Var och tränade i tisdags, med min personlige tränare. Som är jättebra, men stenhård med att jag visst orkar mycket mer än jag själv tror och tycker. Oftast har hon rätt också, även om jag verkligen tar ut mig till max (vilket tyvärr inte är så mycket som man skulle vilja tro). Är helt darrig efteråt. Men två timmar senare har endorfinerna kickat in – då är jag nämligen på strålande humör.
Men jag har fortfarande rejäl träningsvärk i lårmusklerna. Aningens mindre påtaglig idag, men fortfarande gör det ordentligt ont och känns stelt. Mest påtagliga förbättringen är att det idag funkar att gå ner för trappor utan att hålla i sig – fram tills igår var jag så darrig/vinglig/stel att det kändes läskigt att gå nerför. (Då tillkommer ju min allmänna känsla av att gå nerför i trappor är läskigt…)
Blir lite förbannad. På mig själv. Är jag verkligen så här extremt otränad? Det är ju inte klokt isåfall. Man måste väl orka träna en timme utan att bli så här påverkad i flera dagar. Känns som det var i grevens tid som jag började med det här. Måstemåste se till att få upp både styrka och kondition!
På anslagstavlan här på kontoret satt fram tills nyligen en liten skämtteckning med en läkare som pratar med sin patient, och frågar "Jaha, herr Olsson, vad fungerar bäst i ert fullbokade schema: att träna en timme om dan, eller att vara död 24 timmar om dan?"
Man kan ju fnissa, men i ögonblick av insikt känns det snarare som om skrattet fastnar i halsen. Att komma i form känns lite som en långsiktig överlevnadsfråga just nu. Planerar inte att springa maraton eller nåt sånt. Bara få lite normal ork. Och gå ner några kilo – få mindre att bära på, vilket ju i sig borde generera lite extra ork till annat.
Jepp.
Nu är det (snart) fredagsmys. Utan chips och godis!