Förkylningen är så gott som borta. Lite nästäppa bara. Så denna vecka har jag tränat två pass ur Mized. Ett med pilatesboll som var urjobbigt och ett med kroppsvikt idag som gick riktigt bra.
Dock har jag kört intervallerna på crosstrainer istället för löpbandet för att jag inte vill anstränga andningen alltför mycket nu när jag fortfarande är lite täppt. Men jag kan nog börja springa igen Och det känns skönt.
Och framförallt känns det skönt att vara igång igen. Stegtävlingen på jobbet går också bra. Klarar långt över mina 10000 steg/dag. Och det har jag gjort även de dagarna jag varit "sjuk". Så har ett bra flow även om jag inte kunnat träna ordentligt.
Igår blev det även en dressyrlektion med Sammy. Första på länge 😛 Har inte blivit så mycket tävlingar heller, men det gör mig faktiskt inte så mycket. Jag känner mig nöjd. Får liksom acceptera att nya jobbet och spara till resan går före
Men lektionen gick bra. Efter någon veckas vila var Sammy ganska överladdad, och när energin lade sig så blev han ganska stel och gick på bogarna. Inte alls mellan hand och skänkel och energiskt bakifrån. Så vi lade oss på en basnivå. Red ganska mycket raka vägar, och aktiverade honom genom att göra halvhalter/korta traven nästan som om vi skulle sakta in, och då driva fram i arbetstrav igen. Det fick fart på bakbenen. Fick tänka lite lika i galoppen, fast mer med energin framåt, i lätt sits utan att han ska springa iväg. Och det funkade också riktigt bra
Så det känns kul att vara igång med lektionerna igen. Nu ska vi drilla hela vintern 😀
Jag är dessutom långledig över helgen. Fr.o.m. idag, torsdag, till tisdag eftermiddag. Så det är ju lite extra skönt
För första gången på länge känner jag ett flyt i tillvaron. Rutinerna börjar sätta sig igen. Jag har mer energi och vilja till att göra saker.
Träningen är en sådan sak som jag kommit igång med.
Denna vecka så tränade jag dels i tisdags då jag sprang intervaller. Tänkte träna lite styrka hemma efter Lovisas träningsapp Mized, men hade inte viljan eller rätt redskap, så löpningen fick räcka.
I onsdags träffades jag och Depti, min träningskompis. Vi gick lite på löpbandet och sedan så tränade vi lite styrka. Både med maskiner och kroppsvikt. Det var roligt och hon är himla gullig.
Jag visade henne Bröd & Salt i Moodgallerian så hon kunde köpa hem bra kanelbullar till Kanelbullens dag, och då fick jag en av henne också. Så himla fint.
Vi ska ses och träna nästa vecka igen 😀
Och sedan red jag i två dagar. I torsdags inte så länge då tiden sprang iväg efter tågåkandet. Det var en sån där dag då jag och Sammy inte klaffade för fem öre… 😛
Han hade skrittat två dagar på en vecka, en gång för hand, den andra uppsutten pga kiropraktor- och tandläkarbesök.
Så jaaa… Sammy tyckte det var full fart framåt, jag tyckte inte riktigt det 😉
Inget gick väl fel, men vi var bara inte synkade… 😛
Dan därpå, igår alltså, så rastade jag honom först på banan. Men där är han ju alltid snäll. Visst var han lite extra pigg och tittig, men han fick rulla på ganska rejält i alla gångarter och även lite tempoväxlingar. Avslutade med att galoppera på stubbåkern bara för att känna honom på pulsen, och då var han betydligt lugnare
Idag har medryttaren ridit så jag hoppas han har skött sig… 😉 Imorgon kör jag en vända igen 😛
Jag var vaken ganska sent inatt, så idag har jag inte hunnit så mycket. Jag hade tid kl 14 för att göra naglarna. Har hittat en bra kille vid S:t Eriksplan som gör riktigt fina akrylnaglar till ett bra pris
Han gör fina detaljer och har bra fantasi tycker jag, så det är roligt 😀 Idag blev det svartvitt med lite glitter… Får se vad jag gör nästa gång 😉
Sedan passade jag på att träna, hade lust att skita i det, men jag tog mig i kragen och gjorde det. Riktigt stolt över mig själv faktiskt
Blev pass 2 ur appen Mized. Intervallöpning och sedan 15 min styrka för axlar med hantlar. Det var tuffare än det låter ska jag säga
Imorgon tänker jag ställa klockan tidigt för att åka till stallet och sedan tänkte jag åka och handla lite. Är i behov av nån höstjacka och höstskor. Så det var den helgen. Knappt social alls, men så kan det vara
För att göra en lång historia kort så började jag mina sena tonår med att få ätstörningar. När jag gick ut gymnasiet vägde jag 42 kg och hade en enormt snedvriden syn på mat. Jag började tappa kontrollen över mitt liv och allt gick i 180, så jag försökte ta kontroll över den på något sätt. Och lättast var nog maten. Jag kan inte påstå att jag tränade, utan att det bara handlade om kosten.
Jag lyckades ta mig ur det på egen hand efter att ha kraschat tre dagar innan studenten med någon form av magkatarr och massa stressproblem.
Sedan gick jag väl tillbaks till att vara normalviktig, jag är ganska kort, 162 cm, så 55 kg var ganska lagom för mig. Jag hade ganska aktiva och fysiska jobb i butiker, med hästar, djurfoderbutik m.m. Jag hade också en hög ämnesomsättning och kunde äta "vad som helst".
Sedan passerade jag 25 år, det som på något sätt varit en vändpunkt för kvinnor i släkten. Där många fått se sig själva gå upp i vikt. Jag började dessutom på ett kontorsarbete och i kombination med att jag inte tränade, och aldrig har gjort, så smög sig kilona på.
Jag har under åren prövat alla möjliga former av dieter – GI, lågkalori, låg fett m.m. Visst gick jag ner, men sen gick jag upp igen… och sådär har det hållt på.
För några år sen började jag träna på Friskis, men fick väl egentligen inget bra resultat av det. Försökte hålla koll på vad jag åt, men mina tidigare problem med ätstörningar gjorde att det gärna slog över till överdrift.
Så för lite mer än 2 år sen så började jag springa. Mest pga att jag ville ställa upp i Vårruset med några vänner. Jag började på noll, jag kunde inte ens springa 3 km, men 3 km blev 5 km och sedan blev det inget Vårrus utan istället Blodomloppet.
Sedan bestämde jag mig för att jag skulle springa 5 km på under 30 min, det gjorde jag några månader senare.
Sedan började jag fundera på hur i helskotta jag skulle gå ner i vikt, jag vägde mer än någonsin, nästan 80 kg till mina 162, jag tog hjälp av vänner som är nutritionister m.m. och de sade "du borde gå ner i vikt", men inget hände. Vågen rörde sig långsamt neråt, men inte så pass som det borde. Så under sommaren 2013 när Sammy var borta på bete så toksatsade jag. Jag tränade 5-6 dar/vecka, ofta dubbla pass, detoxade och räknade kalorier, och äntligen kom resultatet. Jag gick ner 13 kg på ett drygt år, och de sista 8-9 kilona kom de sista 3 månaderna. Jag började bli nöjd och tänkte att resten av kilona kommer, bara jag fortsätter.
När vikten började komma i fas så fortsatte jag mina löpmål, och det blev att klara milen, och dit nådde jag med Röhnisch Running School av Lofsan och Ida under hösten 2013. Då blev nästa mål milen under 60 minuter, och det klarade jag under våren 2014. Här väcktes också en idé om att springa ett halvmaraton.
Jag har alltid tyckt att folk som springer halvmaraton/maraton och längre är galna, imponerande ja, men fortfarande galenskap. Och nu kunde jag ju räkna mig till den skaran också.
Hursomhelst. Detta blev målet för 2014. Att springa Stockholm Halvmaraton i september.
Men saker hände också på vägen. Jag drabbades av hur många tragedier som helst; omplacering på jobbet, fuktskada i badrummet, min häst blev skadad, min ponny som jag känt i 26 år fick jag avliva, min pappa dog, en kanin dog, min stalker hörde av sig, en kollega dog och min bror blev misshandlad i december.
Så även om jag lyckades ta mig igenom träningsprogrammet för halvmaraton och faktiskt genomförde den var det också det enda. Kosten orkade jag inte ens tänka på. Det blev mycket skräpmat, mycket halvfabrikat, och med det kom kilona krypandes igen. Så av mina 13 kg jag gick ner, gick jag upp 10 kg. Och där är jag idag.
Har börjat få koll på min kost igen, men träningen har, ärligt talat, gått ganska segt detta första halvår. Några kilo har jag förlorat, så helt kass är jag inte. Men nu har jag ett maraton att se framemot, mer energi och bättre förutsättningar, så nu ska jag köra på igen!
Så. Nu har jag kastat ut detta i hetluften och hur ska jag då klara det? Genom träning och motion samt kaloriräkning. Jag har nämligen kommit underfund med att jag inte fungerar om jag får förbud. Då triggar det på en gång mitt kontrollbehov. Och jag vill inte ge mig själv förbud. Jag vill inte säga "nej, jag kan inte äta den där bullen/pastan/pizzan" utan genom kalorikontroll lär jag mig vad som är bra, vad som är dåligt. Vad jag kan skära ner på och vad som är värt att äta. Kontroll kanske vissa tänker… Jovisst, men mer en hälsosam kontroll utan förbud!
Det gör liksom inget om jag äter lite för många kalorier en dag, då får jag ju försöka lära mig utav det liksom. Tänka efter vad jag kan modifiera eller skippa. Inte svårare än så!
Så. Nu har jag avslöjat mig. Att jag gått upp i vikt igen. Men jag är på rätt väg och jag vet att jag kan nå mitt mål igen. Och även målet med att springa maraton i november. Men det kommer krävas hårt jobb och disciplin.
Men jag hoppas att ni vill följa med på min resa och jag undrar också – vad vill ni veta och läsa om? Vill ni ens läsa om det?
Ja! Jag kan inte säga annat än att jag blir sjukt inspirerad när vågen visar -1,6 kg på lite mer än två veckor. Två veckor där jag knappt kunnat träna pga förkylning.
Där jag detoxat medelmåttigt, med en weekend i Holland där jag inte höll superkoll och där jag faktiskt har ätit glass några enstaka gånger och chips en gång.
Jag har räknat kalorier för att komma på rätt väg och detta har uppenbarligen gett resultat vilket givetvis gör mig mer pepp på att fortsätta.
Sjukt skönt att se att kroppen reagerar. Jag var ju så rädd för att jag trodde att jag skulle behöva kämpa stenhårt. Jag säger inte att fortsättningen kommer bli enkel. Men när resultatet syns blir i alla fall jag mer peppad att fortsätta!
Jag mätte mig också givetvis, och där var det 1-2 cm minus på alla mått utom bysten och under bysten, men just de måtten gör mig inte så mycket. Men detta borde ju signalera att det inte bara är vätska jag gått ner, vilket känns bra!
Så nu är det plattan i botten och full fart framåt! 😀 Detta kommer bli bra hörni! 😀
Jag har ju inte skrivit så mycket om min vikt. Mycket för att jag inte vill fokusera på det utan på att leva och vara hälsosam.
Och det är väl ingen nyhet att jag under våren och sommaren mått dåligt med allt som hänt mig. Jag har inte orkat träna, inte orkat laga mat, inte orkat bry mig.
Och det är klart att jag förstår att detta inte skulle gå mig obemärkt förbi… men det som jag trodde var 3-4 kg visade sig vara 7 kg, och återigen har jag passerat 70 kg. Skitsurt, jag som äntligen lyckades passera det förra året, och ville ha 65 kg som mål i år – men icke sa nicke. Får lägga 70 kg för året igen, och hoppas att det går lite enklare detta år än vad det gjorde förra då jag fick slita livet ur mig med dubbla pass typ 5 dagar i veckan och detox för att få min kropp att fatta.
Suck. Det är det som svider mest – att jag lade ner så enormt mycket jobb för att få något att hända. Och jag skyller inte helt på att jag haft det svårt, utan det är ju bara så det är. Det är förklaringen, och ingen ursäkt. Jag vet vad som gått snett och varför. Jag kan bara hoppas att jag lyckas öka motivationen för både kost och motion nu när jag börjar må bättre.
Jag har länge suttit och funderat på om jag ska skriva detta inlägg eller inte. Dels för att jag inte vill trampa Reddville på tårna, och dels för att jag känner att det finns en risk att det blir svamligt då jag har ganska mycket åsikter i ämnet.
Menmen. Jag ska försöka.
För några veckor sen fick jag alltså genom SheSocial/Reddville hem ett VIP-paket med Modifastprodukter. Framförallt deras chokladpudding, men även några bars och en "blender". Innehåller ser du på bilden till höger.
Först lite fakta om Modifast. De har produkter som du helt eller delvis kan byta ut din vanliga kost med och därmed begränsa näringsintaget och således gå ner i vikt, samtidigt som du får i dig allt du behöver.
Just puddingen anger de som kostersättning och den ska alltså kunna ersätta kost helt eller delvis.
Men vi ska väl börja med en liten recension på puddingen som så. Den var enkel att göra, stelnade fort och var riktigt god. Mycket chokladsmak. Blev positivt överraskad av smaken faktiskt.
Men då kommer vi till det berömda men:et. Jag är ganska kritisk till ersättningar överhuvudtaget. Jag tror på balans i matintag efter många års ätstörningar och är ganska påläst, absolut inget proffs, men hyfsat påläst ändå vill jag påstå. Jag förstår att vissa personer kan behöva hjälp att komma igång, och att då en sån här "diet" kan vara till hjälp. Men jag är skeptisk hur detta skall ge dem verktyg att lära sig att äta normalt i framtiden. Och med normalt menar jag nyttig, näringsriktig, vanlig mat.
Om vi börjar med att titta på innehållsförteckningen: Socker som första ingrediens… precis som Ekströms berömda chokladpudding. Antalet kalorier då? Modifast räknar 2 dl vatten och 55 g pulver som en portion, ca 220 kcal. Ekströms räknar 1,5 dl mjölk som en portion, 170 kcal. Alltså är de ganska likvärdiga i kaloriantal.
Varför ska man då äta Modifast istället?Ja, rent krasst ser jag ingen anledning. Om du nu inte verkligen vill gå på en diet och byta ut din mat. Och då är anledningen att den innehåller vitaminer, mineraler etc. Eller om du nu gillar smaken bättre. Annars kan du, enligt mig, lika bra äta Ekströms Chokladpudding.
Men jag tycker inte heller det argumentet med vitamin- och mineralinnehåll håller. Det är ju inte som att du måste äta denna pudding för att få i dig det. Det får du ju i dig även om du äter vanlig kost. Ät varierat och bra. Och vill du nu gå ner i vikt; lär dig kalori- och näringsinnehåll. Läs på om tillsatser och ditt behov. Lär dig kontrollera portionerna på eget sätt.
För mig så är det helt vrickat att lära någon att gå ner i vikt med hjälp av pudding. Det är ju inte att lära sig hur verkligheten funkar och vad du behöver äta och varför. Det kanske kan hjälpa dig på vägen, men det är inte en långsiktig lösning enligt mig.
Så tyvärr Modifast. Jag är inte för era produkter för det de utger sig för att göra. Inte ens som mellanmål. Äter hellre naturligt där med. Ett eller två äpplen innehåller garanterat färre kalorier, mer fibrer och minst lika mycket vitaminer som er chokladpudding.
Och Reddville. Jag är faktiskt lite besviken på erat val av partner. Är detta att stödja hälsan hos de kvinnor/tjejer ni finns till för? Jag tycker inte det.
Och i och med det hoppas jag att Reddville inte är sur på mig. Men av det jag sett från dem så tror jag inte det. Utan jag hoppas att de kan uppskatta lite konstruktiv kritik.
Idag var det dags för pass 3 i Röhnisch Success. 10 km. Jag var väldigt tveksam om jag ens skulle göra det då jag ju spinnade 3 pass igår och är rejält trött. Om inte i kroppen, så i knoppen…
Men jag bestämde mig för att kroppen känns ok, och då är det lika bra att göra det. Annars får jag ju 4 pass att göra i veckan! Och jag har kvällspass imorgon, så jag hinner ändå sova ordentligt! Så jag bestämde mig för att "Vafan, jag gör det". Enligt schemat skulle vi ligga på 6-6:30-tempo, och det kändes långt borta. Jag har sprungit 10 km en gång tidigare och då hamnade jag på typ exakt 6:30-tempo, så jag tänkte att det kan jag ju inte slå. Möjligtvis tangera på en bra dag! 😉
Men ja, jag startade min löptur. Hade mål på vägen. Runkeepern var satt på att markera var 10:e minut, och jag försökte visualisera hur långt jag skulle komma var 10:e minut. Och jag hann alltid längre än jag trodde! 😮
Och tempot var högt, för att vara mig, dagen efter 3 spinningpass. Och det landade på en genomsnittshastighet på 6:19! 😮 Helt ofattbart men känns så jäääkla bra. Pulsklockan visade mindre, men jag har mätt sträckan i googlemaps samt på jogg.se och alla utom min pulsklocka visade över milen, så jag litar på min Runkeeper i detta fall!
Så sjukt stolt över mig själv, och det där målet med att springa 10 km sub 60 känns inte längre så långt borta! 😀 Vågar jag sätta det som mål till sista juni? Vad tror ni? 😉
Nej, imorgon blir det bara besök till stallet för att promenera med Sammy, utöver det ska jag ha vilodag! <3
Ja, då är ju frågan. Hur känns det såhär dagen efter Sammy blivit behandlad? "Sådär" om jag får vara ärlig.
Jag är glad att vi har hittat problemet och kan behandla det. Jag är glad att jag hittat en så bra veterinär som är noggrann och pedagogisk.
Samtidigt så är det klart det känns lite skit att det är jättelång karens på behandlingen och att det just nu ser ut som att det är två månaders karens på behandlingen. Suck. Vi som skulle komma igång och tävla ju.
Men men, det viktigaste är ju trots allt att Sammy blir frisk, så jag får helt enkelt ha det i bakhuvudet! Det finns resten av året kvar att göra underverk på! 😉
Så, idag blir det att åka ut till honom efter jobbet. Pyssla om honom rejält, och gå vår promenad på 20 minuter. Sen åker jag hem och springer en vända. Pass två i Röhnisch Success.
Det positiva i det hela är ju att jag faktiskt kommer ha mer tid att träna. Fokusera på att få bort de där kilona jag siktar på nu. Inte tappa bort styrketräningen i all löpning. För "tyvärr" blir det ju så under mina löputmaningar, att styrketräningen får gå lite åt sidan för att jag inte har hur mycket tid som helst att prioritera till träning, utan måste välja utifrån de dagar jag har Sammy eller inte. Så det är ju positivt. Att jag faktiskt kan hinna med gymmet fastän jag måste till stallet! Jag kommer ju inte vara förhindrad att åka dit, men tiden på stallet kommer ju förkortas. Men förhoppningsvis så får han ju gå som vanligt efter två veckor, så jag får hårdsatsa nu helt enkelt! 😉 Nu kööör vi! XD
Få har väl missat debatten kring tjejen som i veckan lade upp en video på en helt vanlig tjejkropp (sin egen) som motpol till alla perfekta bilder som läggs ut i olika forum på nätet.
Under hashtaggen tjejkropp på t.ex. instagram kan man hitta fler exempel på helt vanliga kroppar.
Vissa riktigt vältränade kroppar hittas också där. Inget emot det, fast det är ju liksom lite emot vad hashtaggen först var till för.
Hursomhelst. Jag har ju liksom förlikat mig med att jag inte är 20 längre. Jag kommer nog aldrig väga 55 kg igen, och frågan är om jag ens vill det.
Visst vill jag gå ner några kilo till, jag vill bli mer vältränad, men framförallt har jag gjort en sjuhelsikes resa. Från normala 55 kg i tonåren, till 42 kg när jag gick ut gymnasiet. Fick ätstörningar och tog mig ur det. Tyckte det var skit att väga över 55 kg, skit att väga över 60 kg, men ca 10 år senare vägde jag närmare 80 kg. Har nu sakta men säkert tagit mig ner till drygt 67 kg. Och där står jag för närvarande hyfsat stilla. Hittat en balans.
Den stora skillnaden är att jag är stolt över mig, stolt över vad jag åstadkommit och börjar känna mig nöjd med min kropp! Det var jag inte förut. Inte när jag vägde 55 kg, inte när jag vägde 42 kg… Tänk om jag hade vetat vilken resa jag skulle få göra genom livet. Kanske hade jag uppskattat den mer istället för att bråka med mat och tankar.
Klart jag rent teoretiskt skulle kunna gå ner till 55 kg, men frågan är om jag vill? Vill jag göra alla de där uppoffringarna? Vill jag få en ny form av beroende och kontrollbehov?
Svaret på det är nog nej. För mig har kunskap blivit makt, och jag har lärt mig en del om näringsämnen och hur de påverkar kroppen. Vad jag behöver, vad som är bra, när jag behöver dem och varför. Det hjälper mig i mina dagliga val, och hjälper mig att inte behöva en massa förbud, utan istället göra val. Val om vad jag äter, när jag äter det och varför.
Det är väldigt psykologiskt för mig att tänka så. Det gör allt lättare. Förbud är inte kul, och hos mig triggar de på en gång ångestkänslor. Istället för att tänka "Äter jag den här bullen så är det för att jag vill, och då får jag också stå för konsekvensen". Det är enklare för mig än att tänka "Du får inte äta den här bullen".
Så därför så vet jag varför vikten står stilla nu. Men det är ok, för jag har gjort det valet!
Det var lite min syn på detta om tjejkroppen, en helt vanlig tjejkropp, vad vi tjejer brottas med och hur vi istället kan tänka. Hoppas att jag kunnat bidra med något!
Om det är något ni vill veta eller fråga… passa på! Jag skulle verkligen uppskatta om ni gav feedback på om ni vill höra mer om saker som denna?