При всій самоцінності культури як особливого суспільного явища мова не може йти про єдину культурній політиці, придатної для всіх часів і народів. У кожному конкретному випадку її розробка і визначення спираються на конкретно-історичний аналіз ситуації соціокультурної ситуації. Цілком природно при цьому, що культурна політика, скажімо, Швеції може істотно відрізнятися від культурної політики Сенегалу або Об'єднаних Арабських Еміратів. Для Росії факт її внутрішнього політичного багатоцвіття та культурного різноманіття вже сам по собі представляє серйозну трудність при визначенні цілей, завдань, засобів і принципів культурної політики. Очевидна небезпека того, що, як зазначає В.Б.Чурбанов, закамуфлірованность політизованості культури, експлуатації її націоналізмом і видаються за суверенітет територіальним сепаратизмом місцевих вождів можуть деформувати духовні процеси, дезорієнтувати діячів культури ангажованості їх політиками чи, навпаки, підпорядкувати останніх впливу носіїв таких елементів локальних культур, які здатні провокувати такі явища, як ізоляціонізм, ворожнеча, винятковість [28, 38]. Недооцінювати цього, безумовно, не можна.
Враховуючи регіональну й етнічну строкатість культурного простору Росії, важливо при визначенні федеральної культурної політики виходити з деяких універсальних у своїй загальлюдяності норм і принципів. На відміну від загальних декларацій, норми і принципи культурної політики, сформульовані у вигляді основоположних цінностей (ідей), складають її своєрідний духовно-моральний стрижень, що скріплює локальні культури в їх конструктивній взаємодії в єдиний культурний простір.
Назвемо основні принципи державної культурної політики * які одночасно виступають критеріями її ефективності.
1. Відкритість і демократизм її структурування відповідно до тих культурними нормами, які визначаються цілями суспільного розвитку, національними та історико-культурними традиціями, специфікою поліетнізма російської держави.
2. Наступність, еволюційність культурного розвитку, рівність прав і можливостей всіх громадян і соціальних груп у створенні та використанні матеріальних і духовних цінностей.
3. Регулююча роль культурної політики держави у формуванні соціокультурної ситуації: реалізація культурної політики через систему надвідомчого суспільно-державного регулювання заходів, що перешкоджають подальшого соціального розшарування.
4. многосуб'ектний і многооб'ектность структурування культурної політики держави: максимальне врахування культурної самобутності людей, різних локальних і територіальних спільнот, асоційований характер діяльності суб'єктів культурної політики через взаємоузгодження їх інтересів в рамках єдиного культурного простору.
5. Єдиний культурний простір; єдність і різноманіття федеральних, регіональних і місцевих програм соціокультурного розвитку, узгодженість інтересів центру і регіонів.
6. Багатоканальність фінансування за провідної ролі державного бюджету.
7. Дотримання державою правових та економічних гарантій у сфері культури.
8. Структурна цілісність: відповідність цілей і завдань культурної політики організаційно-фінансовому механізму її реалізації.
Важливо, щоб вищезгадані принципи могли бути проведені на всіх рівнях як формування, так і практичного здійснення цілей державної культурної політики. До них можуть бути віднесені:
| Свобода культуротворческой діяльності людей;
| Різноманіття і рівність культур, діалогічність їх взаємодії;
| Органічне поєднання культурної самобутності із загальними для країни і людства уявленнями про культурні цінності та культурному розвитку;
| Захист культури як самоцінності, як найважливішого прояви суспільного прогресу;
| Збереження та оздоровлення соціокультурної та екологічної середовища життя людини;
| Доступність культурних благ широким масам населення;
| Широке впровадження культури в системи виховання підростаючого покоління – дошкільну, шкільну та вузівську.
Значимість цих та інших принципів і цілей у визначенні культурної політики підтверджується досвідом культурного розвитку багатьох країн, у тому числі досягли дуже помітних позитивних результатів на даному терені. Культура в сучасному суспільстві все частіше розглядається не як привілей вибраних осіб і груп, не як «додаткова розкіш», а як один з основних параметрів якості життя та суспільного добробуту. Не випадково культурна політика виступає складовою частиною загальної державної політики, що виникає з розуміння нерозривного зв'язку культурного та загального розвитку (економічного, соціального, технологічного). При цьому підкреслюється, що культурний розвиток «означає розвиток людини», а тому воно «є одночасно і засіб, і мета економічного розвитку» [29, 722]. Взаємозв'язок тут така, що економічний прогрес в цілому відбивається позитивно на культурі, що, в свою чергу, стимулює економічне зростання.
Визнання права громадян на культуру зобов'язує державу надавати їм кошти для його здійснення. Тому в полі уваги урядів багатьох західних країн постійно знаходяться такі питання, як полегшення доступу до закладів культури нових учасників, усунення економічних бар'єрів, регулювання цін на культурні послуги, організація і використання ефективної інформації про події культурного життя.
Приклад не тільки Швеції або Франції, де державний патронаж культури відіграє традиційно помітну роль, але і такої країни, як Іспанія, яка зовсім недавно визначила політичний курс на демократизацію доступу до культурних цінностей і тільки розгортає активну роботу по збільшенню бюджетних ресурсів, модернізації та розширення своїх культурних програм, свідчить, що на цьому шляху можна досягти вражаючих результатів. На думку Т. Кренца, директора Фонду Гуггенгейма, Іспанія за останні десять років стала виключно цікавим центром культури і мистецтва серед всіх країн світу [30, 57-60]. Опитування, проведені в цій країні в 1978 і 1985 рр., Показали, що участь громадян у культурному житті за цей період значно зросла: на 14% збільшилася відвідуваність музичних концертів; на 27% – час, що приділяється читанню книг; на 29% – відвідуваність музеїв і виставок; на 49% – відвідуваність театрів [30, 57-60].
Враховуючи, що сучасний стан російської культури характеризується відривом широких верств населення від накопиченого культурного потенціалу, обгрунтовано вважати головною метою культурної політики розширення участі населення в культурному житті країни. При цьому, безумовно, важливо враховувати як кількісні, так і якісні показники такої участі. Сьогодні по цілому ряду позицій ці показники надзвичайно низькі, що веде до подальшого поглиблення кризових явищ у сфері культури. Досвід Заходу між тим підказує, що існує тільки один спосіб виведення країни зі стану культурного здичавіння – широке використання різних, і насамперед фінансових, організаційно-правових, важелів стимулювання культуротворческой діяльності.
Для забезпечення вільного доступу громадян до культурних цінностей, участі в їх виробництві та споживанні необхідно створити різноманітний за своїми можливостями ринок культурних послуг, що спирається не тільки на державну, а й на громадську і приватну ініціативу і підтримку. Сама по собі культура ніде і ніколи не була і не є самодостатньою в сенсі виживання.
Не будучи включеною в систему економічних і соціальних процесів, що утворюють сучасне суспільство, культура прирікає себе на положення вічної жебрачки. Завдання сьогодні полягає в тому, щоб оволодіти менеджментом в культурі, навчитися використовувати ринкові механізми в її інтересах і для її блага, що, однак, передбачає і деякі обмеження в цій сфері. Використання ринкових відносин як допоміжного інструменту культурної політики допоможе подолати традиційне для російської дійсності розмежування між економікою і культурою. Необхідний перехід від «залишкової» до пріоритетної схемою економічного забезпечення розвитку культури допомогою прямого і непрямого оподаткування підприємств, ціноутворення, розширення доходів за рахунок нетрадиційних джерел, заохочення спонсорства та меценатства та ін. Природно, потрібно пам'ятати, що існують такі культурні інститути, які найбільш ефективно і стабільно можуть фінансуватися тільки з державного бюджету. Визначення подібних пріоритетів – важливе завдання державної культурної політики.
Виходити потрібно з розуміння того, що фокусом культурного розвитку та його своєрідним результатом є людина. При цьому важливо, щоб логіка економічних реформ відповідала логіці намічуваних цілей і завдань культурної політики. У центр необхідно ставити фізичне і духовно-моральне здоров'я людини, створення умов для його вільної творчої самореалізації.
У світлі вищесказаного правомірно припустити, що в умовах мінливого суспільства від вирішення проблем управління культурою, науково-практичної розробки державної політики в духовній сфері залежать долі культури, виживання истончен культурного шару нації. Тому так необхідно розібратися в питаннях сучасного культурного процесу, проаналізувати різні моделі культурної політики перехідного періоду.