Vi fortsätter med det här upplägget för att diskutera fenomenet The Walking Dead under tiden som den andra säsongen pågår. Texten om episod 1 och 2 hittar ni här.
Tanken med detta är att diskutera serien lite mer ingående än vanligt, med tonvikt på berättelsen, karaktärerna och besluten snarare än de speltekniska detaljerna (som vi istället sparar till recensionen av säsongen som helhet).
Det förekommer därför SPOILERS för den tredje episoden av säsong två i den här texten.
Diskutera gärna era intryck av spelet med oss i kommentarsfältet.
EPISOD 3 – ALLMÄNNA INTRYCK
Emma: I förra avsnittet undrade både jag och Linus vad det var för ställe vi skulle bli förda till. Någonstans visste jag ändå vad jag kunde vänta mig; ett hållbart läger med säkra väggar där hotet inte befann sig utanför väggarna, utan innanför dem. Det som står ut i detta avsnitt är utan tvekan brutaliteten som kan infinna sig hos en människa. Genom handlingar och värderingar bevisar Telltale att en människa som söker hämnd kan utföra de mest brutala handlingar, oavsett vilka som ser på och vad följderna kan bli.
Att innehållet i 400 days fått tagit plats även i detta avsnitt är ett genidrag från Telltales sida. De bevisar att allt i berättelsen har sin plats och är noga utformat för helheten, vilket ger ett förtroende från min sida. I övrigt kändes detta avsnitt som ett mellanavsnitt som behövdes för att föra historien framåt. Men jag är inte besviken. Förra episoden var antagligen den bästa i Walking Deads' historia, och det upprepar man inte så lätt.
Linus: "Mellanavsnitt" känns absolut som en träffande beskrivning av den här episoden, som dessutom har ett betydligt mer styrt narrativ än vanligt. En konsekvens av detta är att det inte heller lämnas lika mycket utrymme för relationsbygge och moraliska dilemman. Efter de oerhört starka inledande episoderna kan jag, till skillnad från Emma, inte undgå att känna mig besviken. Besviken över att inte få erfara och ta ställning till fler slitningar inom gruppen, som till exempel att fler faktiskt hade velat stanna i Carver's visserligen människorättsvidriga men av allt att döma välbeställda tillhåll. Sällan har karaktärerna haft så mycket av en gemensam målsättning som här. För vad spelar det egentligen för roll hur väl man lyckas barrikadera sig om det största hotet finns innanför murarna?
INTRESSANTASTE VALET
Linus: I en del med så pass få valsituationer är jag glad att de som finns är så pass centrerade kring Sarah. Jag känner för henne. Kanske lite väl mycket, har jag tvingats inse. För så snart jag har fattat beslutet att hjälpa henne utföra sitt arbete i växthuset istället för att låta Clementine ägna sig åt sitt eget, slår det mig hur pass mån jag har varit om att förskona henne från alla former av problem hon ställts inför. Likt en överbeskyddande förälder börjar jag ifrågasätta om mina handlingar mot henne verkligen har varit för hennes bästa när det verkligen gäller. Carlos hade redan gjort sig oumbärlig i hennes ögon i just det här avseendet. Hur ska det gå nu när han inte längre finns där för henne?
Emma: Jag har alltid varit ganska hård mot Sarah. Varit bestämd och verklighetstrogen i mina handlingar som inkluderar henne i alla lägen. Kanske beror det på det enorma avståndet vi har mellan oss när det gäller hur andra ser på oss. Clementine ses alltid som en vuxen, medan Sarah fortfarande behandlas som ett barn. Clem är med och tar beslut, får vapen för att försvara sig och får till och med göra det mesta av arbetet för gruppen. Så när Sarah inte klarar av att hantera sina arbetsuppgifter får jag dåligt samvete. Jag känner mig som en vuxen som vägrar mitt barn hjälp. Så jag hjälper och tror att det ska lösa sig. Så naiv.
CARVER
Linus: Efter den andra episodens mystifiering av Carver slår han mig som en påfallande platt karaktär när vi väl befinner oss under hans styre. Det är som om Telltale ångrat allt det de byggde upp runtomkring honom i A House Divided – den antydda kollektiva skulden hos gruppen, det faktum att Rebecca troligen bär hans barn, avslöjandet att Alvin har mördat en gemensam bekant – och bestämt sig för att det var enklare att bara göra honom genomond. Fokus i den här episoden ligger på att framställa honom som en regelrätt tyrann, vilket blir ganska motsägelsefullt när de tidigare verkade vilja få spelaren att tvivla på en sådan simpel förklaring. Den enda av de här trådarna som plockas upp på nytt tycks rentav ha skrivits in för att undanröja varje tvivel om hans sanna natur: "Don't pretend you didn't enjoy it" insinuerar onekligen att hans relation med Rebecca inte sträckte sig till mer än en våldtäkt. Med tanke på Telltales kompetens som historieberättare hade jag förväntat mig ett betydligt mer komplext karaktärsporträtt än såhär. Trots att Kenny nu har tagit ut sin hämnd över honom vill jag fortfarande tro att det finns utrymme att problematisera honom ytterligare.
Emma: I den förra episoden blev vi ordentligt introducerade för karaktären Carver som för mig som serietidnings-fan av Walking Dead ser likhet till The Governor. När jag däremot får bekanta mig med Carver i detta avsnitt känns det ganska..ja, som en riktigt flashig actionfilm med en hyfsad historia som förstörs av för många sprängladdningar som exploderar. Carver hade en otrolig potential att bli något mer än de där sprängladdningarna, men när jag ser hur Kenny bankar ihop hans huvud till en pöl av sörja förstår jag att Carver bara hade en uppgift. Någonstans hoppas jag ändå att Telltale har något mer att säga i kontexten kring honom.
STARKASTE ÖGONBLICKET
Emma: De sista 60 sekunderna av avsnittet sitter jag och gapar med dosan i handen. Allt som inte får hända, händer. Carlos försvinner. Sarah försvinner. Gruppen är splittrad och Clem tar ännu en gång mer ansvar än hon borde.
Vid slutscenen har mitt huvud aldrig varit så tomt. Jag sitter helt stel och bara stirrar.
"Nej, nej, nej, nej, nej."
Jag räddade ändå hennes liv. Hoppas jag. Snälla förlåt mig Kenny.
Linus: Här måste mitt val falla på Carvers förlängda misshandel av Sarah. Det är inte ännu ett i raden av hans slag i stundens hetta eller kallblodiga mord i affekt, utan en utstuderat ondskefull handling för att maximera andelen lidande för så många av de inblandade som möjligt. En far tvingas slå sin dotter, annars kommer någon annan, värre, att göra det åt honom. En valsituation som Telltale ger oss betydligt längre än de sedvanliga fem sekunderna att tänka över.
FÖRVÄNTNINGAR PÅ NÄSTA DEL
Emma: I och med att detta avsnitt inte lämnade mycket plats för att utveckla relationer med gruppen, hoppas jag att nästa del kommer inkludera en fortsättning på de komplicerade och svåra banden man har med de olika personerna. Hur kommer vår nya grupp komma överens och var tog Sarah vägen? Vilka vill att vi letar efter henne och var ska vi ta vägen nu?
Linus: Framförallt hoppas jag på ett långsammare tempo och mer av den tryckande stämningen som Telltale har skämt bort oss med. Episod 2 var briljant i det avseendet, med Carver som ett överhängande hot som hela tiden befann sig alldeles om hörnet. Någon som gjorde gruppmedlemmarna än mer spända än de vandrande döda. Är han verkligen ett avslutat kapitel nu, eller har gruppen mer att berätta om sin relation till honom?