepriekšminētās sajūtas zudums noved pie nepilnīgas pasaules attieksmes novērtēšanas pat pieaugušo vecumā. Šādi cilvēki nevar pienācīgi novērtēt draudus un nodrošināt pilnīgu drošību sev. Bērniem sensorā atņemšana rada grūtības mācīšanās procesā. Šis nosacījums ir jāuzskata par nopietnu iemeslu, lai konsultētos ar pediatra psihiatru, lai konsultētu un izrakstītu atbilstošu ārstēšanu.
Īpaša briesmas bērna psiholoģiskajai attīstībai ir tad, ja tiek traucēts pastāvīgs taustes, balss un acu kontakts starp viņu un viņa māti. Tas ir īpaši nepieciešams bērnam pirmajos dzīves mēnešos. Sensora atņemšanas pārkāpumi starp bērnu un viņa māti var izraisīt neatgriezeniskas negatīvas izmaiņas viņa personībā. Viņi var izpausties nobriedušākā vecumā, pēc personas ieiešanas pieaugušā vecumā.
ASCENT
Cilvēka evolūcijas attīstības ceļš
- Forumu saraksts ‹Cilvēka informācijas attīstības metodes‹ Metodes sarežģīti aspekti.
- Mainīt fonta lielumu
- Drukas versija
- Bieži uzdotie jautājumi
- Reģistrācija
- Pieteikšanās
Vizuāla atņemšana
Vizuāla atņemšana
vorTex »2016. gada 5. janvāris, 23:04
Sveiki visiem! Laimīgs jaunais gads! Es novēlu jums visu mājas siltumu, savstarpēju attieksmi pret jums tuviem cilvēkiem!
Es vēlos dalīties eksperimentā ar šo īsziņu, kas man ir vienkārša un ļoti interesanta.
Es negribēju sākt ar šo, bet es sākšu. Šodien daudzi pieredzējuši klausītāji Bronnikovā koncentrējas uz savu personību, ģimeni un attiecībām, apspriež to un izsaka negatīvu viedokli. Katram cilvēkam ir plusi un mīnusi, un tas ir normāli, bet jūs varat redzēt 2 interesantas iezīmes. Pirmkārt, sajauciet viņa personību un zināšanas, ko viņš dara. Otrkārt, salīdzināt to, ko viņš zina un ko viņš izmanto praksē. Izrādās, ka, ja pirmajā daļā galvenā uzmanība tiek pievērsta sistēmas zināšanām, bet otrajā daļā galvenā uzmanība tiek pievērsta piemērošanas shēmai, tad būs daudz vieglāk uztvert daudzas lietas.
Es arī gribētu atgādināt par 12 pasaules skatiem sistēmas ietvaros, es domāju, ka tas būs ceļš. Ja izvēlaties kādu no ezotēriskās prakses sistēmām un tikai no tām iztulkosiet, tad mēs gribam vai nevēlamies to uztvert ļoti vienpusīgi un pat virspusēji. Vienā reizē es pats nokritu par šādu lietu un mēģināju to sekot.
Dīvaini, vēl viena lieta. Daudzi autori, tostarp Bronnikovs, norāda ieteicamo literatūru un vairumā gadījumu neviens pat neuzskata par 10%. Šajā laikā esmu apguvis tikai 9 grāmatas. Ļoti maz, pieticīgi un kā ir iespējams kaut ko saprast ar tik šauru zināšanu un ideju apvidu, bet joprojām ir galvenā vēlme, un vienmēr būs tie cilvēki, ar kuriem jūs varat silti un dabiski apspriest absurdākos jēdzienus. Reiz mēs saņēmām Oliver Saks skaisto grāmatu "Halucinācijas", kā arī Elena Yurievna brīnišķīgo disertāciju no Habarovskas, kas liek mums pārdomāt citu pozīciju attēlu tēmu.
Grāmatas dominē zinātniskajā pasaules skatījumā un izmanto daudzus neparastus vārdus, bet tie ir diezgan skaidri un skaidri.
Mēs interesējāmies par tematu, kas saistīts ar otro un trešo līmeni, un mēs vēlējāmies šo tēmu atklāt dziļāk, lai saprastu, kādi Apakšzinātnes mehānismi nodrošina iekšējā tēla veidošanās lomu un kādi Superconscious mehānismi ir iesaistīti šajā procesā.
Īsi sakot, galvenie interesanti punkti:
Lielākā daļa neredzīgo, nevis dzimšanas, redz spilgtus attēlus un nav tikai attēlu, bet halucinācijas, tās, kas aizstāj realitāti par 100%, bet tās slēpj un nerunā. Ir aprakstīts slavenais Čārlzs Bonona sindroms.
Eksperimentējiet ar redzes trūkumu, šajā brīdī es pievērsīšos vairāk.
Būtība ir pamatelements - pārtraukt redzi 3 dienas, šis laiks būs pietiekams, lai personai būtu redzes halucinācijas.
Galvenais tagad ir šķērsot terminoloģiju. Terminam "halucinācijas" ir negatīva krāsa un to lieto, lai veiktu negatīvas medicīniskās diagnozes, visbiežāk to papildina šizofrēnija. Mums nav interese par apziņas problēmām, mums ir interese par unikālajām hallucinācijas īpašībām šajā tēmā:
1. Reālisms vai objektivitāte. Mūsu uztvere ir kļuvusi maldināta ar iluzorisko pasauli, un mēs esam kļuvuši apjukuši.
Tas notiek, ja iedzimtajos dominē fantoma jūtas. Visbiežāk šī īpašība rada bailes.
2. Spontanitāte. Haliucinējošais parauglaukums ieslēdzās spontāni un atkal sāka baidīties no tā neiespējamības.
3. Unikalitāte. Lielākā daļa gleznu joprojām atkārtojas, bet detaļas vienmēr ir atšķirīgas, kaut kur aiz ekrāna aiz ekrāna aizņem spēcīgu turbulenci.
4. Jutība. Persona, visbiežāk pārējā savas dzīves laikā, atceras to, kas viņam noticis un kā burtiski viss tiek glabāts viņa atmiņā.
Faktiski viss iepriekš minētais atsaucas uz virtuālās zemes gabala teoriju otrajā posmā. Ja jūs šķērsojat katru īpašumu atsevišķi, izņemot spontanitāti.
Un tagad galvenais jautājums bija, kāpēc halucinācijas paliek halucinācijas, un virtuālais gabals - zemes gabals. Tūkstošiem ziņojumu par to dažādās grupās, bet tas izklausījās atšķirīgi: "Kāpēc es neredzu spilgti attēlus, kāpēc viņi izzūd utt." Visi šie jautājumi bija par pirmo īpašumu. Pirmais īpašums parasti ir ļoti populārs lietotāju vidū, es pats esmu mednieks par dabiskumu, pat ja tas ir iluzors. Mēs runājam 2 soļu robežās.
Shematiska diagramma izskatās šādi. No vienas puses, svars ir virtuālisms, no otras puses, realitāte vai, citiem vārdiem sakot, nemateriālā telpa un materiāls. Ja mēs 8 stundas guļam vidēji, tad tīrā virtuālība ir tieši 8 stundas, un 16 stundas ir reālas. Mēs uztveram materiālās telpas realitāti fiziskā ķermeņa jutekļu orgānos, un tas aizņem lielāko daļu mūsu ikdienas laika, un mēs uztveram nemateriālās telpas realitāti ar fantoma orgāniem.
Visbiežāk izrādās, ka mēs neesam izrādījušies sapnī, un mēs mazliet atceramies, kad mēs pamostosimies ar to, daudzi cilvēki jau sen ir iemūžinājušies, un tas iekļaujas "vitāli svarīgā" kategorijā. Patiešām, un ko darīt. Saskaņā ar šo loģiku daudzas mācības un prakse sāka izmantot "apzinātu aizmigšanu", aizverot acis. Galu galā, viss ir ļoti vienkāršs, viņš aizvēra acis un pēc 5-10 minūtēm ir ērti iegremdēt miega telpā. Runa ir par runas kavēšanu, fiziskā ķermeņa lēnumu utt., Un vissvarīgākais ir tas, ka sāk parādīties attēli un skaņas, viss ir ļoti vājš, it kā smadzenes mūs aizsargā, jo tajā pašā laikā signāli nonāk iedzimtām jūtām, kāds runā ar mums, satriecas, trokšņi, mēs vienalga, mēs paliekam šeit, ar apziņu, kas orientēta uz materiālo telpu, mums tas ir vairāk pazīstams un drošāks. Tādā veidā tā tika izveidota, un patiešām ir grūti mainīt šo rīkojumu.
Bet cilvēka cīņa var būt radikāla. Daži cīņā valkā brilles, kas pagriež attēlu un smadzenes kaut kādā veidā pielāgojas, kāds saista svarus ar kājām, tad praktiski pacelsies.
Acīmredzot, tas, kas pastāv cīņā par miega kvalitatīvo redzējumu, pamošanās stāvoklī nav sniegt redzes uztveri. Viņš nāk no šīs situācijas ir ļoti interesants, viņš vērš sevi, to vizuālo realitāti, ko viņš var.
Man šķiet, ka iznāca ļoti daudzi vārdi, kas sniedza īsu domu, bet es gribētu vākt datus no cilvēkiem, kas ir tuvu man, kuri nevilcinieties rakstīt informāciju par savu zemes gabalu un nav slinki.
Puiši un meitenes, kurām ir sociālas iespējas, mēģiniet izolēt vizuālo funkciju 3 dienas, lūdzu, aprakstiet visu, ko varat komentāros.
Tāpat, ja ir jautājumi par šo tēmu, arī rakstiet, es priecājos par to apspriest.
Nepietiekamība un attīstība
Saturs:
Apraksts
Līdz šim mēs iedomājām smadzenes kā pilnīgi izveidotu, nobriedušu mehānismu. Mēs interesējāmies par to, kā tās daļas ir savstarpēji saistītas, kā šīs daļas darbojas ikdienas situācijās un kā tās kalpo dzīvnieku interesēm. Tomēr tas viss palika atklāts pavisam citā un ārkārtīgi svarīgā jautājumā: kā šis mehānisms tiek izveidots?
Šai problēmai ir divas galvenās sastāvdaļas. Smadzeņu attīstība lielā mērā notiek pirms dzīvnieka dzimšanas dzemdē. No pirmā acu uzmetiena, jaundzimušā bērna smadzenes, kaut arī tai ir mazāk krokām un nedaudz mazāka par pieaugušo smadzenēm, citādi nav ļoti atšķirīgas no tā. Pirmais virspusējs skatījums, visticamāk, neatklās visas detaļas; bērnam, protams, nav dzimis ar zināšanām par alfabētu vai ar spēju spēlēt tenisu (vai arfu). Visi šie sasniegumi nozīmē mācīšanos, un, mācoties, mēs, protams, saprotam neironu savienojumu veidošanos vai modifikāciju ārējās vides ietekmē. Tādējādi smadzeņu gala stāvoklis ir gan pirmsdzemdību, gan pēcdzemdību attīstības rezultāts. Pirmkārt, šī attīstība ietver nobriešanu kā tādu, ko nosaka organisma iekšējās īpašības un kas notiek pirms un pēc dzimšanas brīža; otrkārt, tas nozīmē pēcdzemdību nobriešanu, ko nosaka apmācība, izglītība, izglītība un pieredze - visi šie vārdi ir vairāk vai mazāk līdzvērtīgi.
Pirmsdzemdību attīstība ir milzīga tēma; Es par viņu nezinu pārāk daudz, un tāpēc es viņu neko sīkāk aprakstīšu. Viens no interesantākajiem, bet arī visgrūtāk uzdotajiem jautājumiem ir tas, kā atsevišķu nervu šķiedru no milzīgā saišķa atrast savu galamērķi. Piemēram, acs, ceļa ķermenis un garoza ir izveidotas neatkarīgi viens no otra; nobriedušiem, augošajiem aksoniem ir jāizvēlas dažādas alternatīvas. Optiskās nervu šķiedras caur tīkleni jānokļūst uz aklo vietu, pēc tam jāiet cauri redzes nervam uz chiasmu un jāizlemj, vai doties uz pretējo pusi; tad tai jāvirzās uz izvēlētās puses ārējo ceļgalu, dodieties uz vēlamo slāni (vai uz apgabalu, kas vēlāk kļūst par vēlamo slāni), un tad tieši uz vēlamo šīs slāņa daļu, lai iegūtais topogrāfija tiktu pienācīgi sakārtota; un, visbeidzot, tai ir jāizvēlas zariņi, ar zariem nākot pie korpusa šūnas pareizajām daļām - uz ķermeni vai dendrītu.
Līdzīgas prasības tiek noteiktas attiecībā uz šķiedru, kas aug no ārējā šarnīra korpusa līdz 17. zonai vai no 17. zonas uz 18. zonu. Lai gan šobrīd neironu attīstības vispārējais aspekts pašlaik tiek intensīvi pētīts daudzās laboratorijās, mēs joprojām nezinām, kā šķiedras atrast savu galamērķi. Uzvarētāju ir grūti pat uzminēt vairāku galveno konkurējošo faktoru vidū, kas ietver mehānisko vadību, ķīmiskos gradientus un mijiedarbību ar papildu molekulām, piemēram, to, kas notiek imūnsistēmā. Šķiet, ka daudzi mūsdienu pētījumi norāda uz daudzu dažādu mehānismu lomu.
Šajā nodaļā aplūkosim galvenokārt zīdītāju vizuālās sistēmas postnatālo attīstību, jo īpaši sistēmas ietekmi uz vidi. Attiecībā uz kaķu un pērtiķu vizuālās sistēmas pirmajiem līmeņiem - tīkleni, izliekto ķermeni un, iespējams, striatālu (primāro vizuālo) garozu - rodas dabisks jautājums par to, vai šeit pēc dzemdībām turpinās kāda plastiskums. Es sākšu ar vienkārša eksperimenta aprakstīšanu. Ap 1962. gadu kļuva zināmi vairāki svarīgi fakti par pieauguša kaķa vizuālo garozu: tika atklāta orientācijas selektivitāte, tika atklātas "vienkāršas" un "sarežģītas" šūnas, daudzi zarnu neironi kļuva zināmi, ka tos aktivizē signāli no abām acīm vai parādīja atšķirīgu acu dominēšanas pakāpi. Mēs ļoti daudz zinājām par pieaugušo dzīvnieku, lai uzdotu tiešus jautājumus par to, kā ir vizuālā sistēma. Tātad Torsten Wiesel un man bija nedēļas vecs kaķēns, kad acis gatavojās atvērt, un viņi vienā acī sašūva acu plakstiņus.
Šī procedūra var šķist nežēlīga, bet tā tika veikta vispārējā anestēzijā, un pamodušais kaķēns, kas atgriezās pie mātes un citiem kaķēniem, neuzrādīja neērtības vai ciešanas pazīmes. Desmit nedēļas pēc tam mēs ķirurģiski, atkal ar anestēziju, atvēra acis un sāka ierakstīt kortikālo neironu reakcijas, lai noskaidrotu, vai acu griezums ir ietekmējis acis vai vizuālo sistēmu.
Pirms es aprakstu rezultātus, jāatzīmē, ka šī eksperimenta ideju ierosināja ilgstoša psiholoģiskā izpēte un novērojumi saistībā ar klīnisko neiroloģiju. Psihologi ir eksperimentējuši ar vizuālo trūkumu uz dzīvniekiem 40 un 50 gados, izmantojot uzvedības metodes, lai novērtētu rezultātus. Tipisks eksperiments bija tāds, ka dzīvnieks no dzimšanas brīža tika turēts pilnīgā tumsā. Kad dzīvnieki nonāca gaismā, viņi izrādījās akli, vai vismaz viņiem bija nepietiekama redze. Aklums zināmā mērā bija atgriezenisks, bet vizuālās funkcijas tika atjaunotas tikai pakāpeniski un parasti ne pilnībā.
Paralēli šiem eksperimentiem tika veikti klīniskie novērojumi par bērniem ar iedzimtu kataraktu. Katarakta ir stāvoklis, kad acs lēca kļūst duļķaina, tā pārraida gaismu, bet neļauj attēlam veidoties tīklenē. Kataraktu jaundzimušajiem, tāpat kā pieaugušajiem, ārstē lēcas ķirurģiska noņemšana un mākslīgā lēcas implantācija vai brilles ar stingri izliektu stiklu. Tas ļauj atjaunot skaidru attēlu uz tīklenes. Neskatoties uz operācijas relatīvo vienkāršību, oftalmologi to nevēlas darīt ļoti maziem bērniem vai jaundzimušajiem, galvenokārt tāpēc, ka jebkura darbība, kas veikta agrīnā bērnībā, ir statistiski saistīta ar lielāku risku, lai gan šis risks ir neliels. Pēc katarakta izņemšanas, teiksim, astoņu gadu vecumā un punktu atlasē rezultāti neatbilda cerībām. Vīzija vispār neatguva: bērns, tāpat kā iepriekš, palika neredzīgs, un dziļi defekti saglabājās, neskatoties uz mēnešiem vai gadiem, mēģinot "iemācīt viņam redzēt."
Bērns, piemēram, joprojām nevarēja atšķirt apli no trijstūra. Cerību parādīšanās un sabrukuma rezultātā bērna stāvoklis uzlabošanās vietā parasti pasliktinājās. Klīniskie gadījumi ar pieaugušajiem ir krasi kontrastē ar to: septiņdesmit piecu gadu vecs vīrietis abās acīs attīstās katarakta un pakāpeniski zaudē savu redzesloku, bet pēc trīs gadu akluma kataraktas tiek noņemtas, glāzes tiek paceltas un viņa redze ir pilnībā atjaunota. Vīzija var pat uzlaboties, salīdzinot ar to, kas notika pirms katarakta izstrādes, jo lēca kļūst dzeltena ar vecumu un tā aizvākšana noved pie tā, ka cilvēks atkal redz spilgtu debesis, ko uztver tikai bērni un jaunieši.
Acīmredzot, redzes trūkums (vizuālās pieredzes atņemšana) bērniem izraisa postošas sekas, kas pieaugušajiem nekad nav novērotas. Parasti psihologi pamatoti izskaidroja savu eksperimentu rezultātus, kā arī klīniskos rezultātus, jo bērns nespēja "iemācīties redzēt" vai (acīmredzot tas pats) neiespējamību veidot savienojumus trenēšanas pieredzes trūkuma dēļ.
Ambliopija ir daļējs vai pilnīgs redzes zudums, kas nav saistīts ar acs anomālijām. Kad mēs sašūjām acu kaķim vai mērkaķim, mūsu mērķis bija radīt ambliopiju un tad noskaidrot, kur redzama anomālija redzes traktā. Eksperimenta rezultāti ar kaķēnu mūs skāra. Bieži vien eksperiments sniedz neapstrīdamus rezultātus, kas ir tikai pietiekami labi, lai pilnībā neapdraudētu ideju, bet ne tik specifiski, lai secinātu kaut ko noderīgu no tiem. Tomēr mūsu eksperiments bija izņēmums: rezultāti bija pilnīgi skaidri - kad atvēra kaķēna acu plakstiņus, acs izskatījās diezgan normāla; pat skolēns apgaismojumā saruka parastajā veidā. Tomēr kortikālo šūnu aktivitātes reģistrēšanas rezultātus nevar uzskatīt par normāliem.
Lai gan mēs konstatējām daudzas šūnas ar pilnīgi normālām reakcijām uz līniju orientāciju un to kustību, mēs arī konstatējām, ka tā vietā, lai apmēram puse no šūnām, kas dod priekšroku vienai acīm, neviena no divdesmit piecām pētītajām šūnām neietekmēja iepriekš aizvērtas acis. (Piecām šūnām nav abu acu efekta, ko reizēm novēro pat normālos kaķos.) Salīdziniet to ar normālu kaķi, kurā aptuveni 15% šūnu ir monokulāri, un aptuveni 7% reaģē uz kreiso aci un 7% uz labo aci. Acu histogrammas histogrammas kaķim, parādītas augšpusē attēlā Nr. 133, jūs varat nekavējoties redzēt šo atšķirību. Neapšaubāmi, kaut kas šeit ir būtiski pasliktinājies.
Drīz mēs atkārtoja šo eksperimentu ar citiem kaķēniem un pērtiķiem. Kaķēniem plašāka eksperimentu sērija drīz parādīja, ka, aizverot acu plakstiņus uzreiz pēc piedzimšanas, vidēji tikai 15 procenti šūnu dod priekšroku iepriekš sašūtai acīm, salīdzinot ar aptuveni 50 procentiem neskartu kaķēnu. Aptuveni tie paši rezultāti iegūti pērtiķiem (skatīt zemākos histogrammas 133. att.). No dažām šūnām, kas reaģēja uz iepriekš aizvērtas acs stimulāciju, daudzi šķita anomāli; viņi reaģēja lēni, ātri noguruši, un viņiem nebija precīzas orientācijas.
Šāds rezultāts rada daudz jautājumu.
Kur vizuālajā sistēmā radās anomālija? Vai acī? Mizā? Vai kaķis, neraugoties uz kortikālo anomāliju, ar acu aizvērtu agrāk? Vai šo anomāliju izraisīja vienkārši gaismas trūkums, vai arī tā bija iespēja atņemt dažādas formas? Vai vecums, kurā mēs aizvērām acis, bija svarīgs? Vai anomālija bija acs neizmantošanas rezultāts vai kāda cita iemesla dēļ?
Lai to visu izdomātu, bija vajadzīgs ilgs laiks, bet mēs varam formulēt rezultātus dažos vārdos.
Lai noteiktu defekta lokalizāciju, acīmredzami bija nepieciešams reģistrēt reakcijas no zemākiem līmeņiem, piemēram, no tīklenes vai no izliekta ķermeņa. Rezultāti bija nepārprotami: gan tīklenē, gan izliektajā ķermenī bija daudz šūnu ar gandrīz normālu reakciju. Šādu kārtaino ķermeņa slāņu šūnām, uz kurām aizgāja no iepriekš aizvērtās acs šķiedras, bija parastie uztveres lauki ar centru un perifēriju; tie labi reaģēja uz maziem plankumiem un slikti izkliedētajai gaismai. Vienīgā anomālijas pazīme bija dažu šo šūnu reakcijas, salīdzinot ar to slāņu šūnām, kas saņēma ieejas signālus no normālas acs.
Zinot par šo relatīvo normalitāti, mēs bijām pārsteigti, kad mēs vispirms redzējām zem mikroskopa ārējo locītavu korpusu, kas krāsots pēc Nissl. Tās anomālija bija redzama praktiski un bez mikroskopa. Kaķa artikulētais ķermenis ir nedaudz vienkāršāks nekā pērtiķiem; tas sastāv galvenokārt no diviem lieliem šūnu slāņiem, kas atrodas augšpusē, nevis apakšā, kā mērkaķis. Augšējā kārtā ir ieeja no kontralateriāla, bet apakšējā - no ipsilaterālās acs. Šajos slāņos atrodas diezgan slikti definēts mazo šūnu slānis ar vairākiem apakšiedalījumiem, ko es šeit ignorēju. Katrā pusē makroelementu slānis, kas saņēma izejmateriālus no aizvērtas acs, bija vieglāks un nepārprotami plānāks nekā tā partneris, kas izskatījās pilnīgi normāli. Nenormālo slāņu šūnas bija ne tikai gaišas, bet sašaurinājušās līdz aptuveni divām trešdaļām no to parastās šķērsgriezuma. Rezultāts, kas iegūts, aizverot labo aci, parādīts 1. attēlā. 134.
Līdzīgi rezultāti iegūti makakās (135. att.).
Tādējādi mēs saskaramies ar paradoksu, kura izšķirtspēja aizņēma vairākus gadus: ārējā locītavas ķermeņa šūnās, kas šķita fizioloģiski normālas, histoloģiskajā pētījumā bija skaidra patoloģija. Lai tas būtu, mums tagad bija atbilde uz mūsu sākotnējo jautājumu, jo kortikālās šūnas, kas praktiski nereaģēja uz iepriekš aizvērtās acs stimulāciju, acīmredzot saņēma nozīmīgu un šķietami normālu ievades signālu plūsmu no izliekta ķermeņa; tas ļāva domāt, ka primārais kaitējums ir lokalizēts nevis acī vai izliektajā ķermenī, bet galvenokārt garozā. Ķermeņa garozas histoloģiskā izmeklēšana nenorādīja nekādas novirzes. Kā mēs redzēsim vēlāk, vēl bija anatomiski defekti garozā, bet tie netika atklāti, izmantojot mūsu izmantotās krāsošanas metodes.
Nākamais jautājums bija tas, kas tieši rada anomāliju acu aizvēršanas laikā. Plakstiņu izšūšana samazina gaismas daudzumu, kas sasniedz tīkleni aptuveni 10–50 reizes; Protams, tas arī novērš jebkādu attēlu veidošanos tīklenē. Vai anomāliju var izraisīt tikai gaismas daudzuma samazināšanās? Lai noskaidrotu, mēs ievietojām jaundzimušā kaķēna vienā acī matētu kontaktlēcu, kas izgatavots no plastmasas, ar konsekvenci tuvu galda tenisa bumbas materiālam. Citos dzīvniekos mēs vienā acī uzšuvām plānu caurspīdīgu membrānu, kas spēlē papildu gadsimta lomu, un to sauc par mirgojošu membrānu, kas atrodas kaķiem, bet ne cilvēkiem. Plastmasa vai membrāna samazināja gaismas daudzumu tikai par pusi, bet neļāva veidot fokusētus attēlus. Rezultāti bija tādi paši: patoloģiska kortikālā fizioloģija un izliekta ķermeņa histoloģija. Acīmredzot kaitējumu izraisīja nespēja uztvert formas, nevis vienkārši gaismas trūkums.
Vairākos kaķēnos, pirms neironu reakciju reģistrēšanas, mēs pārbaudījām savu redzi, uz acs, kas nebija aizvērta, necaurspīdīgu melnu kontaktlēcu, un pēc tam novērot dzīvnieku uzvedību. Dzīvnieki neapšaubāmi bija akli trūcīgajai acīm: tie novietoti zemā galdā, viņi pārliecinoši gāja uz tās malu, pārkāpa to un nokrita uz gultas, kas izklātas uz grīdas. Pastaigājoties uz grīdas, viņi parasti gāja pāri galda kājām. To nekad neveic nekāds normāls, sevi cienošs kaķis. Līdzīgi testi ar neslēgtu aci parādīja, ka redze bija pilnīgi normāla.
Pēc tam mēs veicām ilgtermiņa pētījumus par kaķiem un pērtiķiem, lai noskaidrotu, vai rezultāti ir atkarīgi no vecuma, kurā acs ir aizvērta, un par atņemšanas ilgumu. Drīz kļuva skaidrs, ka vecums ir izšķirošs. Pieaugušam kaķim, kurā viena acs tika pārtraukta ilgāk par gadu, netika novērota ne aklums šajā acī, ne zarnu reakciju zudums, ne arī izliekta ķermeņa patoloģija. (Pirmais trūcīgais kaķis, mūsu pirmās kaķēnu mātes māte, bija pieaugušais pēc definīcijas!) Pēc daudziem eksperimentiem mēs nonācām pie secinājuma, ka kaut kur starp dzimšanu un nobriedušu vecumu ir jābūt plastiskuma periodam, kad atņemšana izraisa kortikālo defektu. Kā izrādījās, šis kaķa kritiskais periods ilgst no ceturtās nedēļas līdz ceturtajam mēnesim. Nav pārsteidzoši, ka acu aizvēršanai ir maz efekta līdz ceturtajai nedēļai, jo pirmajā dzīves mēnesī kaķis gandrīz neizmanto redzi: acis ir atvērtas tikai aptuveni desmitajā dienā, un tuvākajās nedēļās kaķēni ar māti slēpjas aiz dīvāna. Jutīgums pret deprivāciju strauji pieaug un sasniedz maksimumu kritisko periodu pirmajās nedēļās. Šajā laikā viena acs izslēgšana pat vairākas dienas noved pie acu dominējošās histogrammas ievērojama izkropļojuma. Nākamajos četros mēnešos nepārtraukti pieaug nepietiekamības laiks, kas nepieciešams, lai iegūtu acīmredzamas sekas; citiem vārdiem sakot, jutīgums pret atņemšanu samazinās un pazūd.
Att. 136 ir histogrammas, kas ilustrē dažus no piecu dienu veciem viena acs vecumiem 6 nedēļas; nav gandrīz nekādas šūnas, kas reaģē uz iepriekš aizvērtas acs stimulāciju.
Arī daudz īstermiņa atņemšanai (vidējam grafikam) ir izteikta ietekme, bet acīmredzami mazāk nekā ar ilgāku atņemšanu. Četru mēnešu vecumā jutīgums samazinās tik lielā mērā, ka pat acu izslēgšana 5 gadus (labais grafiks) dod efektu, kaut arī ļoti pamanāms, bet joprojām ir nesalīdzināms ar agrākās atņemšanas sekām.
Pētot jutības periodu kaķiem un pērtiķiem, tika iegūti ļoti līdzīgi rezultāti. Pērtiķiem šis periods sākas agrāk, dzimšanas brīdī, nevis četru nedēļu vecumā, un ilgst ilgāk, pakāpeniski beidzot ar gadu, nevis ceturto mēnesi. Jutīgums ir vislielākais pirmajās divās dzīves nedēļās, kuru laikā tikai dažas dienas bez atņemšanas ir pietiekamas, lai izraisītu izteiktu acu dominējošā stāvokļa maiņu. Neizslēdzot acu pieaugušajiem pērtiķiem, neatkarīgi no tā ilguma, tā nerada nekādas kaitīgas sekas. Vienā pieaugušā pērtiķī mēs acis aizvērām uz pieciem gadiem, pēc tam neuzskatīja ne aklumu, ne kortikālo defektu, ne šūnu grumbu.
↑ Atgūšana
Nākamais jautājums, kas mūs interesē, bija jautājums par iespējamību, ka pēc acs atvēršanas, kas iepriekš tika izslēgta, mērkaķis varētu atjaunot bojāto funkciju. Izrādījās, ka fizioloģiska atveseļošanās nav gandrīz vai gandrīz nekāda, ja acs, kas ir slēgta uz nedēļu vai vairāk, vienkārši atveras un nedara neko vairāk. Pat pēc dažiem gadiem garoza saglabājās aptuveni tāda pati anomāla kā acs atvēršanas laikā (137. att., Kreisā diagramma). Ja, atverot vienu aci, aizvērts cits, iepriekš atvērts (mēs to saucām par atkārtošanos), tad tika novērota atveseļošanās, bet tikai tad, ja mērkaķis vēl bija kritiskā periodā (137. att., Vidējie un labie grafiki - par agri un vēlu atgriezties). Pēc kritiskā perioda beigām, pat reverss - otras acs aizvēršana vairākus gadus - sniedza gandrīz nekādu, bet nelielu struktūras vai funkcijas atjaunošanu.
Pērtiķu spējas redzēt ne vienmēr atbilst redzes garozas fizioloģiskajam stāvoklim. Bez atgriešanās redze iepriekš aizvērtā acī nekad nav atjaunota. Atgriežoties atpakaļ, redze atgriežas un bieži sasniedza gandrīz normālu līmeni, un tas notika pat novēlotas atgriešanās gadījumos, kad sākotnēji slēgtās acs fizioloģija palika ļoti patoloģiska. Mēs joprojām nevaram izskaidrot šo neatbilstību starp būtiskas fizioloģiskas vai anatomiskas normalizācijas trūkumu un to, ka dažos gadījumos vīzija, šķiet, ir lielā mērā atjaunota. Iespējams, ka šie un citi novērojumi atspoguļo vizuālās funkcijas dažādās puses. Mēs piedzīvojām redzes asumu, mērīšanas indikatorus, piemēram, mazāko atklājamo plaisu līnijā vai lokā. Šādas pārbaudes tomēr nesniedz pilnīgu priekšstatu par vizuālo funkciju. Ir grūti noticēt, ka šādi izteikti fizioloģiski un anatomiski defekti uzvedības līmenī parādās tikai nelielā redzes asuma samazināšanā.
Damage Kaitējuma veids
Iepriekš aprakstītie rezultāti skaidri parādīja, ka attēlu trūkums par tīkleni agrīnā dzīves posmā noved pie dziļas un ilgstošas garozas funkcijas traucējumiem. Tomēr palika divi svarīgi jautājumi par šīs parādības būtību. Pirmais no tiem bija jautājums, kas bija saistīts ar "dabas vai audzināšanas" dilemmu: vai mēs atņēma dzīvniekiem individuālo pieredzi, kas viņiem bija nepieciešama, lai radītu pareizos savienojumus, vai arī mēs iznīcinājām jau pastāvošos savienojumus, kas tika izveidoti un darbojušies iepriekš dzīvnieka dzimšanas brīdī ? Praktiski visi eksperimenti ar augošiem dzīvniekiem tumsā, kas tika veikti gadu desmitiem pirms mūsu darba, tika interpretēti mācīšanās problēmas kontekstā. Smadzeņu garoza, ko lielākā daļa cilvēku uzskatīja (un turpina apsvērt) kā fizioloģisku atmiņas un domāšanas substrātu, tika uzskatīta par kaut ko līdzīgu 1 megabaitu uzglabāšanas ierīcei, par kuru mēs maksājam tik dārgi, pērkot datoru: abi savienojumi, bet nav informācijas, līdz mēs to ievietojam. Īsāk sakot, miza tika uzskatīta par tabulas rasu.
Viena no acīmredzamajām pieejām uzdotā jautājuma risināšanā varētu būt tieša neironu darbības reģistrācija jaundzimušajiem kaķēniem vai pērtiķiem. Ja mācības būtu nepieciešamas, lai radītu nepieciešamos savienojumus, mēs neradītu neko līdzīgu augsti attīstītajai specifikai, kas novērojama pieaugušajiem dzīvniekiem. Specifiskuma trūkums tomēr neatrisinātu problēmu, jo attiecību nepietiekamo attīstību var izskaidrot ar nenobriedumu (ar to, ka ģenētiski ieprogrammēto attiecību sistēmu būvniecība vēl nav pabeigta) vai ar sensorās pieredzes trūkumu. No otras puses, šādas specifiskuma atklāšana būtu pretrunā mācīšanās mehānismam. Mēs negaidījām, ka eksperimenti ar kaķēniem ir vienkārši; tā izrādījās.
Kaķēns piedzimst ar ļoti nenobriedušu vizuālo sistēmu un neizmanto acis līdz apmēram desmitajai dienai, kad tās atveras. Šajā laikā pat acs vide, caurspīdīgās vielas, kas ir starp radzeni un tīkleni, vēl nav pilnīgi caurspīdīgas un neļauj iegūt skaidru attēlu uz tīklenes. Nenobriedušais vizuālais garozs tiešām reaģēja lēni, nedaudz neprognozējami un kopumā bija ļoti atšķirīgs no pieaugušā kaķa normālā redzes garozas; tomēr mēs atklājām daudzas šūnas ar skaidru orientācijas specifiku. Jo vairāk laika aizgāja no dzimšanas līdz reģistrācijai, jo lielāks ir to šūnu skaits, kas viņu uzvedībā ieradās pieaugušo tipa šūnās - iespējams, acu mediju tīrīšanas un vispārējās ķermeņa stiprināšanas dēļ, un, iespējams, apmācības rezultātā. Dažādas pētnieku grupas to izskaidro dažādi.
Visvairāk pārliecinoši dati tika iegūti par jaundzimušajiem pērtiķiem. Makaksā dienā pēc dzimšanas vizuālā sistēma atklāj pārsteidzošu briedumu: jaunietis izskatās dažādos virzienos, skatās uz objektiem un izrāda lielu interesi par apkārtni (139. att.).
Saskaņā ar šo uzvedību primārās redzes garozas šūnas ir tikpat asas orientācijas kā pieaugušajiem. Secīgi izvietotās šūnas ir sakārtotas pēc orientācijas (skat. Diagrammu 140. att.).
Lai gan mēs atzīmējām dažas atšķirības starp jaundzimušajiem un pieaugušajiem dzīvniekiem, orientācijas specifisko uztveres lauku sistēma, šī atšķirīgā iezīme striatāla garozā, šķita diezgan skaidri organizēta.
Makakā (salīdzinot ar kaķi vai cilvēku) jaundzimušā cilvēka vizuālo sistēmu var uzskatīt par ļoti nobriedušu, bet tas neapšaubāmi ir anatomiski atšķirīgs no pieaugušo pērtiķu vizuālās sistēmas. Nissl krāsotas mizas šķēles izskatās citādi: mazuļiem ir plānāki slāņi un blīvāks šūnu iepakojums. Le-Wei pirmo reizi parādīja, ka pat striatāla garozas kopējā platība no dzimšanas līdz pilngadībai palielinās par aptuveni 30 procentiem. Ja miza tiek krāsota, izmantojot Golgi metodi vai pārbaudot ar elektronu mikroskopu, atšķirības kļūs vēl acīmredzamākas: šūnām parasti ir mazāk attīstīta dendrīta sistēma un mazāk sinapsju.
Ņemot vērā šīs atšķirības, būtu pārsteidzoši, ja miza būtu darbojusies tieši dzimšanas brīdī, kā tas bija pieaugušam dzīvniekam. No otras puses, mēnesi pēc dzimšanas dendrites un sinaptiskie savienojumi joprojām nesasniedz pilnīgu attīstību. Jautājums "daba vai audzināšana?" Nozīmē: vai pēcdzemdību attīstība ir atkarīga no pieredzes vai arī tā joprojām notiek saskaņā ar iedzimtu programmu? Mēs vēl neesam pārliecināti par atbildi, bet, spriežot pēc dzemdes dziedzera reakciju relatīvās normalitātes, mēs varam secināt, ka to pārtraukšana pēc atņemšanas galvenokārt ir saistīta ar to sakaru "bojājumiem", kas pastāvēja dzimšanas brīdī, nevis neiespējamību veidoties bez individuālas pieredzes.
Otrais svarīgais jautājums attiecas uz šī kaitējuma iemesliem. No pirmā acu uzmetiena, atbilde šķita gandrīz acīmredzama. Mēs uzskatām, ka obligāciju degradācija ir saistīta ar to neizmantošanu, tāpat kā kāju muskuļu atrofija rodas, ja ceļš vai potīte tiek piestiprināta ar ģipša formu. Krūšu kurvja šūnu kropļošanā mēs esam redzējuši postsinaptisku atrofiju - tas ir, kā tiek saukts pieaugušo dzīvnieku vai cilvēku ārējo izliekto ķermeņu šūnu izmēru samazinājums pēc acu noņemšanas. Šie pieņēmumi bija nepareizi. Mēs tos uzskatījām par pašsaprotamiem, ka neesmu pārliecināts, ka mēs kādreiz domājam par īpaša eksperimenta veikšanu, lai tos pārbaudītu. Mums bija jāmaina mūsu viedoklis tikai viena fakultatīva eksperimenta rezultātā, kā tas mums šķita, iemesliem, kādēļ es neatceros.
Pirmkārt, mēs uzšūjām abas acis pie jaundzimušā kaķēna un pēc tam pie jaundzimušā bērna mērkaķa. Ja kortikālo šūnu reaktivitātes zudums, kas saņem ieejas signālus no vienas acs, bija saistīts ar to bezdarbību, tad abu acu izslēgšana divkāršotu defektu: mēs diez vai varētu atklāt šūnas, kas reaģē uz kreiso vai labo aci. Patiesībā, mūsu lielajam pārsteigumam, mēs nesaņēmām neko, kas atgādina šūnu reakciju neesamību: pēc acu atvēršanas labs pusi no svītras garozas šūnām atkal reaģēja, ceturtā daļa atbildēja neparasti, un viena ceturtdaļa vispār neatbildēja. Mums bija spiesti secināt, ka nav iespējams paredzēt kortikālā šūnas likteni situācijā, kad viena acs ir aizvērta, ja nav zināms, vai otrs ir arī slēgts. Atvienojiet vienu aci un šūna gandrīz noteikti zaudēs savienojumu ar to; bet izslēdziet abas acis, un jums būs laba iespēja, ka saite turpināsies. Mēs, protams, saskaramies nevis ar šūnu un to savienojumu bezdarbību, bet ar kaut kādu konkurenci starp divām acīm. Sākotnēji šūnai sākotnēji bija divas sinaptiskās ievades grupas - divi ieejas ceļi, viens no katras acs, bet, ja viens ceļš netiek izmantots, tas iegūst otru virsotni, kontrolējot pirmās teritorijas kontroli (141. att.).
Šāds pamatojums, mēs uzskatām, diez vai ir piemērojams galvaskausa šūnu grumbēšanai, jo šīs šūnas ir monokulāri un šeit nav redzama konkurence. Tajā laikā mēs nevarējām izskaidrot šūnu atrofiju slāņos, kas atbilst aizvērtajai acīm. Kad abas acis ir aizvērtas, šarnīra korpusa šūnu grumbas nav tik pamanāmas, bet šeit ir grūti pateikt kaut ko, jo nav normālu slāņu, ko varētu izmantot salīdzināšanai. Mūsu izpratne par šo visu problēmu nav virzīta uz priekšu, līdz mēs sākām izmantot dažas jaunas eksperimentālās anatomijas metodes.
Ab strabisms
Visbiežāk sastopamais ambliopijas cēlonis cilvēkiem ir strabismus vai strabismus - ne-paralēlo acu optisko asi. Squint var būt konverģents vai atšķirīgs. Strabisma iemesls nav zināms, ir gandrīz noteikti vairāki iemesli. Reizēm dzemdības notiek pēc dzimšanas, pirmajos dzīves mēnešos, kad acis tikko sāk noteikt un izsekot objektiem. Tiešie skatiena traucējumi var būt acu muskuļu vai smadzeņu cilmes mehānismu traucējumu rezultāts, kas kalpo acu kustībai.
Šķiet, ka dažiem bērniem strabisms ir saistīts ar hiperopiju. Lai pienācīgi fokusētu attālu objektu, tālredzīgas acs lēcai ir jābūt tādai pašai izliektajai formai kā parastās acs lēcai, kad tā fokusē tuvu objektu. Objektīva noapaļošana, aplūkojot tuvus objektus, nozīmē, ka cilmes muskuļi saraujas acī; Šo procesu sauc par izmitināšanu. Ja persona ar normālu redzējumu veic izmitināšanu īsā attālumā, acis vienlaicīgi pagriežas pie vidusplaknes (konverģences). Šie divi procesi ir parādīti 1. attēlā. 142
Iespējams, ka smadzeņu cilmes nervu tīkli, kas kontrolē izmitināšanu un konverģenci, ir savstarpēji saistīti un, iespējams, pārklājas; tomēr ir grūti veikt vienu no šīm reakcijām bez otras. Ja tālredzīgais cilvēks veic izmitināšanu, lai viņam būtu jākoncentrējas pat uz tālu objektu, viena vai abas acis var vērsties uz iekšu, lai gan šajā gadījumā konverģence ir nevēlama. Ja ilgstoši redzamais bērns nav valkājis brilles, acu pagriešana laika gaitā var kļūt par pastāvīgu ieradumu. Protams, šis strabisma skaidrojums ir spēkā tikai dažos gadījumos, bet ne visos gadījumos, jo nežēlība ne vienmēr ir saistīta ar tālredzību, un dažiem cilvēkiem, kam ir kramplauzis, viena acs pagriežas uz āru, nevis uz iekšpusi.
Squint var dziedināt ķirurģiski, mainot acs ārējo muskuļu stiprinājuma punktus. Operācija parasti veiksmīgi izlabo acu asu stāvokli, bet līdz pēdējai desmitgadei visbiežāk tika atlikta, līdz bērns sasniedzis četru līdz desmit gadu vecumu (tā paša iemesla dēļ, kad kataraktas atcelšana tika atlikta, lai mazinātu operācijas risku).
Pieaugušajiem sastopamais plīsums, piemēram, nervu vai acu muskuļu bojājumu dēļ, protams, ir saistīts ar dubultu redzējumu. Lai piedzīvotu šo stāvokli, pietiek tikai nedaudz uzspiest vienu aci no apakšas un no sāniem. Acu dubultošana var būt ļoti nepatīkama un pat neiespējama, un, ja labāks risinājums nav iespējams, viena acs ir jāaizver ar pārsēju. Pretējā gadījumā dubultā redze paliks, līdz izlīdzinās. Bērniem, kam ir kramplauzis, dubultā redze reti ilgst ilgi; to aizstāj vai nu ar divu acu alternatīvu izmantošanu, vai ar redzes nomākšanu vienā acī.
Kad bērns nomaina viņa acis, viņš vispirms fiksē priekšmetus ar vienu aci, bet nenostiprinošā acs pagriežas uz iekšu vai uz āru un pēc tam ar otru aci, kamēr pirmā tiek pārvietota uz sānu. (Mainīgais strabisms ir diezgan izplatīts, un, ja jūs pazīstat tās pazīmes, jūs to viegli atpazīstat.) Acis tiek izmantotas pēc kārtas, dažreiz pārmaiņas notiek gandrīz katru sekundi, un, kamēr viena acs izskatās, otra neredz neko. Jebkurā brīdī, kad viena acs ir pareizi novietota un citi novirzās, tiek teikts, ka redzes redzamā daļa noraidītajā acī tiek nomākta. Apturēšana ir pazīstama ikvienam, kurš pieradis aplūkot monokulāru mikroskopu, kura mērķis ir ierocis vai kāds cits uzdevums, izmantojot tikai vienu aci ar otru aci. Par nomāktu aci redzes uztvere vienkārši pazūd. Bērns ar mainīgu krampiņu vienmēr nomāc vienu vai otru aci, bet, ja pārbaudāt redzamību katrā acī atsevišķi, parasti izrādās, ka abas acis ir pilnīgi normālas.
Daži bērni, kam ir kramplauzis, nenomaina viņu acis, bet vienmēr izmanto vienu aci, kamēr otrs ir nomākts. Ja viena acs parasti tiek nomākta, tad redzamā redze represētajā acī mēdz pasliktināties. Redzes asums samazinās, jo īpaši centrālās fosas reģionā un ap to, un, ja šis stāvoklis ilgst pietiekami ilgi, acs var kļūt gandrīz akla. Oftalmologi sauc par šāda veida aklumu ambliopiju ex anopsia. Tas ir visizplatītākais ambliopijas un pat akluma veids.
Protams, mums bija jācenšas izraisīt strabismu un līdz ar to ambliopiju kaķēniem vai pērtiķiem, ķirurģiski sagriežot vienu no acu muskuļiem pēc dzimšanas, jo mēs varējām veikt fizioloģiskus pētījumus un redzēt, kura vizuālā ceļa daļa ir traucēta. Mēs to darījām pusduci kaķēnu, un, pēc neapmierinātības, mēs noskaidrojām, ka kaķēni, tāpat kā daudzi bērni, attīstīja pārmaiņus strabismu; tie vispirms izskatījās ar vienu aci un pēc tam ar otru. Pārbaudot katru aci atsevišķi, mēs drīz vien pārliecinājāmies, ka abās acīs redze bija normāla.
Bija skaidrs, ka mēs nevarējām radīt ambliopiju, un mēs sākām domāt par to, ko darīt tālāk. Mēs nolēmām reģistrēt šūnu reakcijas uz vienu no kaķēniem, lai gan mēs to vispār neapzinājām (pētījums bieži ietver "gropu" meklēšanu). Rezultāti bija pilnīgi negaidīti.
Pētot šūnas pa šūnām, mēs drīz vien sapratu, ka ar smadzenēm ir noticis kaut kas dīvains: katra šūna reaģēja diezgan normāli, bet tikai ar vienas acs stimulāciju. Kad elektrods pārcēlās garozā, vairāki neironi, ko aktivizēja kreisā acs, aizgāja, tad šī sērija pārtrauca un stājās spēkā cita acs. Atšķirībā no tā, ko mēs novērojām pēc acs aizvēršanas, neviena acs netika pārkāpta tās tiesības, salīdzinot ar otru, kas ir dominējošā stāvokļa kopējā līdzsvarā. Dažreiz binokulārās šūnas parādījās pārejas zonā, bet, kā redzams no 1. attēla. 143, binokulāro šūnu laukums visā populācijā bija aptuveni 20 procenti, nevis 85 normāli.
Mēs interesējāmies par to, kas notika ar sākotnējām binokulārajām šūnām - varbūt viņi vienkārši nomira vai pilnībā zaudēja spēju reaģēt, lai saglabātu tikai primārās monokulārās šūnas? Tas, šķiet, bija ļoti maz ticams, jo, kad mēs pārvietojām elektrodu, mēs atklājām parasto reaktīvo šūnu pārpilnību - nekas tamlīdzīgi nesamazinājās par pieciem reizes.
Normālā kaķī, ar horizontālu elektroda progresēšanu garozas augšējos slāņos, mēs parasti sastopamies ar apmēram 10 līdz 15 šūnām pēc kārtas ar tās pašas acs dominējošo stāvokli; tie visi nepārprotami pieder pie vienas un tās pašas dominējošās slejas, un divi vai trīs no tiem var būt monokulāri. Krustainajos kaķēnos novēroja arī 10–15 šūnas ar vienas acs dominēšanu, bet tagad visi, izņemot divus vai trīs, bija monokulāri. Acīmredzot, katra šūna pilnīgi vai gandrīz pilnībā nodota šīs acs vadībai, kas agrāk vienkārši ietekmēja to.
Lai novērtētu šī rezultāta vērtību, jāatceras, ka mēs pēc būtības nemainījām katras tīklenes saņemto vizuālo stimulu kopējo skaitu. Tā kā mums nebija iemesla uzskatīt, ka mēs esam bojājuši kādu no divām acīm, mēs secinājām, ka kopējā impulsu plūsma abos optiskajos nervos būtu bijusi normāla.
Kā strabisms radīja tādas radikālas izmaiņas kortikālajā funkcijā?
Lai atbildētu uz šo jautājumu, mums jāapsver, kā abas acis parasti savstarpēji mijiedarbojas. Raibums ir mainījis saikni starp stimuliem, kas iedarbojas uz abām acīm. Apsverot objektu, jebkura tās punkta attēli parasti nokrīt uz tām divām tīklenes vietām, kas atrodas vienā attālumā un vienā virzienā attiecībā pret abām centrālajām bedrēm, - tās atbilst attiecīgajiem punktiem. Ja attēls kreisajā tīklenē aktivizē kādu binokulāru šūnu (tas notiek, ja šūnas uztveres lauks krustojas ar tumšo / gaišo robežu, kuras orientācija precīzi atbilst šai šūnai), tad šī šūna tiks aktivizēta arī ar attēlu labajā tīklenē.
Tas ir saistīts ar trim iemesliem:
1) attēli atrodas uz abu tīklenes to pašu platību;
2) binokulārajai šūnai (ja vien tā nav specializēta dziļuma uztverē) ir uztveres lauki tieši tajās pašās abās tīklenes zonās;
3) binokulāro šūnu orientācijas preferences vienmēr ir tuvas abām acīm. Acīmredzot, strabisma gadījumā 1. iemesls pazūd: ja neatbilstošu attēlu gadījumā viena acs šobrīd izraisa šūnas izlādi, tad, vai otra acs darīs to pašu, ir atkarīga tikai no gadījuma. Vienai šūnai tas ir vienīgais faktors, kas mainās ar strabismu. Ja kaķēns šādā situācijā ir vairākas nedēļas vai mēneši, kad signāli no abām acīm vairs neatbilst viens otram, tas noved pie tā, ka vājāka no konkrētās šūnas divām ieejas saišu grupām kļūst vēl vājāka un bieži vien gandrīz pazūd. Tādējādi šeit mums ir piemērs patoloģiskām izmaiņām, ko izraisa ne stimulācijas trūkums, bet tikai normālu laika attiecību pārrāvums starp abiem stimuliem - sarežģīts trieciens, ņemot vērā seku smagumu.
Līdzīgos eksperimentos ar pērtiķiem ieguva tos pašus rezultātus; tāpēc šķiet, ka strabisms izraisa tādas pašas sekas cilvēkiem. Saskaņā ar klīniskajiem datiem, persona ar ilgu mainīgu strabismu, pat pēc šī defekta likvidēšanas, parasti nespēj atgūt spēju uztvert dziļumu. Ķirurgs abas acis var sakārtot tikai dažu grādu robežās, un pacients, iespējams, jau ir zaudējis spēju panākt pilnīgu abu attēlu saplūšanu, pareizi piestiprinot acis vairāku leņķa minūšu precizitātei.
Strabismusa ķirurģiskā korekcija labi noregulē acis, un normālie neironu mehānismi varētu tikt galā ar atlikušajiem dažiem smalkas korekcijas līmeņiem, bet strabisma gadījumā šie mehānismi, tostarp garozas binokulārās šūnas, tiek traucēti. Atgūšana, iespējams, prasīs ilgu laiku, lai precīzi pielāgotu acis, kas nozīmē gan normālu muskuļu regulēšanu, gan regulēšanu, ko nosaka binokulārā redze.
Visi šie apsvērumi, kas izskaidro acu dominējošā stāvokļa maiņu, ļoti līdzinās modelim, kas ļauj izskaidrot asociatīvo mācīšanos, mainot sinapses. Šo modeli piedāvāja psihologs Donalds Hebboms no McGill University. Tās galvenā ideja ir tāda, ka sinhronizācija starp diviem neironiem A un C kļūst arvien efektīvāka, jo biežāk neirona A ierosinājums seko neirona C ierosmei, neatkarīgi no tā, ko pēdējais izraisa (144. att.).
Tādējādi, lai palielinātu sinapses efektivitāti, nav nepieciešams, lai neirona C izlāde būtu izplūdes rezultāts A. Pieņemsim, ka, piemēram, ka C veido sinhronu citā neironā, B un A-> C sinapse ir vāja, un B-> C sinapse efektīvi; Pieņemsim, ka A un B tiek izlādēti gandrīz vienlaicīgi vai B ir nedaudz agrāk nekā A un ka C dod izlādi A neietekmē, bet B spēcīgā efekta rezultātā. Hebb modelī tas, ka C izlādējas tūlīt pēc A, palielina sinapses efektivitāti. A—> C. Mēs arī pieņemam, ka, ja impulsi, kas nāk no C, nav saistīti ar impulsiem C, tad sinapse A-> C tiek vājināta.
Izmantojiet šo modeli binokulārai konverģencei normālā dzīvniekā. Ļaujiet C šūnai būt binokulārai, A aksonam nāk no dominējošās un B asis no dominējošās acs. Neeksistējošā acs maz ticams, ka tā aktivizēs C šūnu nekā dominējošā. Saskaņā ar Hebba hipotēzi, sinapse A-> C tiks saglabāta vai pastiprināta, bet impulsiem A sekos impulsi C, un šāda secība ir lielāka iespēja, ja "pastiprināšana" pastāvīgi ierodas no otras acs uz B. Un tieši tas notiks ar precīzu abu tīklenes attēlu kombināciju. Ja A aktivitātei nav pievienota aktivitāte C, sinapse A-> C vājinās ilgākā laika posmā. Tiešo pierādījumu iegūšana par to, ka Hebb modelis ir piemērojams strabismus, nav viegli (vismaz tuvākajā nākotnē), bet man šķiet, ka ideja ir pelnījusi uzmanību.
Ivation atņemšanas anatomiskie efekti
Fakts, ka korķētajos ķermeņos, kur ir maz vai nav acu sacensību iespēju, mēs nevarējām atklāt nekādas ievērojamas fizioloģiskas kļūdas, šķiet, apstiprina domu, ka vienas acs aizvēršanas sekas ir saistītas ar konkurenci, nevis acs bezdarbību. Tiesa, šarnīra ķermeņa šūnas bija atrofiskas, bet - mēs pamatojām - var sagaidīt, ka viss būs skaidrs. Ja konkurencei patiešām ir svarīga loma, tad kortikālais slānis 4C, kā mums šķita, varētu būt piemērots objekts, lai pārbaudītu šo ideju, jo tajā esošās šūnas ir arī monokulāri un konkurence ir maz ticama, tāpēc ar kreiso un labo acīm saistīto sloksņu maiņa paliek neskarts. Tātad, izmantojot garas mikroelektroda caurlaidības caur 4C slāni, mēs sākām noskaidrot, vai šādas sloksnes saglabājas pēc vienas acs aizvēršanas un vai to izmēri paliek normāli. Drīz kļuva skaidrs, ka 4C slānis joprojām bija sadalīts kreisās un labās acu daļās, tāpat kā normālos dzīvniekos, un ka šūnas sloksnēs, kas savienotas ar iepriekš aizvērtu aci, palika gandrīz normālas. Tomēr šūnu sekvences ar slēgtās acs dominēšanu bija ļoti īsas, it kā sloksnes būtu neparasti šauras (apmēram 0,2 mm, nevis 0,4 vai 0,5 mm), un atklātās acs sloksnes bija plašākas.
Tiklīdz tas kļuva pieejams, mēs sākām izmantot šo metodi ar marķējuma ievadīšanu acī un transneuronālu tās pārnešanu garozā, lai iegūtu tiešu un vizuālu apstiprinājumu. Pēc depresijas perioda, kas ilga vairākus mēnešus, mēs ievadījām radioaktīvo aminoskābi vienā vai otrā kaķa vai pērtiķa acī. Radioautogrāfos bija vērojams ievērojams sloksnes sašaurinājums, kas saistīts ar iepriekš neaktīvo aci, un atbilstošā sloksnes paplašināšanās, kas pieder pie normālas acs. Fotogrāfija kreisajā pusē attēlā Nr. 145 ilustrē radioaktīvās aminoskābes injekcijas rezultātus normālā acī.
Šī fotogrāfija, ko parasti izmanto tumšā lauka apstākļos, parāda šķēli, kas ir paralēla garozas virsmai un šķērso 4C slāni. Šaurās, pārtrauktās melnās svītras atbilst aizvērtajai acīm un plašākām gaismas (iezīmētajām) svītrām - uz atvērto aci, kas ievadīja etiķeti. Att. 146 attēlots pretējs modelis, kas iegūts pēc etiķetes ievadīšanas iepriekš aizvērtā acī. Šis griezums tika veikts pa 4C slāni, tāpēc mēs redzam "sloksnes" šķērsgriezumā.
Rezultāti, kas iegūti 4.C slānī, pastiprināja mūsu šaubas par konkurētspējīgo modeli, kas saistīts ar izliekuma korpusa šūnu atrofiju: vai nu konkurences hipotēze bija nepareiza, vai arī kāda veida kļūda bija mūsu argumentācijā. Izrādījās, ka šī kļūda attiecās gan uz izliekto ķermeni, gan uz garozu. Garozā mūsu kļūda bija pieņēmums, ka līdz brīdim, kad mēs aizvērām acis uz jaundzimušo dzīvnieku, acu dominējošā stāvokļa kolonnas jau bija pilnībā izveidojušās.
↑ Acu dominējošo kolonnu normāla attīstība
Acīmredzams veids, kā iegūt informāciju par acu dominējošā stāvokļa kolonnām jaundzimušajiem, bija pārbaudīt šķiedru sadalījumu 4C slānī, injicējot etiķeti acī pirmajā vai otrajā dzīves dienā. Rezultāts bija negaidīts. Skaidru, skaidri iezīmētu svītru vietā 4C slānī mēs novērojām nepārtrauktu marķējuma sadalījumu. Radioautogrāfs kreisajā pusē attēlā Nr. 147 parāda šo slāni šķērsgriezumā, un mēs neredzam kolonnu pazīmes.
Tikai tad, ja mēs sagriežam mizu paralēli tās virsmai, mēs varam redzēt vāju viļņojumu ar pusmimetra intervāliem, kā parādīts radioautogrāfā pa labi. Acīmredzot, šķiedras, kas aug no kloķa korpusa garozā, nenozīmē, ka tās uzreiz saskaras ar vietām, kas saistītas ar kreiso un labo acīm. Viņi vispirms nosūta savas filiāles visur dažu milimetru rādiusā, un tikai vēlāk, ap dzīvnieka dzimšanas laiku, tie tiek atvilkti un beidzot izdalīti. Vāja viļņošanās jaundzimušajam liecina, ka atvilkšana sākās pat pirms dzimšanas; Ar lielām grūtībām Pashko Rakic spēja ievadīt zīmi augļa pērtiķa acī un uzzināja, ka tas sākas dažas nedēļas pirms dzimšanas. Injicējot zīmi vienā acī dažādos laikos pēc piedzimšanas, mēs varējām viegli noteikt, ka pirmajās divās vai trīs nedēļās 4. slānī bija pakāpeniska galu atvilkšana, lai līdz ceturtajai nedēļai pabeigtu svītru veidošanos. Tāpēc svītru raksturs un to periodiskums pa 0,8 milimetriem ir iedzimts.
Mēs viegli apstiprinājām ideju par galotņu pēcdzemdību atcelšanu, ierakstot pērtiķu slāņa 4C atbildes īsi pēc dzimšanas. Tā kā elektrods pārvietojās pa šo slāni paralēli tās virsmai, mēs spējām radīt abu acu aktivitātes, nevis acīmredzamas acu pārmaiņas pieaugušajiem dzīvniekiem. Karla Schatz demonstrēja līdzīgu procesu, kā kaķim attīstīt grieztu ķermeni: dzemdes auglim daudzas šarnīra ķermeņa šūnas uz laiku saņem abu acu ieejas, bet zaudē vienu no izejvielām, veidojot slāņainu struktūru. Tādējādi gan garozā, gan ceļa ķermenī mums ir piemēri par sinapšu veidošanos un turpmāko spontāno deģenerāciju attīstības procesā.
Pēdējā kreisās un labās puses acu joslu maiņas shēma 4C kārtā attīstās normāli, pat ja abas acis ir aizvērtas, skavojot plakstiņus; tas nozīmē, ka var izveidot atbilstošus savienojumus bez individuālas pieredzes. Mēs uzskatām, ka izstrādes procesā abas acis ievada šķiedras sacenšas 4C slānī tā, ka, ja kādā vietā dominē kāda no acīm, šīs acs priekšrocība ir tendence palielināties, un otrās acs ieeju skaits attiecīgi samazinās.
Pat neliela sākotnējā nevienlīdzība vienlaicīgi pakāpeniski palielinās līdz 4. Tlīmeņa vecumam viena mēneša vecumā ir atšķirīgas sloksnes ar pilnu dominējošo stāvokli. T Kad acs ir aizvērta, tas tiek traucēts, un uz joslu robežām, kur normālā kārtā cīņas iznākumu nosaka tieša sadursme, atklātā acs iegūst priekšrocības un iegūst augšējo roku, kā parādīts 2. attēlā. 148.
Mēs nezinām, ka normālā attīstībā tas noved pie sākotnējās nelīdzsvarotības, bet ar šādu nestabilu līdzsvaru jautājums var atrisināt pat mazāko atšķirību. Kāpēc jaunattīstības modelis sastāv no 0,5 mm platām paralēlām joslām, kas paliek spekulācijas jautājums. Daži pētnieki uzskata, ka vienas un tās pašas acis, kas tuvinās tuvāk, sāk piesaistīt viens otru un no dažādām acīm - lai virzītu viens otru, un nelielos attālumos atbaidīšana ir vājāka par pievilcību, lai dominētu. Palielinoties attālumam, vilkšanas spēks straujāk samazinās, nekā atbaidošs, tā, ka zināmā attālumā nojaucas atbaidīšanas spējas. Šīs konkurences mijiedarbības zonas platums un kolonnu lielums. Saskaņā ar matemātiskajiem aprēķiniem, lai iegūtu paralēlas svītras (pretstatā šaha kārtībai vai axon salām no kreisās acs nepārtrauktā axona masā no labās acs), tam jābūt tikai pēc iespējas īsākam starp kolonnām. Tātad, mums ir iespēja izskaidrot kolonnu sašaurināšanos un paplašināšanos, parādot, ka laikā, kad acs bija slēgta agrīnā dzīves posmā, konkurence bija iespējama.
Tikmēr Ray Guillery, kurš pēc tam strādāja Viskonsinas universitātē, piedāvāja ticamu skaidrojumu par šūnu atrofiju galvaskausā. Pētot mūsu zīmējumus, kas liecina par šūnu grumbu pēc vienas acs aizvēršanas kaķiem, viņš pamanīja, ka ceļa ķermeņa daļās, kas ir vistālāk no viduslīnijas, grumbas bija daudz mazākas; tiešām, tur - puslaika laikmeta reģiona projekcijā - šūnas bija diezgan normālas. Šeit parādās vizuālā lauka sānu mala, tik tālu no vidus, ka to var redzēt tikai viena šīs puses acs (149. att.).
Neapšaubāmi mēs bijām vīlušies, jo mēs bijām tik aizrautīgi par šūnu mērīšanu, lai apstiprinātu mūsu secinājumus, ka mēs vienkārši aizmirsām, kā aplūkot mūsu pašu mikroskopus. Patiešām, šūnu atrofijas trūkums ar ieejām no "īslaicīgā sirpjveida" nozīmēja, ka atrofija citās locītavas ķermeņa vietās faktiski varētu būt konkurences rezultāts no otras acs.
Ar ļoti ģeniālu eksperimentu, kas parādīts 1. attēlā. 150, Murray Sherman un viņa kolēģi sniedza izšķirošus pierādījumus par konkurences lomu izliekta ķermeņa šūnu atrofijā.
Pirmkārt, tie iznīcināja nelielu viena tīklenes zonu binokulārā redzes laukā kaķēnam. Tad viņi cieši saķēra otru aci. Nelielā zonā, kurā acs tika projicēta ar lokāliem bojājumiem, tika konstatēta izteikta atrofija. Šo rezultātu ieguva daudzi citi pētnieki. Slānī, kuram bija ieeja no citas, iepriekš aizvērtas acs, kā paredzēts, viņi novēroja arī šūnu krunciņu visur, izņemot zonu, kas slānī atrofēja ar otras acs projekciju. Tur, neraugoties uz ievades signālu trūkumu no acīm, šūnas bija normālas. Atrofija acu aizvēršanas dēļ tika novērsta, novēršot konkurenci. Ir skaidrs, ka pati ceļa ķermenis nevarētu konkurēt; Tomēr jāatceras, ka, lai gan šarnīra ķermeņa šūnu ķermeņi un dendriti atradās tajā pašā ķermenī, lielākā daļa to asu galu bija garozā, un, kā jau teicu, slēgtajai acīm piederošie galotņi tika pakļauti smagai atrofijai. Secinājums ir tāds, ka tad, kad acs ir aizvērta, šūnu grumbas ir to atbalstīto axon galu skaita samazināšanās rezultāts.
Izrādījās fakts, ka dzimšanas brīdī visā slānī 4, bez jebkādiem pārtraukumiem, abu acu šķiedras tika uzrādītas, izrādījās ļoti noderīga, jo tas izskaidroja, kā konkurence sinaptiskā līmenī varētu tikt realizēta tādā struktūrā, kurā nebūtu nav iespējas acu mijiedarbībai. Tomēr problēma var nebūt tik vienkārša. Ja cēlonis izmaiņām 4. slānī ir tas, ka pirmajās nedēļās pēc piedzimšanas pastāv konkurences apstākļi, tad acs aizvēršana vecumā, kad sistēma vēl ir plastmasa, un kolonnas jau ir atdalītas, neradītu izmaiņas. Mēs aizvērām acis piecu ar pusi nedēļu vecumā un tikai gadu vēlāk ieviesām šo zīmi otrā acī. Rezultāts bija skaidra attiecīgo joslu sašaurināšanās un paplašināšana. Šķiet, ka tas liecina par to, ka papildus diferencētajām galotnēm ir iespējama to dīgšana jaunā teritorijā.
↑ citi īpašie atņemšanas eksperimenti
Visos līdz šim aprakstītajos pētījumos mēs aizvērām vienu vai abas acis vai sagriežām kādas acs ārējos muskuļus. Drīz daudzās laboratorijās tika veikti daudzi citi eksperimenti, tostarp gandrīz visi iespējamie vizuālās atņemšanas veidi. Vienā no pirmajiem un interesantākajiem eksperimentiem tika uzdots jautājums, vai dzīvnieka saturs apstākļos, kas ļautu redzēt tikai vienas orientācijas joslas, izraisītu šūnu zudumu, kas būtu jutīgs pret visām citām orientācijām.
1970. gadā Colin Blakemore un JF Cooper no Kembridžas Universitātes jau no dažām stundām kaķēniem uzrādīja mainīgas melnbaltas vertikālas svītras un pārējā laikā turēja tās tumsā. Rezultātā tika saglabātas kortikālās šūnas, kas reaģē uz vertikālām svītrām, un strauju to šūnu skaita samazināšanos, kas dod priekšroku citām orientācijām. Nav skaidrs, vai šūnas ar sākotnējām starpposma orientācijām vairs neatbilda, vai arī tās mainīja vēlamo virzienu uz vertikālu.
Tajā pašā gadā publicētajā darbā Helmut Hirsch un Niko Spinelli izmantoja stiklu, kas ļāva kaķim redzēt tikai ar vienu acu vertikāli un ar otru tikai horizontālās kontūras. Rezultāts bija garoza, kas satur šūnas ar priekšroku vertikālām, šūnām ar priekšroku horizontāliem, bet ļoti maz šūnu, kas dod priekšroku slīpām līnijām. Turklāt ar horizontālām līnijām aktivizētās šūnas ietekmēja tikai acs, kas iepriekš bija pakļauta horizontālām līnijām, un šūnas, ko izgaismoja vertikālās līnijas, ietekmēja tikai acs, kas bija pakļauta vertikālām līnijām.
Citas interesantas procedūras ietvēra dzīvnieku audzēšanu tumšā telpā, kurā spilgts gaismas impulss vienreiz vai vairākas reizes iedegās; viņš atļāva dzīvniekam redzēt, kur tas atrodas, bet bija jāsamazina jebkuras kustības uztvere. Šo eksperimentu rezultāts, ko 1975. gadā veica Max Tsinader, Nancy Berman un Alan Hein Masačūsetsas Tehnoloģiju institūtā, kā arī M. Tsinaders un G. Černenko Dalhousi (Halifax), samazināja kustību jutīgo šūnu skaitu.
Citā eksperimentu sērijā, kas sākās F. Tretter. M. Tsinader un Wolf Zinger Minhenē, dzīvniekiem tika parādīta tikai joslu kustība no kreisās uz labo pusi un saņēma sagaidāmo asimetrisko sadalījumu šūnu garozā, kas bija jutīga pret kustības virzienu. Ar lielām grūtībām un izmaksām Torsten Wiesel un es pacēlām bērnu pērtiķi istabā, kas izgaismota tikai ar ilgstošu viļņa gaismu, un pēc tam ierakstīja ārējo izliekto ķermeņu šūnu atbildes, lai noskaidrotu, vai būtu neparasti maz krāsu kodēšanas neironu. Nevarēja konstatēt anomālijas kloķa korpusos.
Visbeidzot, pēdējā desmitgadē ir atklājušies daudzi pētījumi, lai noskaidrotu, vai īpaši neirotransmiteri vai neiromodulatori, piemēram, norepinefrīns un acetilholīns vai serotonīns satur modificētas sinapses. Šo pētījumu rezultāti būs ļoti interesanti.
Ivation Nabadzības nozīmīgums plašākā perspektīvā.
Bieži tiek jautāts, kādam nolūkam vizuālās sistēmas plastiskums kalpo agrīnajā dzīves posmā (cilvēkiem tiek uzskatīts, ka jutīguma periods ir četri līdz pieci gadi). Dzīvniekiem, kuros viena acs ir sašūta no dzimšanas brīža, atklātā acs laukums 4C slānī paplašinās; Vai tas dod nekādas priekšrocības atklātajai acīm? Atbilde uz šo jautājumu vēl nav. Ir grūti iedomāties, ka redzes asums kļūst labāk nekā parasti, jo normālo asumu, ko mēra oftalmologs ar testa tabulas palīdzību, galu galā nosaka receptoru blīvums, un to jau ierobežo gaismas viļņu garums.
Jebkurā gadījumā, šķiet, ir maz ticams, ka evolūcijas gaitā attīstīsies plastiskums tikai tad, ja iespējama mazuļa acs zudums vai tumsas izskats tajā. Populāra un neapšaubāmi ticama ideja ir tāda, ka plastiskums nodrošina precīzu sakarību, kas nepieciešama formas, kustības un dziļuma uztveršanai, un ka šī korekcija tiek veikta galvenokārt pēcdzemdību laikā pašas redzamības kontrolē. Šī ideja ir pievilcīga, jo smadzeņu spēja mācīties var glābt to no nepieciešamības iepriekš ieprogrammēt visas detaļas un nodrošināt pietiekamu elastību, lai pielāgotos dažādiem vides apstākļiem. Tomēr nav pārliecinošu eksperimentālu pierādījumu par šādu ideju. Es personīgi esmu gatavs domāt, ka primārajā redzes garozā un, iespējams, vairākos turpmākajos sakaru līmeņos pilnībā nosaka ģenētiskās instrukcijas. Ir skaidrs, ka ievērojama daļa šo savienojumu veidojas pirmsdzemdību periodā, un tāpēc bez sensorās pieredzes iesaistīšanas, un neatkarīgi no stratēģijas, kas tiek izmantota to izveidei, tā varētu arī nodrošināt to precizēšanu.
Es neuzskatu, ka tas ir arī citās garozas jomās. Lielākā daļa neirologu uzskata, ka neirālās ķēdes, kas ir atbildīgas par valodas apguvi, ir galvenokārt garozā, un neviens neapgalvos, ka esam dzimuši ar mūsu dzimtās valodas smalkumu. Dažādu kortikālo zonu pārveidojamība un vecuma diapazons, kurā iespējams veikt izmaiņas, dažādās zonās var ievērojami atšķirties, un primārā vizuālā garoza ar minimālo elastību, ko ierobežo mazākais pēcdzemdību attīstības gadu skaits, šķiet, ir ārkārtējs gadījums. Vizuālās sistēmas perifērākajos līmeņos, tostarp tīklenē, locītavu ķermenī un primārajā garozā, plastiskums var būt tikai nogatavināšanas blakusprodukts; es uzskatu, ka konkurencei ir zināma loma, un iejaukšanās tās īstenošanā noved pie savienojumu izkropļošanas. Taču patiesībā mēs nezinām, kāpēc redzes garozu var mainīt agrīnā dzīves posmā.
Jāatzīmē, ka visas mūsu eksperimentu izmaiņas bija anomālas agrīnas pieredzes rezultāts un noveda pie anomālu obligāciju veidošanās. Eksperimenti, kuru mērķis ir pierādīt, ka bagātināta agrīna pieredze rada pastiprinātu garozas vai citu smadzeņu struktūru attīstību, man nešķiet pārliecinoši.
Tas, kas mums visvairāk iespaidoja ar vizuālo nenodrošinātību, bija spēja izraisīt ievērojamas fizioloģiskas un morfoloģiskas izmaiņas nervu sistēmā bez reālas fiziskas iejaukšanās. Jau sen ir zināms, ka nervu sistēmas šūnas var deformēties, ja nervs tiek fiziski sagriezts vai sasmalcināts, bet aprakstītajos eksperimentos visu ietekmi mazināja, lai izslēgtu gaismu, un eksperimentos ar strabismu interference bija vēl smalkāka. Katrā gadījumā "sods" vairāk vai mazāk atbilst "noziegumam". Novērsiet šo veidlapu, un šūnas, kas parasti atbild tikai uz veidlapām, pārtrauks reaģēt uz tām. Mainiet acu relatīvo stāvokli, sagriežot vienu no muskuļiem, un savienojumi, kas parasti kalpo binokulārām mijiedarbībām, tiks sadalīti. Novērst kustīgos stimulus kopumā vai pārvietojiet tos noteiktā virzienā, un atbilstošās šūnas nereaģēs.
Maz ticams, ka ir kāda īpaša iztēle, lai domātu, ka bērns bez sociālā kontakta vai dzīvnieks, kas audzēts izolēti, kā dažos Harija Harlova eksperimentos, var piedzīvot līdzīgas, tikpat reālas izmaiņas smadzeņu apgabalos, kas nosaka emocijas vai mijiedarbība ar citām vienas sugas personām. Protams, neviens patologs vēl nav novērojis nekādas izmaiņas, bet galu galā, pēc vizuālās atpalicības garozā, nav iespējams arī redzēt nekādas izmaiņas bez ļoti īpašām metodēm (piemēram, taga un acs injekcijas). Kad daži akoni ir saīsināti, bet citi ir pagarināti, visa struktūra, pat ja to pārbauda elektronmikroskopā, izskatās tieši tā pati.
Tādējādi iespējamo eksperimentu ar nenodrošinātību nozīmīgums ir daudz plašāks par vizuālās sistēmas darbības jomu - tas attiecas arī uz neiroloģiju kopumā un lielā mērā uz psihiatriju. Freids varētu būt labi, sasaistot psihoneirozes ar agrīnās bērnības notikumiem, un, ņemot vērā viņa neiroloģisko izglītību, es domāju, ka viņš būtu priecīgs par domu, ka šādi notikumi var izraisīt ievērojamas histoloģiskas vai histochemiskas izmaiņas reālajā fiziskajā smadzenēs.