Небезпека сепаратизму на Закарпатті є, але іноді наші медіа перебільшують цю проблему. Бо за великим рахунком на Закарпатті приблизно 13-14% угорців, які живуть досить компактно в прикордонні – це Берегівський р-н, Мукачівський, Виноградівський і Ужгородський. Лише переважно у Берегівському районі величезна кількість угорських сіл, де української мови не можна почути.
Але стосовно можливості територіальних претензій я думаю, що в осяжному майбутньому при зберіганні теперішнього світового порядку це неможливо. Бо Угорщина є країною Європейського Союзу і членом НАТО, і ніяких відхилень від міжнародного права, яке має принцип непорушності кордонів, не варто очікувати.
Цінності, які отримує Угорщина при всій їхній критиці Євросоюзу, є більшими в тому числі і в матеріальному вимірі, ніж відмова від цих цінностей. І наявність у певних політичних сил, в тому числі тих, які при владі, певного євроскептицизму не означає їхнього бажання позбавитися членства в ЄС або НАТОвської парасольки. Тому, як то кажуть, тут головне - спокій і поміркованість.
З іншого боку угорські претензії щодо нашого освітнього закону, певні складнощі з Румунією мають дуже глибоке підґрунтя. Тут не лише проблема у мовній статті закону про освіту. Тут має місце травматична пам'ять від Тріанонського договору по закінченню Першої світової війни, коли територія Угорщини скоротилася в два рази і відповідно Трансильванія відійшла до Румунії, Закарпаття - до складу Чехословаччини. Територія сучасної Словаччини - це фактично Північна Угорщина, і в Словаччині теоретично угорська проблема має бути значно більшою, ніж в Україні, бо там 10% населення – етнічні угорці. Якщо ж подивитися на всю Україну, то кількість угорців мізерна.
Треба йти шляхом подальших переговорів. Бо на жаль, події останніх двох тижнів засвідчують, що той фантомний біль за втраченими територіями після Першої світової війни, хоч пройшло майже 100 років, є більшим стосовно спільного розуміння цінностей.
І блокування скликання комісії Україна – НАТО на рівні міністрів оборони, закордонних справ саме через невирішення, на погляд Угорщини, мовного питання є прикрим.
Я розумію, що країни-партнери Угорщини по НАТО намагаються зі свого боку пояснити, що ці двосторонні проблеми мають вирішуватися на двосторонньому рівні, а не через блокування європейської чи євроатлантичної інтеграції України. Я сподіваюсь, що спільними зусиллями і українська дипломатія, і дипломатія країн – членів Альянсу таки доведуть Угорщині, що не варто цього робити, бо це питання спільної безпеки.
Є рішення Венеціанської комісії, які були трактовані в Угорщині, як їхня перемога, а в нас – як наша перемога. Але треба йти шляхом певної пролонгації (продовження строку чинності – Ред.) положень закону. Звісно, що автоматично зробити так, як це передбачено нашим законом –неможливо. Немає кадрів, немає певного матеріального забезпечення.
З іншого боку рішення Венеціанської комісії підкреслило, що знання державної мови в певній державі є обов'язковим, і неможливо отримувати в державному вищому навчальному закладі вищу освіту і при тому абсолютно не говорити і не знати української мови. Це нонсенс. Тут головне поступовість, повага до прав людини, зокрема до мовних прав, але не варто забувати про інтереси держави. А інтерес нашої держави тут відповідний.
Це необхідно намагатися пояснювати нашим угорським партнерам, бо, на жаль, якогось одномоментного і ефективного вирішення цього питання немає. Треба запастися терпінням і намагатися це вирішувати.
Редакція сайту не несе відповідальності за зміст блогів. Думка редакції може не збігатися з авторською.