"VEF Rīga" sastāvā viens no spilgtākajiem spēlētājiem šosezon ir 24 gadus vecais Alekss Peress, kurš ir galvenais komandas uzbrukuma diriģents, sekmīgi darbojoties saspēles vadītāja pozīcijā. Iepriekš profesionālajā līmenī viņš lielākoties spēlējis Latīņamerikā. Intervijā Alekss stāsta par spēlēšanu Vefiņā un dzīvošana Latvijā, kā arī sniedz ieskatu savā līdzšinējā karjerā un dzīves gājumā.
Rīgā esi jau vairākus mēnešus. Kā esi te iejuties?
Iesākumā bija grūti, galvenokārt laikapstākļu dēļ – neesmu pieradis, ka ilgāku laiku nav saules. Taču visu par labu vērš tas, ka mums ir foršs kolektīvs, labi treneri. Tas visu padara vieglāku.
Kas ir būtiskākais, kam nācies pielāgoties?
Sportiskajā ziņā bija jāpierod pie šejienes spēles stila, jo Eiropas basketbols ir citādāks, nekā tas, pie kāda biju pieradis Latīņamerikā. Ārpus laukuma, kad spēlējam ārzemēs, ir daudz brīvā laika, ko pavadi viens pats. No savas pieredzes Latīņamerikā varu teikt, ka tur brīvo laiku starp treniņiem un spēlēm vairāk pavadīju ar komandas biedriem, tāpēc tās varētu būt vienas no lielākajām izmaiņām, kas bija jāveic ārpus laukuma. Arī tāda nianse kā ēšana. Kad spēlēju Meksikā, mums komanda nodrošināja pāris pavāres, kas gatavoja trīs reizes dienā. Šeit nākas būt pieaugušajam un gādāt pašam sev ēdienu.
Vai pirms došanās uz Latviju biji par to dzirdējis un ko sagaidīji šeit?
Par Latviju neko daudz nezināju. Droši vien pirmā reize, kad dzirdēju par Latviju, bija tad, kad Kristaps Porziņģis nonāca NBA. Dodoties uz Latviju, man īsti nebija priekšstata, ko sagaidīt. Domāju, cik auksts gan šeit varētu būt, jo pirms tam nekad nebiju dzīvojis vietā, kur ilgstoši ir vēsi laikapstākļi. Arī sniegu pirms nonākšanas Latvijā īsti nebiju redzējis. Vietējiem šī Latvijas ziema varbūt nešķiet auksta, bet man šādi laikapstākļi liekas drēgni. Tiesa, kad pierodi pie apkārtējās vides, tad kļūst daudz vieglāk, un uzskatu, ka spēju adaptēties samērā ātri. Nu jau varu teikt, ka esmu apradis ar šejieni un viss ir kārtībā.
Esi uzaudzis saulainajā ASV štatā Kalifornijā. Pastāsti par vietu, no kuras nāc.
Esmu no Kalifornijas pilsētas Sandjego. Ja runājam precīzi, esmu no Sandjego dienvidu daļas, vietas, kas saucas Čulavista. Tur ir gan labas, gan ne tik labas vietas. Mēs ar ģimeni uzaugām ne tajā labākajā rajonā, tāpēc ne vienmēr bija viegli. Dabūjām labāko, ko varējām. Kad ar brāli bijām mazi, daudz kam izgājām cauri. Mamma daudz strādāja, lai būtu ēdiens uz galda un ar mums viss būtu kārtībā. Arī tēvs izdarīja savu darbu.
Kopumā varu teikt, ka Sandjego ir ļoti jauka pilsēta ar daudzām pludmalēm un tur vienmēr ir ko darīt. Tādā vietā gan ir viegli novirzīties no tiešajiem darbiem, jo lielai daļai cilvēku tur interesē jautrība, tāpēc Sandjego ir grūti saglabāt koncentrēšanos.
Sandjego lielāko gada daļu spīd saule, lietus ir reta parādība, lai arī mums tas noderētu, jo pārsvarā valda sausums. Jā, un it nemaz nav vajadzība pēc lietussarga. :)
Ja uzaugi ASV, kāda ir Tava saistība ar Meksiku?
Esmu dubultpilsonis, jo man ir gan ASV, gan Meksikas pases. Kad sāku spēlēt basketbolu profesionāli, ieguvu Meksikas pasi. Saikne ar Meksiku ir no tēva puses, kurš ir meksikānis. Zīmīgi, ka viņš ir tieši no tās pilsētas, kuras komandā spēlēju Meksikā – tā atrodas pierobežā pāris stundu brauciena attālumā no mājām Sandjego.
Ikdienā tiec dēvēts par Aleksu Peresu, bet Tavs pilnais vārds ir Alekss Daniels Peress Kaufmans. Kura daļa saistās ar ASV pusi, bet kura – ar Meksiku?
Meksikāņu daļa manā vārdā ir uzvārds Peress. Kaufmans ir mammas uzvārds pirms viņa apprecējās ar manu tēvu. Kaufmana uzvārds patiesībā ir ar vācu izcelsmi no manas mātes vectēva puses, tā kā var mani daļēji uzskatīt arī par meksikāni ar vāciešu izcelsmi. :)
Kurai tautībai jūties vairāk piederīgs?
Vairāk jūtos kā amerikānis, jo esmu audzis tajā vidē, bet esmu atvērts arī meksikāņu kultūrai. Ļoti patīk, ka meksikāņi ir ar ģimeniskām vērtībām, kas ir viņu prioritāte. Amerikā ne vienmēr tā ir. Ja būtu jāiepazīstina ar sevi, tad stādītu sevi priekšā kā meksikāņu amerikāni.
Vai esi apguvis arī Meksikā pielietoto spāņu valodu?
Spāņu valodu apguvu salīdzinoši nesen un spēju tikt galā ar ikdienišķām sarunām. Kad ierados Meksikā, man nebija spāņu valodas zināšanu. Dzīvojot Meksikā, pakāpeniski valodu apguvu. Ja ļoti vēlies iemācīties un ieguldi noteiktu darbu, vari to apgūt samērā ātri, kā jau tas ir jebkurā jomā.
Un kā Tev sokas ar latviešu valodu?
Latviešu valoda gan ir sarežģīta, jo īsti nevaru saprast, ko jūs runājat. Vienīgais vārds, ko varu pateikt, ir "paldies". Ja pasūtu ēdienu, cenšos vienmēr pateikt "paldies". Dažreiz cilvēki pasmaida, ja neizrunāju vārdu pareizi, bet novērtē to, ka pūlos.
Kādi ir Tavi novērojumi par Latvijas iedzīvotājiem?
Esmu ievērojis, ka, ejot pa ielu, kad pretī nāk nezināmi cilvēki, viņi izliekas neapzinoties par tavu klātbūtni un neizrāda kādu cieņas izpausmi, piemēram, pamājot ar galvu un tādā veidā vienkārši pasveicinot. Visticamāk, paliksi nepamanīts. Pāris reizes pamēģināju, bet cilvēki vienkārši pagāja garām un nereaģēja. :) Kalifornijā vai Latīņamerikā ir pretēji, tur tas ir brīvi pieņemts. Nevajag gan pārprast mani, jo nevienu nenosodu un apzinos, ka šeit vienkārši ir citādāk.
Vai šeit bijuši kādi jautri atgadījumi?
Nezinu, vai tas klasificējams kā smieklīgs atgadījums, bet reiz, pasūtot ēdienu bistro zonā, kad jau biju pateicis, ka pietiek pildīt porciju, cilvēks, kas apkalpoja, laikam pārprata un turpināja papildināt šķīvi. Beigās apēdu to lielo porciju. Citā reizē braucu ar taksometru un laikam biju ievadījis nepareizo adresi, par ko pikts bija šoferis, neskatoties uz to, ka tā rezultātā viņam bija lielāka peļņa no šī brauciena. Tas likās diezgan uzjautrinoši.
Ko Rīgā dari brīvajā laikā?
Dažreiz izeju ārā paēst ar komandas biedriem, vienkārši relaksējos, sazinos ar ģimeni, uzspēlēju kādu videospēli. Neesmu no tiem, kas daudz iet kaut ko darīt ārpus mājām, tādā ziņā esmu diezgan garlaicīgs, jo vienkārši gatavojos nākamajam darba cēlienam. Daudz skatos "YouTube" vietnē esošo saturu no visdažādākā žanra, un ir reizes, kad attopos, nesaprotot, kā esmu nonācis līdz konkrētajam video. Reizēm brīvais laiks iet ātri, reizēm tas velkas ilgāk.
Mazliet esmu apskatījis arī Vecrīgu. Bieži tur nedodos, bet nozīmīgāko esmu redzējis. Pilsēta ir citādāka, ēkas, arī ceļa zīmes, salīdzinot ar vietām, kur esmu bijis iepriekš.
Kas vēl ir citādāks? Piemēram, manās mājās Sandjego nav tādu transportlīdzekļa, ko jūs šeit saucat par trolejbusu. Ja neskaita taksometru, pats gan neesmu pamēģinājis Rīgas sabiedriskā transporta piedāvājumu. Tas droši vien būtu piedzīvojums. Te no savas pieredzes Meksikā varu pieminēt, ka tur autobusu braucieni var izvērsties par pamatīgu piedzīvojumu, jo viņiem nav īsti pieturas, bet gan pasažierus var uzņemt gandrīz jebkurā vietā. Diezgan traki.
Sportista ikdienā svarīgs ir uzturs. Tu regulāri savos "Instagram" "storijos" publicē savu maltīšu fotogrāfijas. Kā vērtē latviešu ēdienus?
Šeit ir patiešām labs ēdiens. Bieži ēdu mūsu treniņbāzes vietā Olimpiskajā sporta centrā, jo man te garšo. Reizēm pat ātrāk gaidu treniņa beigas, lai tikai varētu aiziet paēst. :) Šeit ir arī labi restorāni, tāpēc par ēdienu nav ne mazāko pretenziju.
Vai Tavs "Instagram" konta lietotājvārds @2kid__ ir balstīts uz kādu iesauku?
Jā, mans lietotājvārds tapis, savienojot iesauku "Kid" (bērns - no angļu valodas) ar spēles formas numuru. Iesauku "Kid" ieguvu jau iesākumā Meksikā, kad biju 19-20 gadus vecs un par mani vecākie amerikāņu spēlētāji tā sāka dēvēt. Patīk, ja tā mani sauc, mājās Sandjego joprojām ar šo iesauku tieku bieži uzrunāts.
Kā veidojās Tava basketbola karjera un vai basketbols bija Tavs pirmais sports?
Vēl pirms basketbola bērnībā nodarbojos ar inline hokeju, kas tiek spēlēts ar skrituļslidām. Kad biju maziņš, sekoju savam vecākajam brālim. Viņš spēlēja inline hokeju, tāpēc arī es to pamēģināju. Tas gan bija ļoti sen, jo sāku apmēram no piecu gadu vecuma līdz astoņiem-deviņiem gadiem. Sanāk, ka tad bija pēdējā reize, kad uzvilku skrituļslidas, lai spēlētu inline hokeju. Deviņu gadu vecumā sāku spēlēt basketbolu organizētā līmenī netālu no mājām esošajā sporta zālē.
Basketbolu spēlēju visu skolas laiku un vidusskolu pabeidzu Sandjego. Pēc tam devos uz junioru koledžu (NJCAA). Tajā laikā man bija dažādi traucēkļi un akadēmiskā puse nebija prioritāte, kas mani iegāza, jo nevarēju doties uzreiz uz kādu universitāti, kur spēlētu lielajā koledžu basketbolā (NCAA). Devos uz junioru koledžu Fresno pilsētā, kas ir turpat Kalifornijā, bet vairāk tās tās ziemeļu daļā. Skola, kur biju, izmainīja manu dzīvi. Daudz palīdzēja treneris, kurš iemācīja to, kā strādāt, disciplīnu, uzņemties atbildību. Tur pa īstam nobriedu, jo tā bija arī pirmā reize, kad ilgāku laiku biju prom no mājām.
Junioru koledžas līmenī Tev bija labi panākumi.
Jā, turklāt tieši Kalifornijas štatā ir ļoti daudz šāda veidu junioru koledžu, apmēram 130, kas ir lielākais skaits visā Amerikā. Šīm skolām līdzīgi kā NCAA ir savs izslēgšanas turnīrs un pirmajā gadā ar Fresno skolu izcīnījām Kalifornijas štata čempiontitulu starp visām junioru koledžām. Arī otrais gads biji itin sekmīgs. Kad noslēdzās divu gadu posms junioru koledžā, piekritu doties uz NCAA I divīzijā spēlējošo "Southern Mississippi" universitātes komandu, taču tas īsti nebija tas, ko vēlējos darīt. Tā vietā tomēr nolēmu kļūt par profesionāli un devos spēlēt uz Meksiku. Tā bija arī iespēja palīdzēt mammai finansiāli. Izvēlējos noriskēt, un tas attaisnojās.
Kāda bija pāreja uz profesionālo basketbolu un atmiņas no pirmajiem gadiem šādā statusā?
Pašā sākumā bija lietas mentālajā un fiziskajā ziņā, ko vajadzēja pilnveidot, taču paveicās, ka manā pirmajā komandā bija labi pieredzējušie spēlētāji un treneri, kuri palīdzēja. Sākumā bija jāaprod ar to, ka no spēlēšanas pret 21-22 gadīgiem basketbolistiem, kādi nāca pretī junioru koledžā, jau bija jāspēlē pret pieaugušiem vīriem.
No pieredzes Latīņamerikā varu teikt, ka lielāko prieku guvu, spēlējot Meksikas komandā "Soles de Mexicali". Bija patīkami tur būt, jo bija gan labs kolektīvs, gan varēja gūt baudu no spēlēšanas laukumā, gan arī labi pavadīt laiku ar komandas biedriem ārpus tā. Kopumā "Soles de Mexicali" vienībā ar pārtraukumiem nospēlēju četras sezonas, trīs reizes iekļuvām finālā, vienu reizi kļuvām par Meksikas čempioniem.
Pēc otrā gada Meksikā pagarināju sezonu, īslaicīgi pievienojoties komandai Venecuēlā uz sezonas beigām. Tur gan paguvu nospēlēt tikai pāris spēles, jo pirms izslēgšanas spēlēm sastiepu potīti un sezona bija beigusies.
Pēc trešā gada Meksikā sekojošo 2016./2017.gada sezonu sāku Izraēlā, kas bija mana pirmā pieredze Eiropā. Tur bija sarežģīti, jo tas bija mans pirmais darbs okeāna otrā pusē. Bija labas spēles, bija ne tik labas, bet jutu, ka sevi pierādīju itin solīdi. Sezonas vidū atgriezos Meksikā, bet, kad sezona tur bija galā, devos taisnā ceļā uz Argentīnu, kur pievienojos komandai Buenosairesā, kas bija viena no labākajām valstī. Argentīnā nospēlēju trīs mēnešus, izcīnījām čempiontitulu. Sezona beidzās 2017.gada jūlija vidū un tad jau braucu pie Meksikas valstsvienības, pēc kuras savukārt veda ceļš uz VEF.
Kad pirmo reizi pievienojies Meksikas valstsvienībai?
Pēc otrās un trešās sezonas Meksikā saņēmu uzaicinājumu uz Meksikas valstsvienības treniņnometnēm. Abās reizēs gan paliku tikai kandidāts, jo tobrīd vēl skaitījos kā naturalizētais spēlētājs (meksikānis-amerikānis), bet komandā pēc FIBA noteikumiem drīkstēja būt tikai viens tāds spēlētājs un bija grūti iekļūt sastāvā. Tagad gan laikam ir pamainījušies noteikumi un jau skaitos kā pilnvērtīgs meksikānis, nevis naturalizētais spēlētājs. Pirmo reizi Meksikas valstsvienībā pa īstam uzspēlēju aizvadītajā vasarā tieši pirms došanās uz Latviju.
Meksikas valstsvienībā ilgāku laiku spēlē Pako Kruss, kurš 2015./2016.gada sezonā VEF komandā kļuva par pirmo meksikāni Latvijas basketbolā. Vai viņš Tev stāstīja par VEF?
Ar Pako esam pazīstami jau ilgāku laiku – Meksikas līgā ar mainīgām sekmēm bieži spēlējām viens pret otra komandu, tāpat kopā darbojāmies Meksikas valstsvienībā. Pako stāstīja par VEF un Latviju, galvenokārt tās bija labas lietas – piemēram, cik jauka pilsēta ir Rīga un cik jautri būs spēlēt ar vadošajām Eiropas komandām VTB Vienotajā līgā. Mana lēmuma pieņemšanā pievienoties "VEF Rīga" klubam Pako sniegtās atsauksmes nebija izšķirošās, taču tās noteikti nospēlēja savu lomu.
Kas bija izšķirošais faktors par labu lēmumam pievienoties VEF?
Vēlējos pieteikt sevi Eiropā un VEF tam ir ļoti piemērota vieta. Meksikā varu vienmēr atgriezties, jo, pirmkārt, man tur ir diezgan labs rezumē un, otrkārt, esmu vietējais, tāpēc darbam vienmēr vajadzētu tur atrasties. Šis bija īstais laiks doties pa īstam pamēģināt Eiropu. Latīņamerikā jau biju spēlējis un izcīnījis tur čempiontitulus, tāpēc gribēju pieteikt savu vārdu jaunā tirgū un VEF lieliski piedāvā šādu iespēju.
Kā Tu salīdzinātu VTB Vienoto līgu un Latvijas līgu ar sacensībām Latīņamerikā?
VTB Vienotā līga varētu būt sarežģītākais turnīrs, kur esmu spēlējis. Arī Izraēlas līga bija laba. Varu izcelt arī Argentīnas līgu, kas man patika spēles stila dēļ. Tur redzēju patiešām labu basketbolu un patika veids, kā viņi laukumā kustina bumbu un dalās ar piespēlēm, spēlētājiem ir augsts basketbola intelekts, arī vietējie argentīniešu spēlētāji ir ļoti meistarīgi. Jāatzīst gan, ka ikviena līga ir ar savām īpatnībām, kas attiecīgi var padarīt spēlēšanu par sarežģītāku.
Par Latvijas līgu runājot, varu teikt, ka tā netiek pienācīgi novērtēta. Latvijā ir sīkstas komandas ar spēlētājiem, kuriem vienalga kas nāk pretī, tāpēc tās neatkāpsies un cīnīsies. Par to ļoti cienu Latvijas līgu. Varu arī apzvērēt, ka teju katrs latvietis ir ar labu metienu. Par to biju pārsteigts – cik labi spēlētāji šeit māk mest.
Ar kuru spēlētāju VEF vienībā Tev izveidojusies labākā saikne?
Draudzīgas attiecības ir ar visiem komandas biedriem, jo jebkurā brīdī varu aprunāties ar ikvienu. Ļoti patīk Kriss (Kristaps Janičenoks). Respektēju viņu un mēs labi saprotamies. Viņš ir augsta līmeņa spēlētājs, kurš turklāt ir ļoti gudrs, kā arī lielu pieredzi un padara spēli vieglāku. Man patīk spēlēt kopā ar tādiem snaiperiem kā viņš. Kad Kristaps ir brīvs, piespēle viņam visbiežāk pārvēršas par rezultatīvu piespēli.
Katrā komandā, kur esmu, cenšos mācīties no veterāniem, kuri jau to visu darījuši ilgi pirms manis. Arī ārpus laukuma man ir laba saikne ar Kristapu, kurš man ir daudz palīdzējis. Kad tikko biju ieradies šeit, Latvijā, biju noguris gan fiziski, gan mentāli, jo biju spēlējis bez apstājas vairāk nekā 11 mēnešus. Kristaps tajā brīdī motivēja. Runājām par mērķiem un to, cik nozīmīga karjeras izaugsmes kontekstā ir iespēja būt šādā situācijā VEF komandā.
Ko esi paņēmis no VEF no treneriem?
Spēles izpratni. Kā labāk vadīt komandas uzbrukumu – kad uzbrukt, kad labāk komandu iesaistīt, kas man kā saspēles vadītājam ir ļoti svarīgi. Tāpat šajā laikā, manuprāt, esmu kļuvis par labāku līderi – ar to tieku labāk galā, nekā pašā sākumā.
Tu labāk jūties, kad pats gūsti punktus vai tad, kad atdod rezultatīvu piespēli?
Noteikti esmu priecīgs, ieraugot komandas biedrus iemetam punktus. Ja varu viņiem palīdzēt un padarīt labākus, tas ir svarīgāk. Labāk izvēlos 15 rezultatīvas piespēles nekā 20 punktus. Man gan ir jāiemācās balansēt to, kad pašam uzbrukt un kad iesaistīt komandas biedrus – tā ir lieta, ko vēl mācos. Ja kādā brīdī nemetu punktus, tāpat ir jāspēj būt agresīvam, lai spētu ietekmēt spēles gaitu savai komandai labvēlīgi.
Kā vērtē sezonas pirmo pusi VEF izpildījumā?
Latvijas līgā var labāk, bet kopumā tur sokas labi. Tur pēc amerikāņu vērtējuma skalas dotu atzīmi B. Bija spēles, kur varējām uzvarēt ar lielāku pārsvaru. VTB Vienotajā līgā nav gājis tik labi, lai arī daudzas spēles ar spēcīgām komandām bijušas līdzīgas, bet galotnes nav izdevies noslēgt ar uzvarām. Tajā pašā laikā vēl jācīnās par iekļūšanu VTB Vienotās līgas playoff. Tas viss gan sākas nevis nākamajā spēlē, bet jau katrā treniņā, klausoties treneru norādēs un saglabājot koncentrēšanos. Jāskatās uz to kā izaicinājumu un, cerams, ka tas mūs motivēs. Lai arī varbūt daudzi jau mūs noraksta, zinu, ka esam laba komanda un labāki nekā mūsu rezultāti sezonas pirmajā pusē VTB Vienotajā līgā. Sezonas turpinājumā tas jāpierāda laukumā.
Kādi ir Tavi mērķi sezonas otrajai daļai?
Par VTB Vienoto līgu jau ieminējos, bet Latvijas līgā tas noteikti ir čempiontituls. Ja to neizcīnām, tad tā ir izgāšanās. Lai arī regulārajā sezonā rezultāti mums bijuši viļņveidīgi, regulārā sezona lielajā bildē tik daudz nenozīmē. Protams, ir labāk gūt vairāk uzvaru un iegūt mājas laukuma priekšrocības, bet playoff laikā jebkas var notikt. Gadā, kad Meksikā uzvarējām līgu, bijām regulārās sezonas ceturtā labākā komanda. Ja spēlē labāko basketbolu īstajā laikā, tā parasti ir laba recepte čempiontitula izcīnīšanai.