Fotograf: Bonnie Noun
lörd 16 okt
Enligt vissa rykten uppträdde Amanda Jenssen på Teater Lederman ikväll. Hon spelade bland annat en ny egen låt och låtar av Johnny Cash och Elvis Presley. Fortfarande lika oförutsägbar, tydligen!
Och så här strax efter avslutad tysklandsturné ligger inte Amanda Jenssen på latsidan. Ingen rast och ingen ro utan snarare gasen i botten och flaggan i topp.
onsd 13 okt
Amanda Jenssens turné i Tyskland är för tillfället över. Skivbolaget har pratat om en satsning på bland annat Belgien och Turkiet under hösten. Dessutom har det gått ett år sedan Happyland släpptes och det är troligt att vår hjältinna arbetar på nästa album.
Att slappa, chilla och softa är inte riktigt hennes stil, när det finns oskrivna klassiker som väntar på att skrivas. Och skrivandet av sådana innebär ju att man kan känna sig stolt efteråt, vilket inte behöver vara fallet om man lär sig slåss med en lök istället.
Att äta rostad lök är dock en meningsfull sysselsättning, äta bör man annars dör man. Som jag skrivit tidigare finns det en färsk bild hos Severus Tenenbaum där Amanda Jenssen nyss har öppnat en burk rostad lök och kastat locket. Andra öppnar brännvinsflaskor och kastar korken, Amanda Jenssen öppnar lökburkar och kastar locket, vilket jag tror är en bättre strategi i längden.
Drive my soul tydde först på en Bo Diddley-inspirerad rockstil på nya albumet. Nu har låten fått ett storbandsstuk, som passar in i den övriga repertoiren. Så hur nya albumet kommer att låta är anybody´s guess.
För övrigt är Amanda Jenssen, med ett modernt uttryck, någon att hålla i hand när åskan går:
Mr Wiksten: Det är hemskt vad det åskar, man blir nästan rädd. Har vi åskledare?
Amanda: Nej, men vi har blixtlås.
månd 11 okt
Amanda Jenssen ligger femma på Svensktoppen med fyrtioåtta veckor på listan. Den intelligente läsaren inser lätt att det snart blir ettårsjubileum.
Häromdagen kollade jag ett tjugotal gamla länkar till Amanda Jenssen-bloggar. Många hade gjort sig besväret att radera bloggarna, andra låg kvar som levande museum och öppna arkiv. En blogg stoltserade med "Acknowledged by Sony BMG as totally mad fans". Skivbolagets namn daterar denna kvalitetsstämpel till 2008. Om jag minns rätt var det Amanda Jenssens PR-kvinna som fällde uttalandet om de M.A.C.-drabbade.
Med fyra miljoner svenska Facebooks kan man väl säga att plattformen håller på att ta över den egna bloggens roll, men jag har svårt att tycka något ens mormor håller på med är särskilt poppigt. Jag diskuterade saken med Galne Gunnar igår och han sade att Facebook bara stöder inlägg typ "idag har jag matat fåglarna". Kanske är det så folk vill ha det, de orkar inte läsa långa texter längre. Även tidningar blir allt mer snuttifierade med faktarutor och listor med sellingpoints.
Jag och GG diskuterade även ett annat fenomen vi båda upplevt, den ökande kylan och hårdheten i form av egoism, nyttotänkande och brist på empati. Ytterst få har idag tid, ork eller lust att trösta en ledsen släkting eller handla åt en sjuk granne. Alla är upptagna med Facebook, att gå på klassåterträffar eller chatta med kompisar från lågstadiet.
Tavelförsäljaren hade ramavtal
Just därför känns Amanda Jenssen, som gråter över en död snigel, som en frisk fläkt i senmoderniteten. Och hon sade inte ett ord om att husdjurs död ger barnen ett bra tillfälle att träna sig i nyttigt sorgearbete, så de egentligen ska vara glada för att de gråter. Eller att de döda inte är borta, de lever i våra hjärtan. Visst f-n är de borta, har du försökt sova med en kremerad katt på kudden? Ibland är det en rättighet att vara ledsen också, precis som det är en rättighet att vara glad. Och som alla vet är Amanda antingen jätte-ledsen eller jätte-glad.
Jag tycker Dalai Lama har uttryckt det på ett moget sätt: Det finns tre sorter lidande eller sorg man inte kan undvika. Dessa tre sorter är förorsakade av åldrande, sjukdomar och död. Och i motsats till vad Maharishi sade om ayurveda, så påstår inte Dalai Lama att tibetansk medicin kan ge perfekt hälsa och odödlighet.
Själv tar jag ändå lite Haritaki (Terminalia Chebula), som rekommenderas av både ayurveda och tibetansk medicin, till min dagliga cocktail. Det håller åtminstone magen i form, men om jag blir odödlig eller får perfekt hälsa ser jag det som en extra bonus.
För även om man försöker vara realist, så tycker jag man ska försöka vara optimist och nyfiken på att prova nya saker också. Om inte annat för att allt blir lite roligare då. Så det här är ingen uppmaning till cynism eller depressionsframkallande negativa tankebanor. Tvärtom. Och ett väldigt bra råd är att försöka glädja sig åt det man fortfarande har kvar, när man förlorat något. Det är faktiskt ingen mening med att gråta över spilld mjölk.
Just nu upptäcks Amanda Jenssen av miljoner tyskar – och andra länder väntar bakom kröken. Amanda-febern är alltså större än någonsin och fascinerande nog har tyska media faktiskt skrivit en del om M.A.C. Jag jämförde den 22-åriga Amanda med Ingmar Bergman när han var i samma ålder och slutsatsen blev att vi kanske bara har sett Jenssens första trevande steg utomlands. Och när det gäller åldern på popsångerskor fyllde Deborah "Blondie" Harry 65 i somras, vilket ger Amanda Jenssen minst 43 år till vid sångmikrofonen. Flickan i skoluniform är inte Amanda Jenssen utan Deborah Harry, troligen i 35-årsåldern. Visst finns det en viss likhet?
Det ska bli oerhört intressant att följa Amanda Jenssens internationella karriär och även hennes musikaliska utveckling. Även om Amanda Jenssen kanske inte kommer att gå igenom lika många karaktärer som David Bowie, så är det ju allmänt känt att hon gärna klär ut sig i uniform eller maskeradkostym. Just nu är hon en dekadent något absint-intoxikerad klubbsångerska från mellankrigstiden – och samtidigt en cool tjej av idag. Även om Amanda Jenssen har en förkärlek för det teatraliska så blir det aldrig parodi eller pastisch, istället för hon in element från det förflutna i samtiden och skapar något nytt och unikt.
Ett koncept som tycks fungera både på Reeperbahn och Svensktoppen.