***
Visi pasaules dievi bija mūsu pusē, kad no rīta pamodāmies un neviens vietējais mežsargs nebija paņēmis mūs pie dziesmas par nakšņošanu dabā, kur tas ir aizliegts. Arī meža zvēri un niknie putni (ha!) nebija mūs aiztikuši, lai gan vakars pirms iešanas gulēt bija ļoti piesātināts ar putnu dziesmām un saulē izgaismotiem dzīvnieku siluetiem (redzēju stirnu un lapsu, kura ilgi skatījās mūsu virzienā). Andrītis teica, ka šajā naktī esot modies krietni retāk, kaut gan man likās, ka tieši šoreiz gulēšana bija krietni neērtāka, jo nebija vairs siena kaudzes zem telts, tikai plika zeme, kura nebija īpaši līdzena. Bet ko var gribēt aizliegtā teritorijā, bija jāpriecājas par jebkādu pajumtes vietu.
Un arī šoreiz mīties sākām laikus, jo bija paredzēts līdz 12:00 tikt uz Nidu, no kurienes pēc Klaipēdas info centra meitenes teiktā 12:30 atiet kuģis, kas varētu mūs pārvest pāri uz otro krastu. Ja nemaldos, tie bija nepilni 40 kilometri, kurus mums torīt vēl vajadzēja pievārēt. Protams, tas nenozīmēja nenormālu mīšanos pilnīgi bez pārtraukuma. Pirmā pauze jau bija pēc dažiem kilometriem. Andrītis gribēja izēst visu šo laiku līdzi vadātās pupiņas. Pats biju nedaudz uzkodis jau pirms izbraukšanas, apēdot iepriekš pirktās bulciņas.
—
Ceļš arī tālāk bija tāds pats kā iepriekš – vecs trotuārs starp kokiem un kāpām. Kaut kādā brīdī – tuvāk Jodkrantei, kurā gan neiebraucām – to nomainīja pļavām līdzīgi pauguri, kuros nebija paredzēts spert savu kāju. Bez lielajām zīmēm, kuras brīdināja par dabas liegumu, ik pa laikam bija arī kāda mazāka aizlieguma zīmīte – iesprausta vietās, kur ļaunais cilvēks jau bija pamanījies iestaigāt taciņas.
Nākamā atelpas vieta bija pie Nāves ielejas jeb pelēkās kāpas, kur veloceliņš šķērsoja brauktuvi un turpmāk veda pa mežu otrpus tam. Tur cilvēku netrūka. Visi ņēmās maksāt 5 eiro, lai uzkāptu 52 metrus augstajā kalnā. Šķiet, tur uzkāpt varēja arī pa citiem ceļiem gan pirms, gan pēc tam. Visticamāk gan šie pārējie ceļi bija aizliegti, bet daba paliek daba. Mūs tomēr neinteresēja tikšana līdz kāpas augšai, mēs bijām braukuši turp, lai mītos uz Nidu. Un to arī darījām.
Kaut kāda iemesla dēļ tālākais ceļš bija krietni līkumotāks nekā visi iepriekšējie. Kā tāds karuselis, kas ved cauri mežam. Iesākumā tas mūs aizveda līdz Pervalkai, kur Andrītis vācu tūristiem pavaicāja, uz kuru pusi ir Nida. Es gan biju ieplānojis iebraukt šajā ciematā, lai apskatītos, kā cilvēki uz šīs pussalas dzīvo, bet Andrītis noteica, ka vēl esot liela cerība laikus nokļūt līdz Nidai. Tad nu neko, mināmies vien tālāk, kur braucamā daļa bija neizsakāmi labākā stāvoklī, ne vairs padomju laika paliekas.
—
Vienam miestam tomēr cauri bija jāizbrauc vēl pirms Nidas. Tā bija Preila, kurā braucamā daļa bija kopīga gan automašīnām, gan velosipēdiem. Bet neviens glauno mašīnu turētājs netaurēja kā aptracis, lai velosipēdisti šiem dotu ceļu. Mājas šajā miestā – un ticu, ka arī visos pārējos – bija īpatnējas un skaistas. Kā jau kūrortā, kur katram ceturtajam(!) bija Porsche vai jebkuras citas markas automašīna ar jaunāko izlaiduma gadu.
Tobrīd līdz Nidai bija atlikuši nepilni 10 kilometri. Sapratām, ka uz kuģi mierīgi paspēsim, lai gan labprāt būtu gribējies vēl vismaz reizīti apstāties un atvilkt elpu, varbūt pat nopeldēties, jo gaiss bija labi iesilis un saule dedzināja plecus. Nidā bijām ieplānojuši piestāt pie TIC, taču tas, kā drīz pēc tam noskaidrojās, tieši uz to brīdi bija slēgts. Nida pati par sevi likās skaista vieta, bet laiks kaut ko apskatīt vairs nebija, tāpēc steidzām uz ostu, lai meklētu mūsu kuģi. Kad to atradām, noskaidrojām, ka ātrāk par sešiem nekāda tikšana uz otro krastu mums nespīd. Viens no apkalpes locekļiem pastāstīja, ka esot vēl viens kuģis (tobrīd tas bija noenkurojies atklātā jūrā, gabaliņu no ostas), kurš atiet aptuveni trijos. Tajā mirklī visas mūsu cerības jau bija izgaisušas ne tikai tāpēc, ka tik ilgi jāgaida, bet arī tāpēc, ka ceļā līdz otrajam krastam būtu jāpavada divas stundas.
—
Sapratuši, ka nebūs aršana ar visiem tiem kuģiem, sākām apsvērt citas iespējas. Braukt atpakaļ to pašu ceļu 50 km garumā Andrītis tiešām negribēja. Arī es nebiju šīs idejas pārlieku liels atbalstītājs. Taču nokļūt otrā krastā tikai pašā vakarā arī nebija īpaši prātīgi, jo bija paredzēts no Šilutes vēl kādu gabaliņu pamīties un tad ar vilcienu atgriezties Klaipēdā. Nācās vien apdomāt citus variantus, bet iesākumā mēs nesteidzīgi aizstūmāmies atpakaļ līdz info centram. Tajā strādāja īpaši nekompetents džeks, kura angļu valoda bija zem katras kritikas. Uz Andrīša uzdotajiem jautājumiem viņš nespēja sniegt nevienu saprātīgu atbildi un par iespējamo kuģi 18:00 viņš uzrakstīja uz lapiņas, ha.
Turpat līdzās atradās arī autoosta. Andrītis gāja pie šofera noskaidrot, kurp viņš dodas un vai var paņemt arī mūs ar velosipēdiem. Šoferis tika norādījis, ka autobuss aties pusčetros, bet tas bija pavisam cits autobuss, jo šis drīz vien aizbrauca, kā rādās – uz Viļņu. Autobusa biļete līdz Klaipēdai maksāja 4 eiro + 5 eiro par velosipēdu, turpretī kuģis katram no mums izmaksātu 13 eiro. Andrītis tomēr nebija mierā tik ilgi gaidīt un gāja runāt ar džekiem no velosipēdu īres vietas. Šie teicās, ka uz to pusi braukšot tikai vakarā ap sešiem. Tad nu atlika vēl pēdējā cerība – runāties ar taksistiem, no kuriem vienu Andrītis uz diviem sarunāja. (Maksāja tas 30 eiro.) Līdz tam mums vēl bija stundiņa laika pabūt Nidā – mūsu galapunktā.
—
Tā kā cilvēku pārpildītajā veikalā nebija alus (vai Andrītis to nepamanīja), es izlīdzējos ar to pintes bundžu, kuru jau no Latvijas vizināju sev līdzi. Pagājām, protams, nostāk no visas tās drūzmas ap Maximu un apsēdāmies parciņā, kur mazliet uzēdām un pavērojām vietējo cilvēku un iebraucēju rosību. Pēc tam bija laiks doties uz taksi. Stasis – šķiet, tā sauca šoferi – mūsu velosipēdus salika takša aizmugurē tik kompakti, ka pat somas nebija jānoņem. Un tad veda atpakaļ uz pussalas sākumu. Runāja viņš krieviski, atklājot daudz interesantu lietu. Arī pērkamās sievietes viņam pa ceļam zvanīja un pēc tam viņš mums atstāstīja, ka šīm vajagot kārtīgus džekus, ka vajagot tuk tuk. Vēlāk Andrītim noteicu, ka tas laikam bija netiešs piedāvājums arī mums abiem, ha.
Brauciens bija ātrs un mēs pat paguvām uz prāmi, kas tik tikko taisījās startēt. Jau taksists mums tika stāstījis par to, ka mūsu vienvirziena biļetes derot arī atpakaļceļam, ko apstiprināja arī kontrolieris, bet neviens no mums savu biļeti nespēja atrast. Andrītis gan uzreiz teica, ka savējo ir izmetis, bet manai gan kaut kur vajadzēja būt. Protams, atradu to pārbraucot mājās.
—
Lai nu kā, Klaipēdā piestājām parciņā, lai apskatītos, kā vistaisnāk nokļūt līdz autoostai. Andrītis bija nolēmis vairs nemīties, bet braukt uz mājām. Protams, vispirms vajadzēja noskaidrot, vai ir kāds autobuss uz Rīgu, un vai šis autobuss ņem arī velosipēdus. Pašā autoostā Andrītis arī netika skaidrībā par to, vai autobuss ņems velosipēdu, bet tāds autobuss pastāvēja. Uz to bija jāgaida nepilna stunda, bet tas bija nieks tik sasodīti skaistā dienā, kāda bija 14. jūlijā. Gaidot Andrītis apstaigāja citus autobusus, kuri pacietīgi gaidīja savu kārtu braukt visdažādākajos virzienos, bet neviens viņam nespēja sniegt simtprocentīgi precīzu atbildi.
Vienā brīdī Andrītis pat ieminējās, ka mēs varētu sēsties autobusā uz Palangu. Tādu autobusu tur tiešām netrūka. Viņš teica, ka būtu gatavs turpināt mīties ar mani, ja vien braucienu sāktu no Palangas. Teicu, ka šāds variants nav diez ko labs, jo šo 30 minūšu brauciena dēļ man nāktos no velosipēda krāmēt nost visu savu iedzīvi. Un nebija arī teikts, ka šie mazie autobusi vispār ņemtu tādu bagāžu. Atlika vien sagaidīt to Rīgas autobusu, kurš bija tiešām mazs, bet Andrīša velosipēdu savāca. Tanī brīdī arī atdevu viņam viņa mantas, kas atradās manās somās un mēs atvadījāmies.
—
Kāds nodomātu, ka atstāt savu līdzbraucēju vienu pašu ir stulbi, bet es tā nejutos un teicu arī Andrītim, lai nejūtas par to visu vainīgs. Skaidrs, ka viņam vajadzēja tikt uz Rīgu; to viņam būtu vajadzējis arī no Skrundas. Es tikām atradu ceļu, kas ved ārā no Klaipēdas (ne bez starpgadījumiem) un atgriezos uz zināmajiem meža ceļiem. Jāatzīst, šoreiz kaut kā daudz ātrāk sanāca tos izbraukt.
Apstājos arī ūdeni uzpildīt, kā arī Palangā piebraucu pie jūras, ko iepriekš netikām darījuši. Un tā kā diena bija tik sasodīti skaista (skaistākā jūlijā) un bez neviena mākoņa, sāku apsvērt domu braukt līdz galam, nevis pārnakšņot vēl vienu nakti pie dabas krūts. Protams, tas nozīmēja, ka atlikušajā vakara daļā bez jau nobrauktajiem 100 kilometriem man būtu jānobrauc vēl 50 (gar lielceļa malu Latvijā), bet viss bija iespējams. (Palangā biju īsi pirms sešiem.)
Tā nu pametu Palangas galveno tūristu piesaistes vietu un turpināju mīties. Katram gadījumam apstājos arī pie veikala, kurā iepriekš pirku stipro sidru. Šoreiz nopirku alu. Šķiet, tobrīd vēl īsti nedomāju par to, ka varētu braukt uzreiz līdz Liepājai. Es pat iemetos nopeldēties upē, kas ieplūst jūrā, lai pēc tik saulainas dienas teltī nebūtu jāguļ sasvīdušam. Ticis līdz robežai (19:23), sapratu, ka man vēl ir gana daudz laika, lai līdz tumsas iestāšanai tiktu līdz automašīnai.
—
Teikšu kā ir, nebija viegli mīties šo ceļa posmu, kuru tik ļoti negribēju vēlreiz piedzīvot. Biju gatavs mest mieru jebkurā brīdī, ja vien šajā riebīgajā posmā būtu kāda skaista vieta pie ezera vai upes. Bet tad man, visticamāk, vajadzētu vēl kādu alu, ne tikai to vienu, kuru vedu sev līdzi. Es būtu varējis daudz vairāk palasīt, kaut ko uzrakstīt utt. Tā vietā es izkāpu no savas komforta zonas un ņēmos pievārēt šos kilometrus.
—
Ticis līdz Rucavas pagriezienam, apsēdos pieturā, lai piezvanītu sievai un pajautātu, ko viņa par šādu ideju saka. Piezvanīt, protams, neizdevās, jo aizvien atrados Lietuvas zonā. Tā nu atlika mīties tālāk, kaut pēcpuse sāpēja kā vēl nekad un ceļi vairs nespēja izturēt šo neprātīgo slodzi. Nepilnus 30 kilometrus no Liepājas es beidzot sazvanīju sievu un izstāstīju viņai savus plānus. Arī Andrītim es piezvanīju un apvaicājos, kā viņam gājis ar tikšanu mājās. Viss labi, viņš noteica. Nesen esot atgriezies. Par braucienu (4,5 h) viņš bija samaksājis vien 20 eiro (un visu ceļu bija vienīgais pasažieris). Šoferis bijis lādzīgs un šad tad esot apstājies un ļāvis Andrītim uzpīpēt, kā arī piebraucis pie hesīša, ha. Jauki, es nodomāju. Izstāstīju viņam arī savus lielos plānus un atgriezos pie pedāļu mīšanas.
Tuvāk Liepājai es prātoju par to, cik skaisti būtu šo braucienu pabeigt ar saulrieta vērošanu pie jūras. Nedaudz tomēr nokavēju, jo aiz Nīcas vairs vispār nespēju pamīties. Dažbrīd pat gribējās nokāpt no velosipēda un iet kājām. Tik ļoti man riebās šis bezjēdzīgais ceļa posms. Saprāts tomēr ņēma virsroku un es aizripinājos līdz Liepājai, kur lēnu garu braucu meklēt ielu, uz kuras atradās mana automašīna. Nebiju pamanījis, ka kaut kādā brīdī biju nepareizi nogriezies un aizbraucis pa citu ielu, kā rezultātā man nācās braukt labu gabaliņu atpakaļ. Bet par to es īpaši nebēdājos, jo braucot cauri naksnīgajai Liepājai, nejauši sastapu draugu, kurš tobrīd bija izvedis pastaigāties savu suni. Tā nu ar viņu uz ielas nostāvējām kādu pusstundu runādami par dzīvi un citām svarīgām lietām. Nebiju viņu saticis, šķiet, jau divus gadus vismaz. Ap 23:30 devos uz automašīnu, sapakoju visu bagāžniekā un devos mājup. Viegli nebija, atzīstos. Sagurums darīja savu, bet mājās nokļuvu bez starpgadījumiem. Citādāk jau laikam netaptu šīs piezīmes, ha.