USA, Tyskland, Frankrig, Storbritannien, Rusland og Kina har i denne uge været involveret i skrappe forhandlinger om Irans atom-program.
Dilemmaet er, at mestrer en nation først kernekraft, vil den nærmest per definition også evne at bygge atom-bomber.
Princippet bag de atom-kraftværker, der i dag leverer cirka 17 procent af verdens elektricitet, og de bomber, som i 1945 smadrede de japanske byer Hiroshima og Nagasaki, er nemlig det samme.
Energi hentes ved at smadre atom
Energiudladningen, som enten eksploderer eller driver turbiner i et atomkraftværk, hentes ved at ødelægge – eller spalte – atomkernen i uran eller plutonium.
En atom-kerne består af protoner og neutroner, som den bruger en masse energi på at holde sammen.
Ved 2. verdenskrigs afslutning fandt fysikerne ud af, at de ved at skyde en ekstra neutron ind i kernen på en bestemt udgave af grundstoffet uran kunne spalte atomet, hvorved energien blev frigivet.
Spaltet atom skaber kædereaktion
Sammen med energien kom også tre gange så mange frigivne neutroner, som borede sig ind i andre uran-kerner og gentog spaltningen. På den måde havde forskerne sat gang i en kædereaktion.
Med tilstrækkelig meget uran vil processen, som kaldes fission, være selvopretholdende, og i den første atombombe fik fissionen lov at løbe løbsk indtil den resulterede i en ekstremt kraftig eksplosion.
Reaktoren i et atom-kraftværk er i virkeligheden en atom-bombe, som er holdt i kort snor. Foto: Smileus / Shutterstock.
Atom-kraftværker kontrollerer processen
I et atom-kraftværk er selvopretholdende fission selve drivkraften, men her holder fysikerne kædereaktionen i ave ved at supplere uranen med stave af grundstofferne hafnium, cadmium eller bor, som absorberer nogle af de frie neutroner.
Den nære sammenhæng mellem atomkraft og –våben får nogle forskere til at foreslå, at man i stedet for uran satser på grundstoffet thorium, som er vanskeligere at bruge i våben: