Giorgione da Castelfranco
1510-ben elhunyt személyek Az 1470-es években született személyek Olasz reneszánsz festők Velencei festők
Giorgione, alias Giorgio Barbarelli da Castelfranco (Castelfranco Veneto, 1477/1478 – Velence, 1510 októbere) olasz festő, a reneszánsz egyik vezető velencei mestere, aki életművét mindössze alig több mint tíz év alatt alkotta meg. Mestere Giovanni Bellini volt. Számos festményének olyan nehezen megfogható, rejtélyes, talányos jelentést és tartalmat tulajdonítanak, ami állandó elfoglaltságot ad az ikonográfiával foglalkozó kutatóknak. Életéről viszonylag keveset tudunk, Vasari nevezetes művéből (Le Vite) és közvetett információk alapján lehet következtetni élettörténetére. Alakja köré az idők folyamán ellenőrizhetetlen forrásokból származó legenda fonódott, ugyanakkor számos epigon, vagy inkább tudatos hamisító rontotta a hírnevét. Mindössze a 19. század vége felé, Giovanni Battista Cavalcaselle és Giovanni Morelli művészettörténészek kutatómunkája nyomán nyerte vissza hitelességét. Néhány művének eredetét a művészettörténet még ma is vizsgálja, Giorgione ugyanis – egyetlen kivételtől eltekintve – nem szignálta a képeit.

Giorgione megismerése vers írására ihlette Juhász Gyulát, aki párhuzamot vélt felfedezni kettőjük művészete között.

## Élete, munkássága

Giorgione a Velencétől mintegy 40 kilométerre lévő Castelfrancóban született. Családjáról semmi biztosat nem lehet tudni, egyes források a nemes Barbarella vagy Barbarelli család leszármazottjának tekintik és Giorgio Barbarella da Castelfranco néven említik, más források még az anyjáról is tudni vélnek, aki e szerint a Castelfrancóval szomszédos Vedelago falu szép parasztlánya volt. Az újabb kutatások szerint a Barbarella származás téves, vagy legalábbis erősen vitatható feltevés. Keresztneve valójában Zorzon, vagy inkább Zorzi volt, amely a Giorgio név velencei nyelvjárás szerinti változata. Minden korabeli dokumentum a Zorzi da Castelfranco nevet említi. A Giorgione nevet (nagy Giorgio) akkor kapta, amikor festői hírneve ismertté és elismertté vált, de egyúttal utalt daliás termetére is.

Tizenkét éves kora körül került Velencébe és festőinasnak állt. Általánosan elfogadott nézet szerint Giovanni Bellini műhelyébe került. Van azonban olyan vélemény is, ami szerint valószerűtlen, hogy egy falusi fiú azonnal egy Bellini-szintű művészhez került volna, eszerint először egy rövid időt Lazzaro Bastiani műhelyében töltött el, innen került át Bellinihez. Tehetsége Bellini előtt hamar nyilvánvalóvá vált, és egyre fontosabb feladatokat bízott rá (akkoriban a neves festők műveiknek kisebb-nagyobb részletét – ruházat, háttér stb. – inasaikkal festették meg).

Zorzi 1500 körül, huszonhárom éves korában önállósította magát. Ebben az időben járt Leonardo da Vinci Velencében, és nagy hatással volt az ifjú festőre. Első ismert művei (ezek talán még ezelőtt születtek), a Salamon ítélete és a Mózes tűzpróbája (mindkettő a firenzei Uffizi-képtárban látható) még kissé merev alakjaival az útkeresést mutatják. Megfestette Agostino Barberigo dózse és Consalvo Ferrante parancsnok portréját is. Következő fennmaradt képe A háromkirályok imádása, amely még mindig az ifjúkori alkotások jellegzetességeit mutatja (a londoni National Galleryben őrzik). Folyamatos önképzéssel művelődött, megismerte az antik történeteket. Ez alapján született A pásztorok megtalálják a gyermek Pariszt című képe, amely nem maradt fenn, csak egy rézmetszet (T. van Kessel készítette) és egy rossz állapotban lévő másolat alapján ismert. Vasari leírása szerint Andrea del Verrocchio Colleoni-szobra kapcsán kialakult egy kisebb vita, miszerint a festészet alacsonyabb rendű a szobrászattal szemben, mert a szobrokat több nézőpontból is meg lehet tekinteni. Giorgione erre válaszul készített egy olyan festményt, amely tükrök és más tükröző felületek segítségével több nézőpontból láttatja a témát. A festmény nem maradt fenn, de létezését Vasarin kívül más szerzők is valószínűsítik.

Judit című képe 1504–1505 körül született, a Holofernész levágott fejét lábával tipró nőt ábrázolja, karddal a jobbjában. Giorgione – mi tagadás – „szüntelenül kivette a részét a szerelem örömeiből”, és egy bizonyos Catenához fűződő kapcsolat nyomán születhetett a Laura 1506-ban (a kapcsolatot a kép hátulján található felirat bizonyítja). Giorgione képein kétféle nőtípussal lehet találkozni: a Laura és A vihar érzéki, valamint a Judit és az Alvó Vénusz átszellemült, szűzies nőalakjaival. Maga Giorgione magas termetű, jóképű, romantikus és szerelmes természetű, lobbanékony és érzelmes ember volt. Szépen énekelt, és énekét lanttal kísérte. Fiatal kora ellenére köztiszteletben állt a városban.

Híre gyorsan eljutott szülőhelyére, Castelfrancóba is, ahol megbízták egy oltárkép megfestésével. 1503–1504 körül készítette el Castelfrancói madonna című képét, amely Máriát ábrázolja gyermekével, Szent Liberalisszal és Assisi Szent Ferenccel. A festmény eredetileg a Szent György- vagy Costanzo-kápolnába készült, és Giorgione a templomot freskókkal is díszítette. Az épületet a 18. században lebontották, így a freskók megsemmisültek. Ez előtt is dolgozott már szülővárosában, egy mesterségeket dicsérő frízt festett. 1507 és 1508 között a frissen renovált velencei Fondaco dei Tedeschi külső freskói készítésében vett részt. Ezek java része megsemmisült, vagy igen rossz állapotban maradt fenn. Freskókat egyébként más paloták számára is festett (Casa Soranzo, Casa Grimani alli Servi).

Az évtized közepétől Giorgione több olyan festményt alkotott, amelyeknek gyakorlatilag nincs történetük, alakjaik esetleg nincsenek is kapcsolatban egymással, nélkülözik a cselekményt, csupán romantikus, melankolikus hangulatot árasztanak. Témaválasztásában nyilvánvaló szerepet játszott a neoplatonikus filozófia és a bukolikus költészet elterjedése. Már a kortársak is rejtélyről, talányról beszéltek a képek kapcsán, és igyekeztek a mögöttes jelentésüket megfejteni. Ebbe a sorozatba tartozik például A vihar és A három filozófus. Ugyanakkor Giorgione volt, aki először bevonta a festészet témakörébe az éjszakát. Több ilyen képet is festett, például az Alkonyt, vagy az elveszett Éjszakát. Ebben az időszakban alakult ki jellegzetes, finom tónusfokozatokat alkalmazó festői stílusa.

Általános vélemény szerint Giorgione legszebb alkotása az Alvó Vénusz, amely egyben utolsó műve volt. Ez az az alkotás, amely példaképe lett a velencei iskola valamennyi fekvő Vénuszának, de – Carel Scharten és Margo Scharten-Antink talán elragadtatott véleménye szerint – sem Tiziano, sem Palma Vecchio, sem mások műve sem vetekedhet Giorgione alkotásával. A képet Marcantonio Michiel, a gyűjtő-író (az ő értékes feljegyzései alapján sikerült azonosítani több Giorgione festményt) megtekintette 1525-ben akkori tulajdonosánál, és így írta le: „A tájkép az alvó meztelen Vénusszal és kupidóval Z. d. C. (értsd: Zorzi da Castelfranco) keze munkája, de a tájat és a kupidót Tiziano fejezte be.” A kezében madarat tartó kupidót később lefestették.

Gyakori téma az utókor számára Giorgione és Tiziano kapcsolata. Tiziano Giorgione több képén dolgozott, némelyiket – Giorgione halála után – ő fejezte be. Vasari szerint Tiziano Giorgione tanítványa volt, ugyanakkor más források arra utalnak, hogy egy évvel idősebb volt, mint Giorgione, és mindketten Bellini tanítványai voltak. Scharten-Antinkék több forrás és bizonyíték alapján Tizianót kilenc évvel fiatalabbnak tartják, ami szintén a tanítványi viszonyt támasztja alá.

Giorgione fiatalon hunyt el. Halálával, miként életével kapcsolatban is, romantikus mendemondák terjedtek el, de minden forrás szerint az 1510 októberében kitört pestisjárványban vesztette életét. Castelfrancóban temették el.

## Jelentősége

Giorgione talányos festő. A talányosság legfőképpen abban rejlik, hogy rendkívül keveset tudunk róla. Nem ismerjük származását, nem vagyunk biztosak a nevében, alig néhány művéről tudjuk teljes bizonyossággal, hogy tényleg az övé, még a halálának a körülményei is bizonytalanok. Életéről csak egyetlen írásos forrásunk van, Vasari nevezetes összeállítása. De maga Vasari sem ismerte a festőt, amikor Velencében járt, Giorgione már rég halott volt, akik pedig ismerték, nagyon öregek lehettek. Információit tehát nem tekinthetjük nyugodt lelkiismerettel száz százalékosan biztos forrásnak. Az említett bizonytalansághoz járulnak még festményekben rejlő titokzatosságok. Nyilvánvaló, hogy a festő életének bizonytalanságai és a festmények jelentéstartalma hatott és hat a másikra, és viszont.

A reneszánsz festészet – legalábbis Giorgione előtti szakaszában – szükségszerűen az egyházhoz, a vallási témákhoz kapcsolódott. Giorgione volt az, aki először ábrázolt nem vallásos témákat a képein, legalábbis nála a legkevesebb az egyházi témájú alkotások aránya, így őt mondják „az itáliai művészet első világi festőjé”nek. De még vallásos témájú képein is világiak a szereplők. Ezért láthatunk a Castelfrancói Madonna Máriájában egy parasztlányt, és hasonló a helyzet a mellékalakokkal is. A háromkirályok imádása című képen hús-vér emberek jelennek meg, némelyik alak mintha a korabeli Velence utcáiról lépett volna a festménybe. Tájai nem csak kiegészítői a kép előterének, Giorgione a tájat a tájért festette, látható élvezettel. Műveivel útjára indította az önálló táj- és alakfestészetet. Festésmódja is különleges: finom, aprólékos ecsettechnikával festett, a testfestésnél olyan módszert dolgozott ki (vagy lesett el Leonardótól?), amivel a kontúrok szinte eltűnnek, az árnyékok lágy átmenettel rajzolják ki az alak, az arc térbeliségét (sfumato-technika). A festőiségnek ezt a megnyilvánulását már a kortársak is elismerték, sőt csodálták. „Olyan lágy ecsetkezelést fedezett fel a színezésben, amilyen előtte nem létezett; el kell ismerni, hogy ecsetvonásai nyomán hús és vér született, de olyan pasztózusan és könnyedén, hogy már nem is festői alkotásnak, hanem valóságnak nevezhetjük.” (M. Boschini, 1674). Színes festő volt abban az értelemben, hogy festményein a szín főszereplővé vált, sokkal jobban, mint addig, erőteljesebben másoknál. „A giorgionizmus modernségének a lényege, hogy a szín lett a festészet főszereplője, uralma alá hajtotta az elbeszélést, a kompozíciót.”

## Képrészletek

## Giorgionétől elvitatott művek