Іван Васюнник – голова Наглядової ради Міжнародного благодійного Фонду розвитку Меморіалу жертв Голодомору.
PAP.PL: Як так сталося, що за понад 30 років незалежності України в її столиці не постав сучасний інтерактивний музей, присвячений Голодомору, найтрагічнішій сторінці української історії?
І.В.: Моя відповідь буде оптимістичною. Мій оптимізм полягає в тому, що це наш такий важкий шлях відновлення української державності. На превеликий жаль, така трагедія як Голодомор-геноцид міг статися тільки в умовах, коли українська нація не мала своєї держави, а потім була приречена на десятиліття інформаційної блокади. Технології геноциду полягають не тільки в реалізації задуму знищити народ, але й також у тому, аби потім приховати сліди. Упродовж більш ніж 70 років багато поколінь українців не знали нічого про ці жахливі події. А в сім'ях – наші прабабусі, дідусі й батьки боялися навіть говорити про цю трагедію.
Із моменту відновлення української державності на порядок денний тривалий час ставили більш прагматичні питання, і тільки за часів президента Ющенка тема Голодомору стала елементом державної політики. Проте слід розуміти, що це не була політика нав'язування, просто на той час відкрилася правда з багатьох джерел – від сімей, із наукових досліджень, художньої літератури.
Урешті-решт в останні роки ми отримали декілька художніх фільмів, зокрема стрічку Агнєшки Голланд "Ціна правди".
Отже, крок за кроком ми повертаємо собі свою історичну пам'ять. Так, це природня, можливо, і задовга, але природня відповідь за останні 30 років на десятиліття замовчування, де українська держава відігравала й відіграє провідну роль. Президент Зеленський підтвердив пріоритетність проєкту добудови музею та сказав, що це не тільки справа честі, але й це справа нашого існування як нації. Дивлячись на те, як відновлювалася питомо польська державність, історична пам'ять польської нації, ми знаємо, що було успішно зреалізовано низку амбіційних музейних проєктів: Музей Варшавського повстання, Музей Другої світової війни в Гданську, Музей історії польських євреїв POLIN. Україна рухається своїм шляхом і це добрий знак.
PAP.PL: А що передбачає друга черга Національного Музею Голодомору-геноциду в Києві? Оскільки на Печерську вже існує меморіальний комплекс із низкою відомих об'єктів.
І.В.: Так, я брав безпосередню участь у їхньому виникненні. У 2007 році планувалося будівництво цілісного меморіального комплексу Музею Голодомору-геноциду в історичному центрі Києва, загальною площею більше 7 гектарів. Тоді, розуміючи, що в 2010 році може бути зміна влади, було прийнято рішення розділити цей проєкт на дві черги будівництва. До 2008 року була побудована перша меморіальна частина проєкту, де головними образами стали відомі на весь світ скульптура дівчинки з колоском та Свічка пам'яті. Проте у 2010 році (з приходом Януковича – ПАП) усе на певний час зупинилося. Під архітектурною свічкою була допроєктована зала пам'яті, яка всі ці роки змушена була виконувати водночас функцію постійної невеликої експозиції. Другою чергою було передбачено повноцінний музей. І лише Революція Гідності знову відчинила вікно можливостей. Тоді українська громадськість та Світовий Конгрес Українців звернулися до тодішньої влади, і вона прийняла рішення про продовження будівництва музею.
PAP.PL: Спорудження Національного музею Голодомору-геноциду є прикладом державно-приватного партнерства. Опишіть, будь ласка, роль держави в будівництві та створенні експозиції.
І.В.: Роль держави є ключовою. Держава є головним інвестором. Уряд України фінансує проєктування та етап будівництва. Лише з 2018 року в будівництво було інвестовано більше 50 мільйонів доларів. Проєкт, який був запропонований у форматі державно-приватного партнерства, передбачає наявність недержавного Міжнародного благодійного Фонду Музею Голодомору. Важливо розуміти, що наш Фонд позиціонує себе не як жорстку структуру, а передусім як можливість для сотень, тисяч, а тепер уже сотень тисяч українців та іноземців долучитися до появи музею, причому тим внеском, який людина може й хоче сама добровільно надати.
PAP.PL: А ким є дарчинці музею?
І.В.: Однією з ключових благодійниць є членкиня наглядової ради Філя Жебровська, яка вже зробила пожертву на суму більше 300 тисяч доларів. Проте на краудфандинговій платформі "Зерна правди" ми маємо вже більше ста тисяч внесків. Нам допомагає Блаженнійший Святослав, який оголосив кампанію збору коштів серед вірних Української греко-католицької церкви. Загалом до війни лише через платформу було зібрано понад 10 мільйонів гривень.
Це і є функціонування громадянського суспільства, спрямоване на те, аби залучити найкращих фахівців – архітекторів та дизайнерів, аби музей справді відповідав усім сучасним стандартам та тенденціям. Проте найвища місія цього процесу полягає в іншому. Якщо зараз сотні тисяч, а в майбутньому мільйони українців зроблять свій внесок у створення експозиції, то кожен із них потім буде вважати, що це і його чи її музей. Людина буде вважати, що треба обов'язково поїхати туди з родиною, побачити його на власні очі, ознайомитися з виставкою. Це данина пам'яті мільйонів теперішніх живих українців мільйонам невинно вбитих українців тоді.
PAP.PL: А яким саме є механізм, за допомогою якого прості люди можуть долучитися до збору коштів?
І.В.: Це дуже просто. Треба зайти на платформу "Зерна правди" та одномоментно зробити свій внесок на суму від 10 гривень до 10 тисяч гривень. До початку повномасштабної війни такі внески зробили українці з усіх областей України, із Донецької, Луганської областей, з Автономної Республіки Крим, з Європи, США, Австралії, зі всього світу.
PAP.PL: А чи люди допомагають лише фінансово, чи також артефактами та родинними історіями?
І.В.: Не лише фінансово. Колектив наукових працівників музею опікується тими, хто може надати свідчення. Від 2008 року, коли ми створили Національну книгу пам'яті, де в мартиролог увійшли близько мільйон імен жертв трагедії, завдяки лише відвідуванню нашого невеличкого музею до цього списку було внесено дані про ще кільканадцять тисяч жертв геноциду. До цього часу вони залишалися не ідентифіковані. Так що це постійний процес.
PAP.PL: Хоча й зі словами президента Зеленського про те, що будівництво меморіального комплексу, присвяченого Голодомору, можна назвати "справою честі" для української нації, важко не погодитися, проте війна, вочевидь, кардинально вплинула на будівництво. Воно наразі призупинене. Як у зв'язку із цим змінилася робота Міжнародного благодійного фонду?
І.В.: 24 лютого зупинилося практично все, окрім мобілізації української нації на боротьбу з агресором задля нашої перемоги. Безперечно, з точки зору Фонду, було цілком логічно на певний час призупинити фандрейзінг і просити спрямувати ті ресурси, які кожен українець чи українка можуть виділити, на допомогу армії. Проте й сьогоднішні дебати "Мистецтво та геноцид" і відновлення комунікації з музеєм спрямовані на обговорення та пошук оптимального процесу відновлення нашої роботи, а відповідно й фандрейзингу. Ми розраховуємо на те, що невдовзі появляться нові додаткові джерела фінансування нашого музею з боку наших партнерів за кордоном, як у Польщі, так і в інших країнах. Так чи інакше, але все буде залежати передусім від перебігу бойових дій. Перед цим роботи не зупинялися ні на мить, навіть під час епідемії коронавірусу. В останні роки певним брендом української столиці стала безперевна робота чотирьох висотних будівельних кранів, і якщо ви зараз проїдетеся набережним шосе вздовж Дніпра, то побачите, що роботи відновлюються. Проте, звісно, завершення будівництва – це компетенція української влади, а його графік робіт закономірно буде продовжений.
PAP.PL: Як ви гадаєте, чи трагічні події в Україні, зумовлені повномасштабним вторгненням Росії та подальшими воєнними злочинами, правду про які ми зараз лише починаємо дізнаватися, вплинуть на концепцію музею? Чи сприятимуть вони кращому розумінню подій 1932-1933 рр. не тільки серед українців, але й серед людей зі всього світу?
І.В.: Об'єктивний історичний зв'язок теперішніх подій із сьогоденням, аналогії поміж ними будуть відображені в експозиції. Через 90 років після злочинного наміру Сталіна знищити український народ, Путін який мріяв відновити ці плани, приступив до дій.
Тоді результатом людиновбивста стало життя 7 мільйонів українців. А однією з головних причин, чому це стало можливим, і водночас ключовою відмінністю, було те, що тоді українська нація не мала своєї держави. Тепер апріорі плани Путіна приречені на поразку. Йому нічого не вдасться, тому що ми маємо свою державу, свою армію, ми маємо багато відкритих та чесних друзів у всьому світі. Перевіреним та надійним другом показала себе Польща. Крім того, є ще одна важлива символічна лінія. Ще до початку повномасштабногно вторгнення Голодомор був однією з небагатьох історичних тем, яка по-справжньому об'єднувала українців як на Сході, так і на Заході. Сучасна війна зараз теж об'єднує. Українців між собою, українців та поляків, весь цивілізований світ. Так, з одного боку, це жахлива трагедія, але через трагедії та подолання трагедій, нації формуються, загартовуються та перемагають. (PAP.PL)
Розмовляв Ігор Усатенко
Автор: Ihor Usatenko
iua/