З кінця 60-х років наступила криза Бретонвудської валютної системи. Її структурні принципи, встановлені в 1944 р., перестали відповідати умовам виробництва, світової торгівлі і співвідношенню сил, що змінилося, у світі. Сутність кризи Бретонвудської системи полягає в протиріччі між інтернаціональним характером МЕО і використанням для їхнього здійснення національних валют, підданих знеціненню (переважно долара).
Причини кризи Бретонвудської валютної системи можна представити у виді ланцюжка взаємообумовлених факторів.
1. Нестійкість і протиріччя економіки. Початок валютної кризи в 1967 р. збіглося з уповільненням економічного росту. Світова циклічна криза охопила економіку Заходу в 1969-1970, 1974-1975, 1979-1983 р.
2. Посилення інфляції негативно впливало на світові ціни і конкурентноздатність фірм, заохочувало спекулятивні переміщення "гарячих" грошей. Різні темпи інфляції в різних країнах впливали на динаміку курсу валют, а зниження купівельної спроможності грошей створювало умови для "курсових перекосів".
3. Нестабільність платіжних балансів. Хронічний дефіцит балансів одних країн (особливо Великобританії, США) і активне сальдо інших (ФРН, Японії) підсилювали різкі коливання курсів валют відповідно вниз і нагору.
4. Невідповідність принципів Бретонвудської системи співвідношенню сил, що змінилося, на світовій арені. Валютна система, заснована на міжнародному використанні підданих знеціненню національних валют - долара і почасти фунта стерлінгів, зайшла в суперечність з інтернаціоналізацією світового господарства. Це протиріччя Бретонвудської системи підсилювалося в міру ослаблення економічних позицій США і Великобританії, що погашали дефіцит своїх платіжних балансів національними валютами, зловживаючи їх статусом резервних валют. У підсумку була підірвана стійкість резервних валют.
Право власників доларових авуарів обмінювати їх на золото зайшло в суперечність з можливістю США виконувати це зобов'язання. Їх зовнішня короткострокова заборгованість збільшилася в 8,5 рази за 1949-1971 р., а офіційні золоті резерви скоротилися в 2,4 рази. Наслідком американської політики "дефіциту без сліз" з'явився підрив довіри до долара. Занижена в інтересах США офіційна ціна золота, що служила базою золотих і валютних паритетів, стала різко відхилятися від ринкової ціни. Міждержавне регулювання цієї ціни виявилося неспроможним. У підсумку штучні золоті паритети втратили зміст. Це протиріччя збільшувалося завзятим відмовленням США до 1971 р. девальвувати свою валюту. Режим фіксованих паритетів і курсів валют збільшив "курсові перекоси". Відповідно до Бретонвудської угоди центральні банки були змушені здійснювати валютну інтервенцію з використанням долара навіть на шкоду національним інтересам. Тим самим США переклали на інші країни турботу про підтримку курсу долара, що загострювало міждержавні протиріччя. Оскільки Утомившись МВФ допускав лише разові девальвації і ревальвації, то в чеканні їх підсилювалися рух "гарячих" грошей, спекулятивна гра на зниження курсу слабких валют і на підвищення курсу сильних валют. Міждержавне валютне регулювання через МВФ виявилося майже безрезультатним. Його кредити були недостатні для покриття навіть тимчасового дефіциту платіжних балансів і підтримки валют.
Принцип американоцентризма, на якому була заснована Бретонвудська система, перестав відповідати новому розміщенню сил з виникненням трьох світових центрів: США - Західна Європа - Японія. Використання США статусу долара як резервної валюти для розширення своєї зовнішньоекономічної і військово-політичної експансії, експорту інфляції підсилило міждержавні розбіжності і суперечило інтересам країн, що розвиваються.
5. Активізація ринку євродоларів. Оскільки США покривають дефіцит свого платіжного балансу національною валютою, частина доларів переміщається в іноземні банки, сприяючи розвитку ринку євродоларів. Цей колосальний ринок доларів "без батьківщини" (750 млрд. дол., чи 80% обсягу євроринку, у 1981 р. проти 2 млрд. дол. у 1960 р.) зіграв двояку роль у розвитку кризи Бретонвудської системи. Спочатку він підтримував позиції американської валюти, поглинаючи надлишок доларів, але в 70-х роках євродоларові операції, прискорюючи стихійний рух "гарячих" грошей між країнами, загострили валютну кризу.
6. Дезорганізуюча роль транснаціональних корпорацій (ТНК) у валютній сфері: ТНК розташовують гігантськими короткостроковими активами в різних валютах, що більш ніж удвічі перевищують валютні резерви центральних банків, вислизають від національного контролю й у погоні за прибутками беруть участь у валютній спекуляції, додаючи їй грандіозний розмах. Крім загальних причин існували специфічним, властивим окремим етапам розвитку кризи Бретонвудської системи.
Криза Бретонвудської системи досяг кульмінаційного пункту навесні і влітку 1971 р., коли в його епіцентрі виявилася головна резервна валюта. Криза долара збіглася з тривалою депресією в США послу економічної кризи 1969-1970 р. Під впливом інфляції купівельна спроможність долара упав на 2/3 у середині 1971 р. у порівнянні з 1934 р., коли був установлений його золотий паритет. Сукупний дефіцит платіжного балансу по поточним операціях США склав 71,7 млрд. дол. за 1949-1971 р. Короткострокова зовнішня заборгованість країни збільшилася з 7,6 млрд. дол. у 1949 р. до 64,3 млрд. у 1971 р., перевищивши в 6,3 рази офіційний золотий запас, що скоротився за цей період з 24,6 млрд. до 10,2 млрд. дол.
Криза американської валюти виразився в масовому продажі її на золото і стійкі валюти, падінні курсу. Безконтрольно кочують євродолари наводнили валютні ринки Західної Європи і Японії. Центральні банки цих країн були змушені скуповувати їх для підтримки курсів своїх валют у встановлених МВФ межах. Криза долара викликав політичну форму виступів країн (особливо Франції) проти привілею США, що покривали дефіцит платіжного балансу національною валютою. Франція обміняла в казначействі США 3,5 млрд. дол. на золото в 1967-1969 р. З кінця 60-х років конверсія долара в золото стала фікцією: у 1970 р. 50 млрд. доларових авуарів нерезидентів протистояли лише 11 млрд. дол. офіційних золотих резервів. США прийняли ряд заходів дляпорятунку Бретонвудської системи в 60-х роках.
1. Залучення валютних ресурсів з інших країн. Доларові баланси були частково трансформовані в прямі кредити. Були укладені угоди про операції "своп" (2.3 млрд. дол. - у 1965 р., 11.3 млрд. дол. - у 1970 р.) між Федеральним резервним банком Нью-Йорка і поруч іноземних центральних банків. Короткострокові бони Руза були розміщені в західноєвропейських країнах.
2. Колективний захист долара. Під тиском США центральні банки більшості країн утримувалися від обміну своїх доларових резервів у золото в американському казначействі. МВФ уклав частину своїх золотих запасів у долари всупереч Статуту. Ведучі центральні банки створили золотий пул (1962 р.) для підтримки ціни золота, а після його розпаду з 17 березня 1968 р. увели подвійний ринок золота.
3. Подвоєння капіталу