Тетяни
Василівни
|Головна » Статті » Мої статті|
Пошук і виявлення шляхів вирішення проблеми створення оптимальних психолого-педагогічних умов для розвитку і самореалізації особистості.
Створення в Україні системи освіти, яка орієнтується на світові освітні стандарти, вимагає змін у педагогічній практиці і навчально-виховному процесі.
У "Концепції розвитку загальної середньої освіти" сказано: "Освіта XXІ століття – це освіта для людини. Її стрижень – розвивальна, культуротворча домінанта, виховання відповідальної особистості, яка здатна до самоосвіти і саморозвитку, вміє використовувати набуті знання і вміння для творчого вирішення проблем, критично мислити, опрацьовувати різноманітну інформацію, прагне змінити на краще своє життя і життя своєї країни. Така особистість має володіти надзвичайно важливим логічним арсеналом – методами аналізу і синтезу, абстрагування й узагальнення, вміння володіти і спростовувати, робити правильні висновки, приймати обґрунтовані, раціональні в тій чи іншій ситуації рішення.
Як показують дослідження, переважна більшість дошкільнят дуже хоче до школи. Але також відомо, що вже після нетривалого перебування в школі, у багатьох першокласників зникає бажання вчитися. Причин цього явища є багато. То перед вчителями початкових класів стоїть дуже важливе і нелегке завдання: організувати навчально-виховний процес так, щоб кожна дитина, незалежно від можливостей, могла задовольнити свої освітні потреби, розвивати свої здібності, відчувати себе комфортно в колективі, бачити реальні результати своєї праці.
Педагоги і психологи все помітніше усвідомлюють гостру потребу у створенні та реалізації особистісного підходу до учнів як одного з принципів організації навчально-виховної роботи, що обґрунтовується сучасною психологією і педагогікою. Такий підхід має сприяти більш цілеспрямованому, гармонійному розвиткові особистості школяра як громадянина і творчого, професійно діючого працівника.
Що потрібно для того, щоб впроваджувати в життя засади особистісно орієнтованого навчання?
Мотиви різні: я не хочу вчитися, бо я не можу; я не хочу вчитися, бо не хочу, мені лінь; я не хочу вчитися, бо мені не цікаво … Тут уже починається диференціація та індивідуалізація навчання, завдання якого полягає в створенні умов для позитивної мотивації учнів до оволодівання знаннями.
Інтерактивна модель навчання – це спеціальна форма організації пізнавальної діяльності, яка має конкретну, передбачувану мету - створити найсприятливіші, комфортні умови навчання, за яких кожен учень відчуватиме свою успішність, інтелектуальну спроможність.
Організація інтерактивного навчання передбачає моделювання життєвих ситуацій, використання рольових ігор, висловлювання своєї точки зору стосовно тієї чи іншої проблеми, вміння доказово міркувати, спільне вирішення питання на основі аналізу обставин та відповідної ситуації. Суть інтерактивного навчання у тому, що навчальний процес відбувається за умови постійної, активної взаємодії всіх учнів. Це співнавчання, взаємонавчання (колективне, групове, навчання у співпраці), де учень і учитель є рівноправними, рівнозначними суб'єктами навчання. Під час інтерактивного навчання учні вчаться бути демократичними, спілкуватися з товаришами, критично мислити, поважати думку колег, приймати продумані рішення.
Забезпечення ситуацій успіху у навчально-пізнавальній діяльності досягається за умови, коли учень звільнений від страху перед майбутньою роботою, а завдання, що пропонується йому, є доступним, посильним, в ньому він може показати свої здібності, розкрити потенційні можливості.
Висновок.
Ідеалом сучасного навчання є особистість не з енциклопедично розвиненою пам'яттю, а з гнучким розумом, зі швидкою реакцією на все нове, з повноцінними, розвинутими потребами дальшого пізнання та самостійної дії, з добрими орієнтувальними навичками й творчими здібностями.
«Однією з найсерйозніших хиб нашої шкільної практики є те, що, навчаючи дітей, працює переважно вчитель» , — цю думку В. Сухомлинського можна застосувати до характеристики навчального процесу й на сучасному етапі.
Праця учня, який роками сидить мовчки за партою, слухає вчителя і намагається запам'ятати те, що йому говорять, — не може забезпечити ні повноцінного формування особистості, ні найвищого щастя людини від успіхів у праці.
Розвиток творчого потенціалу людини трактується сьогодні як основне завдання школи. Для реалізації його потрібно насамперед розглянути учня не як суму зовнішніх впливів, а як цілісну, активну, діяльну істоту. У цьому основна суть перебудови навчально-виховного процесу. Учень — не об'єкт, а насамперед творець свого власного «Я».
Крізь призму діяльності учня необхідно переосмислити саму структуру навчально-виховного процесу, перейти до вирішення проблеми розвитку та реалізації творчих здібностей кожного школяра.
Перебудова навчально-виховного процесу передбачає певну орієнтацію функцій учителя.
Різко зменшується питома вага його виконавчої діяльності на уроці і, відповідно, зростає функція організаційна. Це, в свою чергу, вимагає глибокого оволодіння педагогічною технологією, вмінням прогнозувати в деталях діяльність кожного учня. Лише за цієї умови вчитель зможе повноцінно включати учня в діяльність як свого «партнера».
Отже, навчальний процес слід побудувати так, щоб сприяти свідомій співучасті особистості, яка освоює предмет, у відтворенні його по змісту.
Проблеми.
Працюючи над впровадженням особистісно орієнтованого навчання, вчитель стикається з деякими труднощами.
Пропозиції.
|Переглядів: 2398 | Коментарі: 1 | ||
|Всього коментарів: 0|
Форма входу
Категорії розділу
Друзі сайту
Пошук
Статистика
Онлайн всього: 1
Гостей: 1
Користувачів: 0