Tajā dienā, kad nomira mans tēvs, es veikalā pirku banānus.
Atceros, ka toreiz nodomāju: "Tas taču nav normāli! Tavs tēvs tikko kā nomira, kāda velna pēc tu pērc tos banānus?" Taču mums bija vajadzīgi banāni. Jo rīt no rīta mēs modīsimies – bet banānu brokastīm nebūs. Tā arī es devos tos pirkt.
Nākamajās dienās tāpat vajadzēja izdarīt ļoti daudz dažadu lietu, meklēju navigacijā automašīnas stāvvietas, gaidīju kafejnīcā rindā, sēdēju parkā uz soliņa – centos norīt asaras, centos turēties taisni. Bet patiesībā es biju uz tādas histērijas robežas, kad visi apkārtējie pārbīlī aizbēgtu uz visām pusēm.
Man bija sajūta, ka gribu sev kaklā uzkārt plāksnīti ar uzrakstu "Man tikko nomira tētis. Lūdzu, esiet saudzīgi!"
Ja neieskatījās dziļi manās uztūkušajās acīs un nedzirdēja, kā dreb mana balss, neviens pat iedomāties nevarēja, kas manī notiek. Nevienam pat prātā nevarēja ienākt doma par to, cik dziļa ir aiza, kas pēkšņi aprijusi visu iepriekšējo normālo dzīvi cilvēkam, kurš stāvēja blakus jums veikalā rindā pēc banāniem.
Un, lai arī es negribēju sev uz krūtīm nēsāt plāksnīti ar šo notikumu aprakstu, tas tomēr varētu palīdzēt – tas liktu cilvēkiem blakus ievērot distanci, vai runāt maigāk, vai kustēties rāmāk un tas palīdzētu neiespējamo padarīt kaut nedaudz ciešamāku.
Visi cilvēki, kuri tev apkārt: cilvēki, ar kuriem tu kopā stāvi rindā pārtikas veikalā, grūsties tramvajā, sēdi darbā, satiecies sociālajos tīklos, skaties acīs pāri virtuves galdam, – visi viņi savā dzīvē sastopas ar zaudējumiem, tie vienmēr pavada mūs dzīves ceļā.
Visi par kaut ko skumst, pēc kaut kā alkst, uztraucas par kaut ko. Iespējams, uz iziršanas robežas ir viņu laulība, iespējams, nespēj laikā nomaksāt kredītu, vai arī gaida sava bērna analīžu rezultātus, bet varbūt jūk prātā, atceroties savu pirms pieciem gadiem aizsaulē aizgājušo mīļo cilvēku, jo zaudējuma sāpes vēl joprojām ir tikpat asas kā pirmajā dienā.
Katrs, absolūti ikviens cilvēks, ar kuru tu šodien tiksies, cenšas iegūt mieru dvēselē un tikt galā ar trauksmes sajūtu; cenšas izdzīvot šo diennakti ar visiem tās uzdevumiem un risināmajiem jautājumiem, nesalūzis pie banānu stenda, rindā uz parkingu vai pastā.
Iespējams, viņiem nav sēras sakarā ar sava tēva traģisko bojāeju, bet vienalga, cilvēki, kuru dvēseles ir ievainotas, izmocītas un sāpju iztukšotas, ir visur, un katru dienu viņi stiepj šo savu nastu. Šie cilvēki mums ir blakus – turklāt bieži vien lielāko daļu laika, taču mēs viņus pat neievērojam:
Tie vecāki, kuriem ir nedziedināmi slimi bērni.
Tie pāri, kuri šķiras.
Tie cilvēki, kuri zaudējuši tuviniekus vai attiecības.
Bērni, kurus skolā moca.
Pusaudži uz pašnāvības sliekšņa.
Cilvēki savu tuvinieku nāves gadadienā.
Vecāki, kuri pārdzīvo par saviem bērniem depresijā.
To karavīru, kuri dienē karstajos punktos sievas.
Ģimenes, kuras nezin, ka "savilkt kopā galus".
Vientuļie vecāki, kuri naktīs neguļ, jo nezin, kā izaudzināt vieniem savus bērnus.
Katrs savureiz skumst, uztraucas, baidās, bet neviens nenēsā uzrakstu uz krūtīm: "MAN NAV VIEGLI. ESIET SAUDZĪGI!"
Un, kamēr nav tādu uzrakstu, mums katram vajadzētu uzmanīgāk ielūkoties katrā, kurš mums blakus, – darbā, lielveikalā, kāpņu telpā – nav svarīgi, kur. Mums nevajadzētu iedomāties, ka tikai mēs varam "karāties mata galā". Kā reiz tepat blakus cilvēki, iespējams, arī atrodas tadā pašā stāvoklī un gatavi ķerties pie pēdēja salmiņa – un par šo salmiņu var kļūt vienkārši mūsu labestīgā attieksme.
Sev ir jāatgādina, ka no mūsu acīm tiek slēpti ļoti smagi dzīves stāsti un tāpēc ir svarīgi pret katru cilvēku izturēties cieņpilni, labestīgi un ļoti saudzīgi.
Daudzi no tiem, kurus šodien tu satiksi, sevī nes sāpi, bet nenes plakātu, lai par to paziņotu apkārtējiem, lai brīdinātu, lai parādītu, ka ir nobijušies. Taču, ja tu uzmanīgi paskatīsies, tu ieraudzīsi.
Esi saudzīgs!
© Džons Pavlovičs «Cerība un citas superspējas""
Tulkoja: Ginta Filia Solis