Для мене фільми про Бонда із розряду такого кіна, яке дивишся, погане воно чи хороше. Якщо порівнювати з такими фільмами, то майже всі виграють на тлі трилогії про гобіта. Цей фільм — не виключення. Нормальний фільм, бувало гірше, чекатиму наступного.
Суворо стиснувши губки, вже не зрілий, як Карлсон, а вже навіть трохи перезрілий, Бонд іде по канонічному списку від галочки до галочки: тьотя раз, діва два, гоночкі — єсть, полуфінальний бос — присутній… все і всі присутні грають йому на руку. Складно навіть сказати, чи то він весь час напружений, чи то взагалі не напружується. А в кінці мораль.
Цей фільм вирізняється надзвичайною вилизаністю картинки. Показують, «як справжню», Моніку Белуччі зі зморшками, в абсолютно фантастичному антуражі, де все вивірено і відретушовано до останнього пікселя. Ця всюдисуща театралізована краса домінує над майже відсутнім текстом.
Оскільки тексту мало, він звертає на себе увагу — для мене, в першу чергу, своєю штучністю. Виконання функцій в бондіані іноді передбачає репліки, і часом складється враження, що це вже не люди пишуть, а якийсь генератор. Особливо коли Бонд спілкується зі своєю юною супутницею. З іншого боку, ну ладно, в такому антуражі обміняються парою штампів…
Ще один кумедний кадр — головний злодій фільму. У якого серед пунктиків не лише панування над світом, а й постійне завдання шкоди Бондові. Роками. Десятиліттями. Він та тінь, про існування якої ми не здогадувались із часів Шона Коннері.
Хороші персонажі другого плану, як умовно позитивні, так і умовно негативні. Новий М мені взагалі сподобався і добре «вписався» в загальну картину.
Дві слові за одяг. Мені дуже подобається, як сидить костюм на полуфінальному босі — це такий одночасно величезний і пластичний персонаж, і костюм! І мене страшенно здивували штани-банани на Бондові… будь він не Деніел Крейг, а Стів Макквін, питань би не виникало. Загалом костюми цілком відповідають усьому іншому антуражу — не з одної епохи, а з картотеки стилів та епох, які перешіптуються між собою.
Мені здається, це кіно ілюструє тезу про те, що постмодерн перестав бути філософією і напрямом, а став непомітним, але всюдисутнім повітрям, з якого все складається, бо фактура, текстура, різноманітні знакові системи в цьому фільмі грають більше за акторів і сюжет.