Ні. Все по-старому не буде.
Зараз часто доводиться чути: мовляв, Майдан не приніс жодних змін країні. Ні. І Майдан, і подальша війна привнесли цілу купу змін. Ми ще не повністю здатні їх оцінити - вони розрізнені, розкидані по різних сферах нашого життя, проявляються в деталях, їх видно лише у дрібницях. Але вони є. І в деяких сферах вони, як сніговий вал, що котиться з гори, можуть викликати лавину.
Наприклад, в Церкві.
Сьогодні визначається майбутнє Українського Православ'я. За останні місяці в церковному житті України відбулося відразу кілька знакових подій. В основному, стосуються зміни рівноваги між Українськими Православними Церквами Київського і Московського патріархатів.
Останній трясе. Причини очевидні: в тому ключі, в якому він звик жити, жити стає все складніше.
Збереження внутрішнього єдності і єдності з Московським патріархатом було можливе, поки для парафіян, священиків і єпископів національне питання не грало особливої ролі, а конфлікт "Русского мира" з Україною розвертався в ідейно-полемічному, а не у військовому, ключі.
Зараз так вже не вийде. КПК МП ідеологічно розділена: частина її активно дотримується проросійських позицій, підтримуючи ЛНР і ДНР.
Для іншої частини "не хочемо поминати патріарха Московського" - вже принципове питання. І "буфер" між цими частинами, у вигляді безлічі нейтрально налаштованих священиків і мирян, стає все меншим. Потрібно приймати рішення.
Недавні вибори предстоятеля РПЦ показали: приймати рішення не хочеться. Була обрана стратегія "двадцять років цей конфлікт пересиджували і зараз пересидимо", втілена в митрополиті Онуфрію - ченці і людині, яка принципово дистанціюється від політико-ідеологічних розбіжностей. Відчайдушна спроба крикнути "моя хата з краю!"
Мовляв, відчепіться від нас зі своїми розбірками, ми за все хороше і проти всього поганого.
Не вийшло.
В одних краях бойовики натурально віджимають храми у Київського патріархату та інших церков і передають їх УПЦ МП. Ті від подарунків відмовляються, храми йдуть під склади.
В інших місцях парафіяни все наполегливіше цікавляться у батюшок, доки у храмі звучатиме ім'я патріарха Кирила - апологета і одного з розробників концепції "Русского мира", під знаменами якого зараз вбивають дітей цих парафіян.
По-третє - парафії і зовсім змінюють юрисдикцію, переходячи в Київський патріархат. Іноді з батюшкою, іноді без, іноді з великим шумом, іноді досить тихо. По- четверте - на місцях батюшки, а інший раз і єпископи, вирішують все-таки висловитися про політику - і дотримуються прямо протилежних позицій. Це не та ситуація, яку можна пересидіти.
Яскраве підтвердження - події останнього тижня.
Перше з них - перехід до Київського патріархату громади в селі Бутин, що на Тернопільщині .
Справа не стільки в самому переході - він за останній час не перший і не десятий.А в тому, наскільки цивілізовано його змогли оформити. Попередні конфлікти закінчувалися з'ясуванням, які парафіяни в населеному пункті - громада храму, а які - не зрозумій хто, а Московський патріархат, в свою чергу, звинувачував київських побратимів у храмовому "рейдерстві".
У цьому ж випадку було проведено опитування селян зі збором підписів, а результати - опублікували у місцевих ЗМІ. Після чого заявляти про незаконне відлученні або шахрайство було вже складно - село невеличке, підписи легко перевірити.
Якщо таку тактику візьмуть на озброєння в інших парафіях - деякі переходи можуть пройти багато простіше, ніж це уявлялося раніше
Друге - відкритий лист громади Дмитрівського храму волинського села Вишнів предстоятелю УПЦ МП митрополиту Онуфрію . Не пошкодуйте часу, прочитайте. Це демарш. Але демарш щирий, відкритий, наболілий.
Це позиція дуже багатьох парафіян МП, яких власна Церква змушує відчувати кризу ідентичності, розриваючись між Церковною і національною самосвідомістю. Тут і відмова звинувачувати Київський патріархат в переходах парафій, і небажання мати щось спільне з патріархом Кирилом, і неприйняття спроб протиставлення "бездуховного Заходу" і "святої Русі", і критика мовчання ієрархів УПЦ, коли країна волає від болю.
Священноначаліє УПЦ прямо закликаює засудити терористів, підтримати кримських татар і навести порядок у себе вдома.
Нарешті, в листі є ключовий абзац:
"Ми пам'ятаємо, що у листопаді 1991-го року воля переважної більшості ієрархів, кліриків, ченців та мирян, що представляли Собор УПЦ, була у тому, щоб випросити у Московської патріархії дарування автокефалії. Просимо Ваше Блаженство посприяти тому, аби прохання про дарування цілковитої самостійності нашій Церкві було розглянуто Московським патріархатом, а за потреби і Вселенським патріархатом, якнайшвидше."
Зупинимося на дуже важливому уточненні про Вселенський патріархат.
Вперше клірики Московського патріархату публічно заявили про можливість вирішити питання Помісної Церкви, не запитавши Москву.
Така можливість, дійсно, існує і відповідає канонічному праву: передача Київської митрополії від Вселенського патріархату Московському відбувалася при дуже спірних обставинах і в даний момент заперечується самим Вселенським патріархатом.
Лист написав простий сільський батюшка на ім'я Ігор Грігол. Але вже дуже скоро під ним з'явилися підписи інших священиків, відомих церковних публіцистів. Адже дуже точно він висловив сподівання, які вони поділяють.
Третя важлива подія - спільне засідання єпископів трьох Церков, що пройшло днями в Рівному . За його підсумками було підписано меморандум.
Під одним дахом зібралися керівник Рівненської єпархії УПЦ КП митрополита Іларіон, керівники Сарненської та Рівненської єпархій УПЦ МП митрополити Анатолій та Варфоломій, керівник Рівненсько-Волинської, а також Таврійської єпархій УАПЦ митрополит Макарій, а також єпископ Луцького екзархату УГКЦ Йосафат .
Якщо в керівництві УПЦ не хочуть піднімати принципові для парафіян і багатьох священиків питання - їх піднімуть в областях і дозволу не спитають. Зрештою, цим єпископам служити на Волині, а не в Києві. І вже точно не в Москві.
Жодна можлива реакція ієрархів УПЦ МП не поверне ситуацію в той стан ( а вона вже є і в заяві, яка засуджує такий крок, і в догані Варфоломію), в якому вона була до цього виступу і цього листа.
Залишається лише одне: говорити. Проговорити цю болючу тему і нарешті визначитися з вектором майбутньої ідентичності своєї Церкви, яка, як би не хотілося комусь цього уникнути, не може бути відірвана від ідентичності її народу.
Віктор Трегубов
P.S. Митрополит Рівненський і Острозький Української Православної Церкви Московського патріархату Варфоломій відкликав свій підпис з меморандуму, який закликає до створення єдиної Української помісної православної церкви.
Винуватцем такого кроку він назвав Київський патріархат, хоча насправді такий страх напав на митрополита Варфоломія після розмови з керівником УПЦ МП - філії Московського патріархату Онуфрієм. Здається, це вже не вперше так лякається цей архієрей - чи то душа в нього така боягузлива, чи дійсно в анналах КГБ є на нього щось таке, що може російське ФСБ налякати...
Та справа не в ньому, як і не в митрополиті Онуфрії з відомим після російської окупації Криму прізвищем Березовський...
Цей архієрей голосував ще в 1991 році проти незалежності української Церкви, а тепер ухиляється від відповіді на питання - чи правда, що має румунський і російський паспорт...
Зрештою, показово, що в його рідному селі на Буковині парафіяни збирають підписи за перехід від промосковського Онуфрія до Київського патріархату.
Не важко спрогнозувати, що і на Рівненщині тепер, після такого хитання митрополита Варфоломія, перехід парафій до Київського патріархату стане більш масовим. Досі їх перейшло два десятки... Та й, зрештою, свого підпису поки що не відкликав ще один митрополит УПЦ Московського патріархату Анатолій, що керує Сарненською єпархією.
Василь ЧЕПУРНИЙ
Від редакції:
Сталося те, що й передбачала газета «Волинь». Як Ви пам'ятаєте, у числі №43 за п'ятницю, 14 листопада, у публікації «Що таїть у собі новітній Нікейський собор» ми конкретно наперед передбачили цю всю спецоперацію ФСБ. І що з того буде в кінцевому результаті. Пам'ятаєте ,висновок замітки? «І тому цей новий Нікейський собор є ніщо інше, як спроба руками самих же українців загальмувати соборноправний процес та конституційне право парафіян на свободу віросповідання, а основне – вберегти від повного викриття осередки ФСБ в Україні, що зручно вмостились під парасолькою Московського патріархату». Коментарі, як то кажуть, зайві.
Створення єдиної помісної Церкви в Україні, без сумніву, процес серйозний, довгоочікуваний та нагально необхідний для всіх православних українців. Але він можливий, і в цьому вже не раз переконалося наше суспільство, не шляхом об'єднання православних парафій з осередками ФСБ Росії, а шляхом конституційного права та права соборноправності. Тобто повернення православних парафій в лоно Київського патріархату.