Bismarck (csatahajó)
Hajótörést szenvedett vagy elsüllyesztett hajók Német csatahajók a második világháborúban
A Bismarck Németország egyik csatahajója volt a második világháború során, az első egysége a róla elnevezett Bismarck-osztálynak. Egyetlen testvérhajója a Tirpitz volt. Nevét Otto von Bismarck birodalmi kancellár, a német egység megvalósítója után kapta. 1940. augusztusi szolgálatba állításakor a legnagyobb és legerősebb csatahajónak számított.

Egyetlen harci bevetésére, a Rheinübung hadművelet keretében 1941 májusában került sor. Ennek során a Prinz Eugen nehézcirkáló kíséretében kellett kitörnie az Atlanti-óceánra, hogy ott a Nagy-Britanniába tartó hajóforgalmat támadja. A bevetésre készülő csatahajót Skandinávia partjainál több alkalommal észlelték, és a lehetséges útvonalán a britek több köteléket helyeztek el feltartóztatására. Az Izland és Grönland közötti Dánia-szorosban megtámadta őket a Hood csatacirkáló – az eddig legnagyobbnak számító kapitális hadihajó –, valamint a Prince of Wales, a legújabb brit csatahajó. A németek pontos tüzüknek köszönhetően néhány perc leforgása alatt elsüllyesztették a Hoodot, melynek hátulsó, gyengén védett lőszerraktárát a Bismarck egyik nehézgránátja a levegőbe repítette, majd ezt követően megfutamították a Prince of Wales-t. A Bismarck a tűzharcban három találatot kapott, melyek közül az egyik megrongálta az elülső olajtartályok vezetékeit, így a bevetésről idő előtt vissza kellett térnie.

A Britannia tengeri hatalmát két évtizeden át szimbolizáló Hood elsüllyesztése után a Royal Navy minden elérhető hadihajóját a Bismarck elfogására irányította. Két nappal később a Franciaország irányába tartó csatahajót repülőgép-hordozóról indított torpedóbombázók támadták meg. Az egyik torpedó súlyosan megrongálta a hajó kormánylapátjait, aminek következtében a csatahajó irányíthatatlanná vált. A megbénított Bismarck a helyszínre érkező brit egységekkel másnap reggel felvette a kilátástalan harcot. Két csatahajótól, valamint két nehézcirkálótól számos találatot kapott, és a súlyos sérülések következtében harcképtelenné vált, mire a legénysége elsüllyesztette. A hajó roncsait 1989. június 8-án találta meg a Robert Ballard vezette mélytengeri expedíció  méteres mélységben, és azóta több hasonló expedíciót is tettek hozzá.

## Tervezése és építése

Az első világháborút lezáró versailles-i békeszerződés a Német Birodalom számára csak maximális vízkiszorítású hadihajók építését engedélyezte. Ennek a korlátozásnak a túllépését a szerződés Németország általi 1935. március 16-ai felmondása, illetve e lépést utólag konszolidáló angol–német flottaegyezmény 1935. június 18-ai megkötése tette lehetővé hivatalosan. A britekkel kötött egyezmény révén Németország is építhetett csatahajókat legfeljebb vízkiszorítással, de készültek tervek a német kikötői létesítmények számára még épp kezelhető vízkiszorítású csatahajóhoz is. Miután az újabb haditengerészeti egyezményt 1937-ben Japán és Olaszország nem írta alá, egy záradék értelmében a legnagyobb építhető csatahajók mérete automatikusan -ra módosult. A tervezett új német csatahajó ezen határon belül volt, így a megnövelt paraméterekkel építették azt tovább.

Ebben az időben egyedül Franciaország tűnt lehetséges ellenségnek a tengeren Németország számára, így a németek a legmodernebb francia hajót, a Dunkerque-et vették alapul az új csatahajójuk megtervezésekor. A tervezés során különösen a sebességnek és a páncélvédelemnek tulajdonítottak nagy szerepet.

Az építendő hadihajót a flottánál Ersatz Hannover átmenti névvel látták el, mivel papíron a régi Hannover csatahajó (pre-dreadnought) felváltására szánták. A megbízási szerződésben "Schlachtschiff F" megjelöléssel ellátott hajó gerincét a hamburgi Blohm & Voss hajógyár 9-es sólyáján BV 509-es építési számmal 1936. július 1-én fektették le. A hajótest a felső fedélzet magasságáig 1938 szeptemberére készült el.

### Vízrebocsátása

thumb\|jobbra\|260px\|Vízrebocsátása 1939. február 14-én

A 31 hónapnyi munka után elkészült hajótest vízrebocsátására az előirányzott időpontban 1939. február 14-én, egy napsütéses napon került sor mintegy  érdeklődő jelenlétében. A 13:00-tól kezdődő ünnepség alkalmából a flotta hajói közül az Admiral Scheer, a Nürnberg, a Grille aviso és a 4. torpedónaszád-flottilla három egysége volt jelen a kikötőben. Fényképezőgépeket a vendégek nem hozhattak magukkal, képeket csak hivatalos ügynökségek készíthettek. Adolf Hitler és kísérete a Hamburg nevű jachttal érkezett a gyártelepre, majd a Führer a hajó orránál felállított szónoki emelvényről mondta el beszédét (teljes terjedelmében lásd a Függelékben), melynek pár fő gondolata így hangzott:

Közvetlenül a Führer után a Kriegsmarine főparancsnoka, Erich Raeder tengernagy szólalt fel röviden:

A tömeg ujjongásának alábbhagyásával a vaskancellár unokája, Dorothea von Loewenfeld – Wilfried von Loewenfeld altengernagy felesége – végezte el a keresztelést a következő szavakkal:

„A Führer és birodalmi kancellár utasítására Bismarcknak nevezlek el.”

Pár pillanattal később, 13:34-kor az utolsó fékező ékeket is eltávolították és hidraulikus szerkezetek a víz irányába kezdték tolni a hajótestet, miközben a parton felcsendült a német himnusz.

A Bismarck nevet Erich Raeder kérésére adták az új csatahajónak, aki Hamburg városa és a vaskancellár szoros kapcsolatát kívánta kiemelni a névadással. A német egység után ugyanis a város nagy gazdasági fellendülést élt át és hamarosan a legnagyobb német kikötővárossá vált. A kancellár támogatta a német hadiflotta kiépítését és élete utolsó éveit a város melletti Friedrichsruhban (ma Aumühle része) töltötte.

### Felszerelése és próbajáratai

A vízrebocsátási ünnepség után a Bismarckot a hajógyár egyik felszereléshez használt mólójához vontatták, ahol a következő hónapokban folytatták rajta a munkálatokat és beszerelték a belső felszereléseit. Eközben az egyenes hajóorrt egy a klipperekére emlékeztető íves hajóorra, az ún. Atlantikbugra cserélték, hasonlóan a Scharnhorst-osztály egységeihez, miután a Gneisenau csatahajó előzőleg sikerrel teljesítette a próbajáratokat az új orrkialakítással. A felszerelésére 18 hónapban előre meghatározott időtartamot a háború kitörése nem befolyásolta és azt sikerült betartani. 1940 áprilisában érkeztek a legénység első tagjai a hajóhoz. 1940 júniusában egy úszódokkban helyezték el, hogy a hajócsavarjait felszerelhessék és aknák elleni mágneses önvédelmi rendszerrel (Magnetischer Eigenschutz; MES) látták el.

thumb\|jobbra\|300px\|Szolgálatba állítási ünnepség a hajó tatján
(Hamburg, 1940. augusztus 24.)

A szolgálatba állítására 1940. augusztus 24-én került sor, mely során Ernst Lindemann sorhajókapitány, a hajó parancsnoka intézett beszédet a legénységhez (lásd: Függelék). A ceremónia után nem sokkal az éppen vízrebocsátott Vaterland utasszállító nekiütközött a Bismarcknak, de nem okozott benne jelentős károkat.

thumb\|jobbra\|300px\|A Bismarck Balkenese előtt a Seefalke és a Seebär vontatóhajókkal a tatjánál (újraszínezett felvétel, 1940) Három héttel szolgálatba állítása után, 1940. szeptember 15-én hagyta el a csatahajó Hamburgot, hogy a próbajáratai elvégzéséhez áthajózzon a biztonságosabb Balti-tengerre. A Vilmos császár-csatornához érkezve Brunsbüttelnél légvédelmi tüzérsége részt vett egy szeptember 15-16-án éjjel végrehajtott brit légitámadás visszaverésében. A lövegei több mint 300 lövedéket lőttek ki, de találatot nem értek el. A csatornán áthaladva ért Kielbe, ahol szeptember 17-én kötött ki. Innen tíz nappal később a Sperrbrecher 13 „aknazártörő hajó” kísérte az Arkona-fokhoz, majd tovább Gotenhafenig, hogy a Danzigi-öbölben folytathassa a próbajáratokat.

A következő két hónap során a Bismarck számos navigációs gyakorlatot, üzemanyag-fogyasztási és sebességpróbát hajtott végre az öbölben. A mérföldes teszteket (Meilenfahrten) a Pillau közelében lévő Neukrug előtti mély szakaszon hajtották végre. A teljes sebességgel való haladását október 23-án tesztelték. Az előzetes kalkulációk alapján teljesítményt és 29 csomós végsebességet vártak tőle, azonban a teszt során a hajtóművei elérték a -t, ami a Bismarck számára 30,1 csomós csúcssebességet tett lehetővé. Ezzel a világ egyik leggyorsabb csatahajója lett és jelentősen gyorsabb bármely brit csatahajónál.

A hajó stabilitásának és kormányozhatóságának vizsgálata során fény derült egy jelentős hiányosságára. Mikor a hajót pusztán a hajócsavarok fordulatszámának változtatásával próbálták irányítani, kiderült, hogy az csak nagy nehézségek árán oldható meg. Még ha csak a külső hajócsavarokat forgatták teljes fordulattal, akkor is csak kis mértékben tudtak kanyarodni a hajóval.

Gotenhafenben október-november folyamán felszerelték rá a két 10,5 m bázistávolságú sztereoszkopikus távmérőjét, egyiket az előárbóc tetejére, a másikat a hátsó felépítmény (az. ún Hütte) tetejére. Közben az eddig hiányos légvédelmi tüzérsége is kiegészült. A hajó hátulsó részén elhelyezendő nyolc 10,5 cm SK C/33 ágyút az új, C37 jelzésű lövegtalpakon helyezték el. November közepén kezdődtek az első tüzérségi gyakorlatok, majd röviddel ezután következtek a lőgyakorlatok.

A Bismarck fő lövegeivel először novemberben hajtottak végre lőpróbákat, melyek során a széles hajótörzs rendkívül stabil alapnak bizonyult a nagy kaliberű fegyverek számára. A Bismarck tüzérsége ennek és a precíz távmérőinek köszönhetően rossz időben is gyorsan, nagy pontossággal tudott célozni, ami nagyon jól megfelelt az Atlanti-óceán északi részére jellemző gyakori látótávolság változásnak, mivel ez gyakran csak közepes harci távolságot tett volna lehetővé. A gyakorlatok során arra törekedtek, hogy lehetőleg már az első sortűzzel célba találjanak.

A próbajáratok decemberig tartottak, melyek vége felé Gotenhafenben Raeder vezértengernagy látogatást tett a hajón, majd a Bismarck december 5-én visszaindult Hamburgba a felszerelésének kisebb változtatásai és kiegészítései végett és 9-én érkezett meg ide a Vilmos császár-csatornán át.

thumb\|balra\|150px\|A hajó orrát kétoldalt a Bismarck nemzetség ősi címere díszítette thumb\|jobbra\|300px\|A csatahajó Hamburgban 1940. augusztus 24-én

A Blohm & Voss hajógyárban elvégzett e pár utólagos munkálatot követően, 1941. január 24-én a csatahajót bevetésre alkalmassá nyilvánították. Ezzel a Kriegsmarine szert tett első (tűzerő tekintetében is) teljes értékű csatahajójára. Mivel azonban a Vilmos császár-csatornát egy elsüllyesztett ércszállító átmenetileg járhatatlanná tette, a Bismarck egyelőre nem tudott kifutni harci bevetésre.

A Blohm & Voss gyártelepén időközben több más hadihajón folytak munkálatok, köztük az U 556 tengeralattjárón. E hajó parancsnoka, Herbert Wohlfahrt arra kérte Ernst Lindemannt, hogy a tengeralattjárója szolgálatba állítási ünnepségén a Bismarck zenekara játsszon. Cserébe Wohlfahrt a csatahajó patronálását vállalta és Neptunusz előtt megfogadta, hogy a Bismarckot minden körülmények között támogatni fogja tengeralattjárója. A sors iróniája volt, hogy a Bismarck utolsó csatája előtti estén ez a tengeralattjáró észlelte az Ark Royal repülőgéphordozót, melyről nem sokkal korábban felszálltak azok a torpedóbombázók, melyek a csatahajó kormányművét megrongálták. Mivel azonban nem volt már torpedója, nem indíthatott támadást a rombolókíséret nélkül haladó repülőgép-hordozó ellen. Ennek a tengeralattjárónak adtak parancsot a Bismarck hajónaplójának kimentésére is, miután kiderült, hogy a hidroplánjait nem tudja útnak indítani. Mire azonban a parancs eljutott hozzá, addigra a Bismarck már a hullámsírba merült.

A tervek szerint 1941. január 24-re kellett volna visszatérnie Kielbe, de az utat késleltette egy a Vilmos császár-csatornán elsüllyedt kereskedelmi hajó. A kedvezőtlen időjárás hátráltatta a pórul járt hajó eltávolítását és ezért a Bismarck márciusig nem tudott áthajózni Kielbe. A késlekedés nyugtalanította Lindemannt, aki feljegyezte: „[a Bismarck] öt hétig Hamburgban volt kénytelen várakozni... az ennek eredményeként elveszített értékes időt nem lehet kárpótolni és emiatt a hajó bevetésének jelentős késedelme elkerülhetetlen.”

Míg az áthajózásra várakozott, a Bismarck vendégül látta a fedélzetén Anders Forshellt, a berlini svéd tengerészeti attasét, aki a csatahajó részletes leírásával tért vissza Svédországba. E dokumentumokat a svéd haditengerészet britekkel szimpatizáló elemei kiszivárogtatták. Ez volt az első teljeskörű leírás a csatahajóról, mely a Royal Navy birtokába jutott, bár számos fontos információ hiányzott belőle, mint például a csúcssebesség, a hatótávolság és a vízkiszorítás.

A hosszas várakozás után végül március 6-án a Bismarck megkapta a parancsot a Kielbe való áthajózáshoz. Útja során számos Messerschmitt Bf 109 vadászgép biztosította a levegőből és két felfegyverzett kereskedelmi hajó, valamint egy jégtörő kísérte. Március 8-án 08:45-kor a csatahajó a csatorna déli részén zátonyra futott, melyről egy órán belül el tudott szabadulni. Másnap elérte Kielt, ahol a legénysége feltöltötte a lőszer-, üzemanyag- és egyéb készleteit, valamint álcafestéssel látta el a hajót. Eközben március 12-én brit bombázók eredménytelenül támadták a kikötőt. Március 17-én a jégtörőként alkalmazott Schlesien régi csatahajó (sorhajó) után haladva jutott el Gotenhafenbe, ahol a harci bevetésekre folytatták a felkészülést.

Az új német csatahajó építésének előrehaladását a britek is figyelemmel kísérték. Winston Churchill brit miniszterelnök minden áron késleltetni próbálta a rajta folyó munkálatokat, hogy a két új brit csatahajó (King George V, Prince of Wales) még őelőtte szolgálatba léphessen. 1940 augusztusában a légügyi miniszterétől a felszerelés alatt álló hajó ellen a következőkkel kért bombatámadásokat: „A Bismarck hadrendbe állításában beálló néhány hónapnyi késlekedés is jelentős mértékben befolyással lesz a haditengerészeti erők egyensúlyára.”

### Technikai adatok

Méretei
A Bismarck standard vízkiszorítása , teljes terhelés mellett volt. Teljes hosszúsága , legnagyobb szélessége és merülése teljes terhelés mellett volt. Testvérhajójával, az átalakításokkal kissé nehezebb Tirpitz-cel Németország legnagyobb hadihajói voltak, nagyobbak minden más európai csatahajónál, leszámítva a brit Vanguardot, melyet viszont már csak a háború után adtak át. E hajó standard vízkiszorítása ugyan nagyobb volt a Bismarck-osztályénál, de teljes terheléssel már könnyebbnek számított.

Meghajtásáról három Blohm & Voss gőzturbina és 12 olajtüzelésű Wagner nagynyomású gőzkazán gondoskodott, melyek maximálisan teljesítmény leadására voltak képesek. Ezzel a teljesítménnyel  csomós csúcssebességet értek el a próbajáratok során. A hajó hatótávolsága () volt 19 csomós sebesség mellett.

Legénység
A hajón normál körülmények között 103 tiszt és 1962 főnyi sorozott legénység szolgált. A legénység tizenkét 180–220 fős divízióra volt felosztva. Az első hat divízió a hajó fegyvereihez volt beosztva: az 1–4. divízió a fő és másodlagos tüzérség ágyúit, míg az 5. és 6. divízió a légvédelmi fegyverzetet kezelte. A 7. divízióhoz tartoztak a speciális foglalkozású személyek, mint pl. a szakácsok és az ácsok. A 8. divízióba tartoztak a lőszerkezelők. A rádiósok, jelzőszemélyzet és a szállásmesterek alkották a 9. divíziót. Az utolsó három (10–12.) divízióhoz a géptermek személyzete tartozott. Bevetése során a Bismarck fedélzetén tartózkodott a flottatörzs, több zsákmánylegénységként alkalmazható csoport (német: Prisenmannschaft), melyeknek az elfogott kereskedelmi hajók ellenőrzése ill. birtokba vétele volt a feladatuk, és számos haditudósító is. Velük együtt több mint 2200 ember tartózkodott a hajó fedélzetén. Mintegy 200 fő a Karlsruhe korábbi állományából érkezett, mely könnyűcirkáló még a Weserübung hadművelet során veszett oda. A Bismarck személyzete megjelentetett egy újságot Die Schiffsglocke (A hajóharang) címmel. A lap egyetlen kiadását 1941. április 23-án jelentette meg a műszaki részleg vezetője, Gerhard Junack.

Fegyverzet
A Bismarck fő fegyverzete nyolc darab 38 cm SK C/34 jelzésű 38 cm-es, 52 kaliberhosszúságú gyorstüzelő ágyúból állt, melyeket négy lövegtoronyban helyeztek el, a felépítmények előtt és mögött kettőt-kettőt. A tornyokat az ABC kezdő betűi után jelölték meg, így az elülső kettő az Anton illetve Bruno, a hátulsók a Cäsar és Dora neveket kapták.

A másodlagos tüzérség 12 darab 15 cm-es, 55 kaliberhosszúságú gyorstüzelő ágyúból (15 cm SK C/28), a légvédelmi tüzérség 16 darab 10,5 cm-es Flak 38 légvédelmi ágyúból, valamint 16 darab 3,7 cm-es és 12 darab 2 cm-es (Flak 30 ill. 38) légvédelmi gépágyúból állt. A hajó rendelkezett 4 darab Arado 196 hidroplánnal felderítési és légtérmegfigyelési célból. Ezeket a hajó közepén, keresztben elhelyezett kétvégű katapultról bocsáthatták fel. A Bismarckot három FuMO 23 jelzésű keresőradarral (rádiólokátorral) látták el. Ezeket a fő távolságmérők házaira telepítették, így egy volt a hátsó és kettő az elülső felépítményen (az elülső a parancsnoki torony, a hátulsó fent a főárbóc tornyának tetején).

Páncélzat
A Bismarck páncélzatát a kor legmagasabb színvonalú anyagaiból gyártották le, melyeket az első világháborút követően hosszas kísérletezések révén fejlesztettek ki. A páncélzat kialakításakor az Északi-tengeren és az északi Atlanti-óceánon jellemző korlátozott látási viszonyokat vették figyelembe, ami alapján kis és közepes távolságokban vívandó ütközetekkel számoltak. Ennek megfelelően a páncélzat a fő lövegtornyokat, a parancsnoki tornyot és a hajó oldalát a vízvonal mentén védte leginkább, míg a meredeken beérkező lövedékekkel és bombákkal szembeni horizontális védelem viszonylag gyenge volt.

Háromfajta páncéllemezt használtak fel a vértezéséhez.

A KC n/A jelű, újfajta eljárással készült cementált Krupp-acél alkotta a hajó legkritikusabb részeinek páncélzatát, így a páncélöveket és a lövegtornyok elülső részeit. Ezt a króm-molibdén ötvözetű páncélacélt nagy mélységig (41%) cementálták, így rendkívül szilárdságra tett szert.

Az új fejlesztésű Wotan-páncéllemezeknek két fajtáját használták: a Wotan hartot és a Wotan weichot („Wotan kemény” ill. „Wotan lágy”.) Wotan hart páncéllemezeket használtak a fedélzetek páncélozására, míg a rugalmasabb Wotan weich a torpedóválaszfalak anyaga volt.

A hajó páncélzata a fő páncélöv mentén vastag volt. A hajó fedélzetét egy vastag felső és egy alatta két fedélzettel kialakított 80– vastag (Wh) páncélfedélzet védte. A nehéztüzérség lövegtornyainak elülső függőleges páncéllemeze , oldala , döntött homloklemeze vastagságú volt.

## Unternehmen Rheinübung

### Hadműveleti tervek

thumb\|jobbra\|300px\|A Bismarck a próbaútjai során
– még a távmérők nélkül thumb\|jobbra\|300px\|A Prinz Eugen 1945 májusában Erich Raeder vezértengernagy vezetése alatt a haditengerészet főparancsnoksága (OKM – Oberkommando der Marine) folytatni kívánta a nagy felszíni hajókkal folytatott kereskedelmi háborút az Atlanti-óceánon. A két Scharnhorst-osztályú csatahajó ekkor a Bretagne-félszigeten lévő Brestben állomásozott, miután visszatértek az Atlanti-óceánon végrehajtott Berlin hadműveletről. Az előzetes tervek szerint a hadműveletet az április 25-ike körüli kedvező viszonyokat biztosító újhold idején kellett volna megindítani. A Bismarck és a Tirpitz a Balti-tengerről indult volna útnak és az Atlanti-óceánon találkozott volna a két Scharnhorst-osztályú csatahajóval.

A Tirpitz azonban várhatóan csak ősszel érhette el a bevethetőséghez szükséges szintet, míg a Gneisenaut időközben Brestben torpedótalálat érte és szárazdokkban való javításakor több bombatalálat is megrongálta, a Scharnhorstnak pedig a kazánjain kellett végrehajtani nagyjavításokat a Berlin hadművelet után. A kazánok azonban a vártnál rosszabb állapotban voltak, így végül ez az egység sem vehetett részt a tervezett hadműveletben. A kieli raktárak elleni brit bombatámadások késleltették az Admiral Scheer és Admiral Hipper nehézcirkálókon végzett javításokat, ami miatt ők sem lehettek bevethetők július vagy augusztus előtt.

A hadművelet vezetésével megbízott Günther Lütjens altengernagy, aki a flotta parancsnoka (Flottenchef) volt, szerette volna elérni, hogy legalább a Scharnhorst vagy a Tirpitz hadrafoghatóságát várják meg, de az OKM a Rheinübung kódnevű hadművelet késedelem nélküli végrehajtása mellett döntött. Így azonban a Bismarck mellett csak a Prinz Eugen nehézcirkáló vehetett abban részt. Április 26-án Párizsban az utolsó megbeszélésükkor Raeder meggyőzte Lütjenst a hadművelet végrehajtásának szükségességéről és ez után úgy döntött, hogy azt a lehető leghamarabb meg kell indítani, nem hagyva így időt az ellenségnek a pihenésre.

1941\. május 5-én Hitler és Wilhelm Keitel, az OKW vezetője nagyszámú kísérettel érkezett Gotenhafenbe, hogy megszemléljék a Bismarckot és a Tirpitzet. A Führer a Bismarck fedélzetén tett hosszabb látogatás alkalmával megvitatta Lütjensszel a csatahajó alkalmazhatósági lehetőségeit, de Lütjens – a szemlétől rendhagyó módon távolmaradó Raeder kifejezett kérésére – arról nem tett említést, hogy egy atlanti hadművelet végrehajtására már konkrét parancsai vannak kitűzött időpontokkal. Raeder számára ugyanis nyilvánvaló volt, hogy a Barbarossa hadművelet megindításával a flotta háttérbe fog szorulni, ezért még a keleti hadjárat előtt szeretett volna sikert felmutatni a Rheinübung révén, és nem akarta, hogy Hitler esetleg lefújja a küldetést a nagy kockázat miatt.

Május 16-án Lütjens jelentette, hogy a Bismarck és a Prinz Eugen felkészült a Rheinübung hadművelet végrehajtására. A műveleti terv szerint 18 ellátóhajó támogatta volna a hadihajókat. Négy tengeralattjárót állítottak a kanadai Halifax és Nagy-Britannia közötti kereskedelmi útvonalon haladó konvojok felderítésére, amivel meghatározhatták a célpontokat a felszíni hadihajók számára.

Mivel eddig nem találkoztak rádiólokátorokkal felszerelt ellenséges hajókkal, ezért ezek használatával most sem számoltak a britek részéről. Amennyiben ellenséges cirkálók felfedezték volna őket, a hadműveletet nem kellett megszakítani. Egy ilyen lépés szükségességét a korábbi tapasztalatok sem támasztották alá, mivel a Hipper és az Admiral Scheer is észlelt ellenséges cirkálókat az óceánra való kitörése közben, de ez számukra sem okozott problémákat. (lásd: Rheinübung hadműveleti parancsai (angol))

### A hadművelet megindítása

thumb\|300px\|A Bismarck a Prinz Eugen fedélzetéről fényképezve még a Balti-tengeren, a Rheinübung kezdetén A hadműveletet hivatalosan 1941. május 18-án, 11:30-kor indították meg. Eddigre a Bismarckon tartózkodók száma 2221-re nőtt. A mintegy 65 fős tengernagyi törzs mellett a fedélzetre érkezett egy propagandastáb és egy zsákmánylegénységnek (Prisenmannschaft) szánt, 80 tengerészből álló csapat, akik a feltartóztatott kereskedelmi hajókat foglalták volna le és lehetőség szerint német kézen lévő kikötőkbe irányították volna őket. Május 19-én 02:00-kor a Bismarck elhagyta Gotenhafent a Dán szorosok irányába. 11:25-kor az Arkona-foknál csatlakozott hozzá a Prinz Eugen. Útjuk során három romboló – a Hans Lody, a Friedrich Eckoldt és a Z 23 – valamint egy aknaszedő flottilla kísérte őket. A német vizeken a Luftwaffe vadászgépei biztosították a hadihajókat. Május 20-án dél körül Lindemann a hangosbemondón keresztül értesítette a hajó legénységét a küldetésük céljáról. Nagyjából ugyanekkor egy 10-12 gépből álló, járőrözést végző svéd repülőkötelék észlelte a német flottillát és jelentette annak összetételét és irányát. A németek nem észlelték a svéd repülőgépeket.

Egy órával később a német hajók találkoztak a svéd Gotland cirkálóval, mely két órán át követte őket a Kattegat vizein. A Gotland főhadiszállásnak leadott jelentésében pontos leírást adott a német kötelékről: "Két nagy hadihajó, három romboló, öt kísérőhajó és 10-12 repülőgép haladt el Marstrand előtt 205°/20' irányt tartva." Az OKM nem aggódott a Gotland jelentette biztonsági kockázat miatt, bár Lütjens és Lindemann is meg volt győződve arról, hogy a hadművelet általa elveszítette titkosságát. A jelentés eljutott Henry Denhamhez, a svédországi brit tengerészeti attaséhoz, aki továbbította azt a brit admiralitásnak. A Bletchley Park kódfejtői is megerősítették, hogy egy Atlanti-óceánon végrehajtandó újabb német portyázás küszöbön áll, miután megfejtettek olyan jelentéseket, melyek szerint a Bismarck és a Prinz Eugen plusz személyzetet (a Prisenmannschaftokat) vett a fedélzetére és további hajózási térképeket kért a főhadiszállástól. Ezek hatására egy pár Supermarine Spitfire repülőgépet küldtek ki a norvég partokhoz a flottilla felkutatására.

thumb\|balra\|300px\|Brit felderítőgép által készített fotó a norvég vizeken horgonyzó Bismarckról (jobb oldalon)
(1941. május 21.) A német légi felderítés jelezte, hogy egy repülőgép-hordozó, három csatahajó és négy cirkáló maradt horgonyozva Scapa Flow-ban, ami azt bizonyította Lütjens számára, hogy a britek nem tudnak a tervezett akcióról. Május 20-án este a Bismarck és a flottilla többi része elérte a norvég partokat. Az aknaszedők ekkor kiváltak a kötelékből, a két portyázó és a rombolókíséretük pedig folytatta az útját északnak. Másnap reggel a Prinz Eugen fedélzetén lévő rádiólehallgatók elfogtak egy brit rádióüzenetet, melyben felderítőgépeknek adtak parancsot a norvég partok mentén északnak haladó két csatahajó és három romboló felkutatására. 21-én 07:00-kor a németek négy azonosítatlan repülőgépet észleltek, melyek hamar eltűntek szem elől. Röviddel 12:00 után a flottilla elérte Bergent és horgonyt vetett a Grimstad-fjordban, ahol a legénység a Balti-tengeren alkalmazott mintázatot átfestette az Atlanti-óceánon használatos szürke (Außenbordgrau) színre.

Norvégiai tartózkodása idején a Bismarck felett folyamatosan egy Bf 109-es pár körözött egy esetleges brit légitámadás elhárítása céljából, azonban Michael Suckling Spitfire-pilótának sikerült közvetlenül a flottilla fölé kerülnie gépével 8000 méteres magasságban és fényképet készítenie a csatahajóról és a kíséretéről.

Az információ kézhezvétele után John Tovey tengernagy a Hood csatacirkálót és az újonnan átadott Prince of Wales csatahajót hat romboló kíséretében a Dánia-szorosban járőröző Wake-Walker ellentengernagy két nehézcirkálójának (zászlóshajója a Norfolk illetve a (Suffolk) támogatására küldte Lancelot Holland tengernagy vezetésével. A brit Honi Flotta (Home Fleet) Scapa Flow-ban állomásozó többi részének ezzel egyidőben magas készültségi fokot rendelt el. A német kötelék megtámadására 18 bombázót küldtek ki, de a fjord felett időközben kedvezőtlenné vált az időjárás és emiatt nem tudtak rájuk találni. A Bismarck nem töltötte fel az üzemanyagkészleteit Norvégiában, mivel a hadműveleti parancsai ezt nem írták neki elő. A teljes kapacitásánál 200 tonnával kevesebb üzemanyaggal hagyta el Gotenhafent és mire elhagyta Norvégiát már 1000 tonnát felhasznált. A Prinz Eugen 764 tonna üzemanyagot vételezett Norvégiában. Május 21-én 19:30-kor a Bismarck, a Prinz Eugen és a három romboló elhagyta Bergent.

Éjfélkor, mikor a kötelék már a nyílt tengeren hajózott a Jeges-tenger irányába, Raeder értesítette Hitlert a hadműveletről, melyhez az csak vonakodva járult hozzá. Május 22-én 04:14-kor a Trondheim előtt elhaladó kötelékből kivált a három kísérő romboló. 12:00 körül Lütjens a két hajójával a Dánia-szoros felé vette az irányt, hogy azon keresztül kísérelje meg a kitörést az Atlanti-óceánra.

thumb\|balra\|150px\|Ernst Lindemann sorhajókapitány thumb\|150px\|Günther Lütjens altengernagy Május 23-án 04:00-kor Lütjens a sebesség 27 csomóra való fokozását rendelte el a szoroson való gyors áthaladáshoz. A szorosba érve mindkét egység aktiválta a rádiólokátorait. A Bismarck haladt az élen, a Prinz Eugen 700 méterrel lemaradva követte. A köd miatt a látótávolság mindössze 3000-4000 méter volt. 10:00 körül jégtömböket észleltek a víz felszínén és emiatt a sebességüket 24 csomóra kellett mérsékelniük. A jégtömböket kerülgetve haladó hajók két órával később az Izlandtól északra lévő vizekre értek. 19:22-kor már a szigettől északnyugatra haladtak, mikor a hidrofonok (víz alatti lehallgató berendezések), majd a rádiólokátorok észlelték egy hajót – a Suffolk nehézcirkálót – nagyjából távolságban. A Prinz Eugen rádiólehallgatói megfejtették a Suffolk által küldött rádióüzenetet, amiből megtudták, hogy a brit nehézcirkáló jelentette a pozíciójukat.

Lütjens engedélyt adott a Prinz Eugennek, hogy tüzet nyisson a Suffolkra, de a nehézcirkáló parancsnoka nem tudta tisztán kivenni a célpontot és ezért nem adta ki a tűzparancsot. A Suffolk a találkozást követően gyorsan biztonságosabb távolságra vonult vissza és onnan követte a német hajókat. 20:30-kor a Norfolk nehézcirkáló csatlakozott a Suffolkhoz, de túlságosan is megközelítette a németeket, amit látva Lütjens tűzparancsot adott a hajóinak. A Bismarck öt sortüzet adott le, melyek közül három villába fogta a Norfolkot és repeszdarabokkal árasztotta el annak fedélzeteit. A brit cirkáló mesterséges füstfüggöny védelmében tért ki egy biztonságot nyújtó ködfelhő felé. A 38 cm-es ágyúk elsütésekor fellépő rázkódás használhatatlanná tette a Bismarck elülső kettő FuMO 23 radarját, ami miatt Lütjens utasította a Prinz Eugent, hogy álljon a formáció élére, így az a működőképes radarjait használva megfigyelés alatt tarthatta az előttük lévő területet. A németek a Dánia-szorosban szembesültek azzal, hogy a britek is rendelkeznek hadihajókra telepített radarállomásokkal, melyek hatótávolsága becslésük szerint elérte a -t.

Május 24-én megjavult az idő és kitisztult az égbolt. 05:07-kor a Prinz Eugen hidrofonjainak kezelői 20 tengeri mérföld () távolságban két gyorsan mozgó turbina-meghajtású hajót észleltek 280°-os relatív irányban, mely zajok az elfogásukra érkező Holland tengernagy két kapitális hadihajójától származtak.

### Csata a Dánia-szorosban

thumb\|300px\|A modernizált Hood a 30-as évek elején thumb\|300px\|A Prince of Wales brit csatahajó 1941 végén

Holland tengernagy eredeti terve az lett volna, hogy a délnyugatnak tartó németeket a röviddel 02:00 előtt beálló naplementekor keleti irányból oldalba támadja, mert így az alkonypír még kiemelte volna számára a célpontokat, míg ő a sötétség leple alatt megközelíthette volna őket és közelről nyithatott volna rájuk meglepetésszerűen tüzet. Az így elért közelharc lévén megóvhatta volna a hajóját a Bismarck nagy távolságokból kilőtt és meredeken becsapódó lövedékei által jelentett veszélytől is. Éjjel azonban egy rövid időre a cirkálók szem elől vesztették a német hajókat mikor egy hóvihar a radarjaiknak zavart okozott és egy őrszem tévesen az egyik német hadihajó visszafordulását jelentette. A Suffolk gyorsan kitért északnak és bár a tévedést hamar felismerték, három órába tellett, mire a németeket ismét meg tudták találni. Közben Hollandnak jelentették a kontaktus elvesztését, amiből a nyugatnak tartó tengernagy azt a következtetést vonta le, hogy a németek visszafordulhattak a Dánia-szorosba. Ezért éjfél után nem sokkal kötelékével északi irányra állt. Miután e feltételezése hibásnak bizonyult két óra múlva a nagy hajóival délnek fordult, de a rombolóinak meghagyta, hogy tovább északi irányban keressék a németeket.

Holland ezután azt tervezte, hogy két hajójával elvágja Lütjens útját úgy, hogy azok jobbról merőlegesen érkezzenek a haladási irányára, így a hajói teljes sortüzeket lőhettek volna rájuk, míg azok csak az elülső lövegtornyaikat használhatták volna. Emellett számított Wake-Walker cirkálóira is a harcban, melyeknek a Prinz Eugent kellett volna lekötniük. Ily módon harcra kényszerítve a németeket két kapitális hajója egy csatahajóval, két nehézcirkálója egy német nehézcirkálóval vehette fel a harcot, ami a taktikai előnyökön felül kétszeres túlerőt biztosított volna számára. Holland a rádiócsendhez ragaszkodva azonban terveiről nem tájékoztatta Wake-Walkert, így az ő hajói a csata kezdetekor még lőtávolságukon kívül tartózkodtak. Ily módon a németek szem elől veszítése és a hiányos kommunikáció megfosztotta a briteket számos taktikai előnytől.

05:45-kor német őrszemek füstöt észleltek a horizonton a bal oldalon, mely a közeledő Hood és a Prince of Wales kéményeiből származott. Holland alulbecsülte a németek sebességét és hajóinak ezért nem sikerült Lütjens haladási irányát keresztezni. A német tengernagy riadót rendelt el és mindenki a harcálláspontjára sietett. A felállás annyiban is a németeknek kedvezett, hogy az északnyugati szél a brit hajók lőirányával szembe fújt és így a vízpermetet a távmérőik lencséire szórta. A Prince of Wales-en emiatt a 13 méteres bázistávolságú távmérők helyett a magasabban lévő 4,7-essel próbálták meghatározni a célpontok távolságát. E nehézségek ellenére Holland a támadás mellett döntött.

05:52-re a távolság  méterre csökkent és előbb a Hood majd fél perccel később a Prince of Wales is tüzet nyitott. A Hood azonban az élen haladó Prinz Eugent vette célba, mivel a Suffolk jelentései alapján azt gondolták, hogy az élen haladó egység a Bismarck és a két német hajó sziluettje jelentős hasonlóságot mutatott. A Prince of Wales ellenben helyesen azonosították a két hajót és egyből a csatahajóra tüzelt, de a tévedésére nem hívták fel külön Holland tengernagy figyelmét. A Hoodon is hamarosan rájöttek a tévedésre és Holland utasítást adott a célváltásra, de ismeretlen okokból ezt nem hajtották végre és a zászlóshajó mindvégig a nehézcirkálót lőtte. A támadás megnyitásakor a Norfolk  méterre keletre, a Suffolk  méterre északra volt a Prinz Eugentől, jóval lőtávolságukon kívül.

thumb\|300px\|A Bismarck nehézlövegei tüzelnek a csata során

Eközben a Bismarckon Adalbert Schneider, a Bismarck első tüzértisztje kétszer is engedélyt kért a tűz megnyitására, de tekintettel a hadműveleti parancsra, miszerint kerülni kell az összecsapást a konvojkíséreten kívüli ellenséges hadihajókkal, Lütjens hezitált azt megadni. Végül Lindemann kapitány a következő megjegyzéssel lépett közbe: "Nem hagyom, hogy kilőjék a hátsóm alól a hajómat. Engedély megadva!" 05:55-kor a Bismarck is tüzet nyitott.

A szoros kötelékben (egymástól 740 méterre) haladó brit hajók csaknem egyenesen (30°-ban) a németek felé tartottak, ami miatt csak az elülső lövegtornyaikat használhatták, ellenben a Bismarck és a Prinz Eugen teljes sortüzeket lőhetett a Hoodra. A britek a nehézfegyverek tekintetében azonban így is fölényben voltak, mivel tíz ágyújuk állt szemben a Bismarck nyolc lövegével. Percekkel az ütközet kezdete után Holland tengernagy 20°-os bal oldali fordulót rendelt el, melynek révén a hajóinak hátsó lövegtornyai is bekapcsolódhattak a küzdelembe. A Prinz Eugen még a Bismarck előtt tüzet nyitott (05:55-kor), és harmadik sortüzével egy perc múlva egyik nagy robbanóerejű 20,3 cm-es gránátja célba talált és felrobbantotta a 127 mm-es ágyúk készenléti lőszerét hatalmas tüzet okozva a Hood fedélzetén. A lángokat hamar sikerült eloltani.

Három félsortűz leadása után Schneider bemérte magának a Hoodot és azonnal gyors sortüzek leadását rendelte el a 38-as ágyúk számára. Ezzel egyidőben Holland egy második 20°-os bal oldali fordulót rendelt el, mellyel a hajóit a németek haladási irányával párhuzamos irányba állította volna. A Bismarck  méterről leadott harmadik teljes sortűzével érte el első találatát a Hoodon 05:57-kor, mely a főárboc tetején lévő központi tűzvezető központot érte és kiiktatta azt. A kötelékek egymáshoz való közeledtével a másodlagos tüzérségek is bekapcsolódtak a küzdelembe:  méterről a Bismarck 15 cm-es ágyúi tüzet nyitottak a Prince of Wales-re, míg a brit csatahajó 133 mm-es ágyúi a német csatahajót vették célba távolságból. Egy vízvonal alatti találat elszenvedése után Lütjens utasította a Prinz Eugent, hogy helyezze át a tüzét a csatahajóra, így mindkét ellenséges egységet tűz alatt tarthatták. Pár percen belül a Prinz Eugen két találatot is elért a csatahajón, melyek következtében azon kisebb tűz keletkezett. Közben a Bismarck egyik lövedéke a híd felépítményének lábánál okozott tüzet a Hoodon.

thumb\|300px\|A Hood felrobbanása a Prinz Eugenről fényképezve thumb\|300px\|A Hood pusztulása
(Julius Caesar Schmitz-Westerholt festménye)

06:01-kor a Hood még a második bal oldali fordulót hajtotta végre, mikor a Bismarck ötödik sortüze szoros villába fogta a fő árbócának magasságában és az egyik lövedék a páncélzatot átszakítva behatolt a hajótestbe és az itteni lőszerraktárak 112 tonnányi kordit kivetőtöltetét berobbantotta. A nagy erejű robbanás ketté szakította a hajót a főárboc és a hátsó kémény között, az árbocnál négyszer magasabb lángoszloppal felcsapva az ég felé. A hajó eleje egy ideig még tovább haladt előre, míg a bezúduló víz a hajóorrt meredeken ki nem emelte a vízből. A szétszakított középső részbe behatoló víz a hajófart is kiemelte. Schneider a hangosbemondón keresztül adta tudtul a hajó legénységének a brit zászlóshajó pusztulását. Mindössze nyolc perccel azután, hogy rátámadt a német hajókra, a Hood hullámsírba merült. Legénységének 1419 tagjából csak három főt sikerült kimentenie a később helyszínre érkező Electra rombolónak.

A Bismarck a Hood pusztulását látva a Prince of Wales-re helyezte át a tüzét és a bemérést szolgáló hetedik sortűz után a nyolcadikkal egy találatot ért el a parancsnoki hídon. A lövedék bár anélkül haladt át rajta, hogy felrobbant volna, John Leach kapitányon és egy másik tiszten kívül minden ott tartózkodóval végzett. A kilencedik sortűzének egyik lövedéke a hajótól jobbra becsapódva kb. 25 métert tett meg a víz alatt és 8 méterrel a vízvonal alatt a páncélozatlan részt valamint több rekeszfalt átütve állt meg a torpedóválaszfalnak csapódva, de fel már nem robbant. A sortűz egy másik gránátja a 133 mm-es ágyúk jobb oldali tűzvezető központját találta el, kiiktatva a másodlagos tüzérséget. A nemrég átadott és most a két német egység által folyamatos tűz alatt tartott brit hajó ágyúinál – részben a becsapódó találatok miatt – meghibásodások léptek fel. Rendbehozatalukon a fedélzeten lévő civil mérnökök fáradoztak. A Bismarck nyolcadik sortüze után a Norfolk is leadott három sortüzet 20 km távolságból a német csatahajóra, melyek mind rövidre sikerültek és ezt látva a nehézcirkáló beszüntette a tüzelést.

Leach 06:13-kor parancsot adott a visszavonulásra. Ekkor már csak öt volt bevethető állapotban a tíz 356 mm-es lövege közül. A Prince of Wales 160°-os fordulót tett és mesterséges füstfüggönyt hozott létre visszavonulásának fedezéséhez. A németek a távolodó hajóra hamarosan beszüntették a tüzelést, mely a csatában a Bismarcktól három, a Prinz Eugentől négy találatot kapott. A brit hajó elszakadását a Prinz Eugenről észlelt torpedók miatt elrendelt – téves – riadó is megkönnyítette, mely miatt a német hajók rövid időre nyugati irányba tértek ki. Ezt követően Lindemann erősen a Prince of Wales üldözőbe vétele és elpusztítása mellett érvelt, azonban Lütjens tartva magát a hadműveleti parancshoz – miszerint kerülni kellett az olyan erőkkel az összecsapást, melyek nem konvojok kíséretéhez tartoznak – határozottan elutasította a kérést és ehelyett az észak-atlanti vizek felé vezető út folytatására adott parancsot.

Az összecsapás során a Bismarck 93 páncéltörő lövedéket lőtt ki a nagy kaliberű ágyúkból és legalább hét találatot ért el velük. Adalbert Schneider tüzértisztet hajójának az ütközetben nyújtott kimagasló tüzérségi teljesítményéért Lovagkereszttel tüntették ki.

Ugyanakkor a Prince of Wales is el tudott érni három találatot a Bismarckon. Az elsőt még a hatodik sortüzével, mikor a németek még tüzet sem nyitottak. Ez a hajó elülső részét érte lyukat ütve a vízvonal felett, de még elég alacsonyan ahhoz, hogy a hullámverések vize bejuthasson rajta a hajótestbe. - víz tört be itt és az olajtartályokba bekerülve használhatatlanná tette a hajóorrban tárolt üzemanyag nagy részét. Lütjens nem adott engedélyt a sebesség mérséklésére annak érdekében, hogy a hajótest oldalát átszakító lövedék okozta lyukat befoltozzák a kármentesítő csoportok, így az tovább szélesedett és még több víz jutott be rajta. Ez a sérülés később döntő fontosságúnak bizonyult, mivel a francia partok eléréséhez a csatahajó üzemanyagspórolásra kényszerült és nem haladhatott 20 csomónál gyorsabban. E találat nélkül viszont a 25 csomós sebességet is tarthatta volna, amivel időben a Luftwaffe uralta vizekre érhetett volna.

A második találat a páncélöv alatt érte és a lövedék a torpedóválaszfalnak ütközve robbant fel, teljesen elöntve a turbógenerátor termét és részben elöntve a szomszédos kazántermet. A Bismarck rendelkezett tartalék generátorokkal, így előbbi kiesése nem okozott jelentős problémát, viszont ez a találat az itteni üzemanyagtartályokat is megrongálta, tovább apasztva a készleteket. E két találat okozta vízbetörések együttesen a hajó 9 fokos balra dőlését idézték elő és a nehézzé vált orr miatt 3 fokkal bólintott előre. Ezeket a rendellenességeket később kompenzálni tudták.

A harmadik találat átütötte a fedélzeten lévő tengernagyi bárkát, majd a hidroplánok katapultját megrongálva robbanás nélkül csapódott a vízbe a jobb oldalon.

### Üldözés

thumb\|300px\|A Bismarck és üldözőinek útvonala thumb\|jobbra\|300px\|A Bismarck a Prinz Eugen fedélzetéről nézve a csata után, 1941. május 24. Az összecsapás után Lütjens a következőt jelentette a főparancsnokságnak: "Csatacirkáló, valószínűleg "Hood" elsüllyesztve. Másik csatahajó, "King George V" vagy "Renown" megrongálva kivált a harcból. Két nehézcirkáló tartja a kapcsolatot." 08:01-kor kárjelentést küldött az OKM-nek és közölte szándékait is, miszerint a Prinz Eugent a kereskedelmi háború folytatására küldi, míg a Bismarckkal Saint-Nazaire felé veszi az irányt a javítási munkálatok elvégzéséhez. A terveit jóváhagyták és az útvonalukon támogatásukra vonalban négy tengeralattjárót állítottak fel. Röviddel 10:00 után Lütjens utasítást adott a Prinz Eugennek, hogy álljon vissza a Bismarck mögé és állapítsa meg az hajóorrt ért találat következtében fellépő olajszivárgás mértékét. Miután a fedélzetéről megállapították, hogy a csatahajó orrvízénél mindkét oldalon jelentős olajszivárgás tapasztalható, a nehézcirkáló visszatért elől elfoglalt pozíciójába.

Körülbelül egy órával később egy Short Sunderland repülőcsónak észlelte az olajcsíkot és jelentette a Suffolk és Norfolk cirkálóknak, melyekhez időközben csatlakozott a sérült Prince of Wales is. Frederic Wake-Walker ellentengernagy, a cirkálók parancsnoka – aki Holland tengernagy elhalálozásával átvette a kötelék irányítását – a csatahajónak meghagyta, hogy maradjon a hajói mögött.

A Royal Navy az összes térségben lévő hadihajóját a Bismarck és a Prinz Eugen elfogására rendelte. Tovey a Home Fleet nagy részével útban volt a németek felé, de május 24-én reggel még több mint 350 tengeri mérföldre volt tőlük. A brit admiralitás az eddig az Izland és Feröer közötti átjárót felügyelő Manchester, Birmingham és Arethusa könnyűcirkálókat is a Dánia-szorosba rendelte, hogy ott járőrözzenek arra az esetre, ha Lütjens visszafordulva mégis itt próbálna meg hazajutni. A Britannic csapatszállítót kísérő és Bostonba felújítási munkálatok elvégzésére tartó Rodney csatahajó megszakította útját és Tovey köteléke irányába indult. Két régi Revenge-osztályú csatahajót is a Bismarck üldözésére rendeltek: a Halifax-ben állomásozó Revenge-et és a HX 127 jelű konvojt kísérő Ramilliest. Összesen öt csatahajót, két csatacirkálót, két repülőgép-hordozót, 13 cirkálót, 21 rombolót valamint később hat tengeralattjárót mozgósítottak a Bismarck felkutatására és elfogására.

Tovey a régi építésű csatacirkálóknak (Repulse, Renown) meghagyta, hogy ne kezdeményezzenek csatát a német csatahajóval, amíg egy modernebb egység előzőleg harcba nem keveredik vele. Félő volt ugyanis, hogy a Hoodéhoz hasonló kialakítású páncélzatuk miatt szintén rendkívül sérülékenyek lennének. Hasonló utasítást kapott a Ramillies csatahajó is. 17:00 körülre a Prince of Wales 10 nehézlövegéből 9-et ismét használhatóvá tettek, így Wake-Walker ellentengernagy azt már a cirkálói elé rendelhette és harcba szállhatott a Bismarckkal ha a helyzet úgy hozta volna.

Az időjárás kedvezőtlenebbre fordulásával Lütjens 16:40-kor megkísérelte útjára bocsátani a Prinz Eugent. A vihar nem volt elég erős ahhoz, hogy fedezhesse a Wake-Walker erőitől való elszakadást, melyek még mindig szemmel tartották őket radarral. Emiatt a Prinz Eugent időlegesen visszarendelte, majd 18:14-kor újra próbálkoztak az ironikusan a Hood után elnevezett hadmozdulattal. A Bismarck ekkor Wake-Walker köteléke felé fordult és a Suffolknak nagy sebességgel kellett kitérnie előle. A Prince of Wales 12 sortüzet lőtt a Bismarckra, melyre az kilenc sortűzzel válaszolt. A rövid összetűzésben egyik fél sem ért el találatot. Ez az akció elvonta a britek figyelmét a Prinz Eugenről és a nehézcirkáló így elszakadhatott tőlük. Miután a Bismarck felvette a korábbi irányát, Wake-Walker a három hajójával tőle balra pozíciót foglalva kísérte. Amennyiben egyik hajóját a Bismarcktól jobbra helyezte volna el, akkor biztosabban szem előtt tarthatta volna, de Wake-Walker nem akarta vállalni azt a kockázatot, hogy a német csatahajó váratlanul lecsaphasson rá.

A sérülései miatt a Bismarck kénytelen volt csökkenteni a sebességét, de ekkor még mindig képes volt 27-28 csomós sebesség elérésére. Ennyivel volt képes haladni Tovey zászlóshajója, a King George V is. Amennyiben nem tudták volna lelassítani, a Bismarck elérhette volna Saint-Nazaire-t. Május 25-én röviddel 16:00 előtt Tovey a Victorious repülőgép-hordozót és a mellé rendelt négy könnyűcirkálót olyan haladási irány felvételére utasította, hogy az útnak indíthassa a torpedóbombázóit a német csatahajó ellen. 22:00-kor a Victorious fedélzetéről hat Fairy Fulmar vadászgép és a 825. tengerészeti repülőszázad (825 Naval Air Squadron) kilenc Fairy Swordfish torpedóbombázója szállt fel Eugene Esmonde korvettkapitány (lieutenant commander) vezetésével. A repülőgépek tapasztalatlan személyzete tévedésből kis híján a Norfolk ellen hajtott végre támadást. A zavaros brit akció előre riadóztatta a Bismarck légvédelmi tüzéreit. thumb\|jobbra\|300px\|A Bismarck szemből A Bismarck a fő- és másodlagos tüzérségét is felhasználta a légitámadás elhárítására minimális lőmagasságban a vízfelszínre leadott lövésekkel, melyek hatalmas gejzíreket hoztak létre a közeledő torpedóbombázók előtt, de egyik támadót sem sikerült lelőniük. A Bismarck sikeresen kikerült nyolc torpedót, de a kilencedik középen eltalálta a fő páncélöv magasságában. A robbanás egy tengerészt olyan erővel taszított a hangár falának, hogy életét veszítette és másik öt személy is megsebesült. A robbanás kisebb kárt okozott az elektromos berendezésekben, de a torpedók kikerülése érdekében végrehajtott manőverek jóval súlyosabb károkat okoztak: a gyors sebesség- és irányváltások következtében kilazultak a korábbi sérüléseket tömítő lékponyvák és egyre több víz tört be a hajóorrnál ütött lyukon, ami a bal oldali 2-es számú kazánterem elhagyását tette szükségessé. A második kazán kiesése az üzemanyagveszteséggel és növekvő orrnehézséggel a sebesség 16 csomóra való mérséklését tette szükségessé. Búvároknak sikerült megerősíteniük az orrban lévő lékponyvákat, ami után a hajó 20 csomóra növelhette a sebességét. A megmaradt üzemanyagmennyiség mellett ezt a sebességet tartották a leggazdaságosabbnak a francia partok eléréséhez.

Röviddel a Swordfishek támadása után a Bismarck és a Prince of Wales rövid tűzharcot vívott egymással, de most sem értek el találatot egymáson. A Bismarck kárelhárítói ezt követően ismét munkához láthattak. Félő volt, hogy a bal oldali 2-es kazánt elöntő víz behatol a 4-es turbógenerátor tápvízének rendszerébe és így sósvíz kerülhet a turbinákba. A sósvíz megrongálhatta volna a turbinák lapátjait és ez erősen csökkentette volna a hajó sebességét. Május 25-én reggel ez a veszély elhárult. A hajó 12 csomóra lassított, hogy a búvárok az elülső részből a hátulsó tartályokba pumpálhassák át a még használható üzemanyagot. Két vezeték összekapcsolásával sikerült pár száz tonna olajat átjuttatni ily módon a hajó egyik feléből a másikba.

Ahogy a hajók egyre délebbre, a német tengeralattjárók vadászterületére kerültek az üldözés során, Wake-Walker hajóinak cikk-cakkban kellett haladniuk az esetleges torpedótámadások megelőzése érdekében. Tíz percenként hol balra, hol jobbra tértek ki, hogy tartsák az általános haladási irányukat. A bal oldali fordulók során pár percre szem elől veszítették a Bismarckot, mivel az ekkor a Suffolk radarjának hatósugarán kívülre került. Május 25-én 03:00-kor Lütjens a maximális sebesség elérésére adott utasítást, mely ekkor 28 csomó volt, majd nyugati, azt követően pedig északi irány felvételét rendelte el. A manővert akkor hajtották végre, mikor épp az ellenséges radarok hatótávolságán kívül voltak. A Bismarck így sikeresen el tudott szakadni az ellenségtől és egy nagy kört leírva mögéjük kerülve folytatta útját kelet felé. A Suffolk kapitánya feltételezte, hogy a Bismarck nyugati irányban haladt tovább és erre kereste. Fél óra elteltével értesítette Wake-Walkert a kontaktus elvesztéséről, aki erre elrendelte egységeinek, hogy nappal szétszóródva vizuálisan próbáljanak rátalálni.

A Royal Navy keresőakciója kétségbeesett vállalkozás volt, mivel az abban részt vevő hajók nagy részének alacsony volt az üzemanyagkészlete. A Victorious repülőgép-hordozót és a kísérő cirkálóit nyugatnak küldték, Wake-Walker hajói nyugati és déli irányba, Tovey flottája pedig az óceán középső része felé haladva kereste a német csatahajót. Az Ark Royal repülőgép-hordozóval a sorai között Gibraltár felől érkező Force H (H jelű flottacsoport) ekkor még egy napi hajóútra volt tőlük.

A Bismarckon még érzékelték a Suffolk keresőlokátorának jeleit, amiből úgy gondolták, hogy nem járt sikerrel az elszakadási manőver, holott a német csatahajóról visszaverődő jelek valójában már túl gyengék voltak ahhoz, hogy a Suffolkon észlelhessék őket. Lütjens 09:32-től egy hosszú rádióüzenetet küldött a Párizsban székelő Marinegruppe Westnek. Párizsban tudtak arról, hogy a britek elveszítették a kapcsolatot a Bismarckkal, de ezt csak hat órával az üzenete után közölték vele. Lütjens rádiójeleit fogták a britek is és ebből meg tudták állapítani a hajója pozícióját és haladási irányát. Azonban a King George V fedélzetén téves kalkulációkat végeztek és Tovey emiatt úgy gondolta, hogy a Bismarck északi irányban az Izland és Feröer-szigetek közötti szoroson át igyekszik visszajutni Németországba. A brit hajók emiatt hét órán át haladtak a téves irányba. Mire a hibájukra rájöttek, a Bismarck és köztük már jókora távolság volt.

thumb\|balra\|300px\|Az Ark Royal repülőgép-hordozó Swordfish torpedóbombázókkal A brit kódfejtőknek sikerült pár német rádiójelet megfejteniük, köztük egy olyat, mely a Luftwaffe egységeinek adott parancsot a Brest felé tartó Bismarck támogatására. Ennek az üzenetnek május 25-ikei megfejtését egy Jane Fawcett nevű kódfejtőnek tulajdonítják. A francia ellenállástól kapott információk is megerősítették, hogy Luftwaffe-egységeket helyeztek át Brest térségébe. Tovey ezért az erőivel Franciaország felé fordulhatott és abban a térségben egyesíthette őket, ahol várhatóan a Bismarck áthaladhatott. A parti parancsnokság (Coastal Command) egyik Észak-Írországban állomásozó PBY Catalina gépekből álló százada is csatlakozott a kereséshez. Május 26-án 10:30-kor az Egyesült Államok haditengerészetének állományába tartozó Leonard B. Smith hadnagy vezette Catalina 690 tengeri mérfölddel északnyugatra Bresttől észlelte a Bismarckot, így 31 óra elteltével sikerült ismét lokalizálni és haladási irányát pontosan meghatározni. A bevetésen másodpilótaként részt vevő Smith hadnagy azon kilenc amerikai repülőtiszt egyike volt, akik hivatalosan mint "különleges megfigyelők" érkeztek a RAF-hoz. A Bismarck az akkor tartott sebességével egy napon belül a német tengeralattjárók és a Luftwaffe uralta vizekre érhetett volna és a brit hajók többsége nem volt elég közel ahhoz, hogy megállíthassa.

A britek utolsó esélye a James Somerville tengernagy vezette Force H és a hozzá tartozó Ark Royal repülőgép-hordozó volt. A Victorious, a Prince of Wales, a Suffolk és a Repulse üzemanyaghiány miatt kénytelen volt megszakítani a keresést. Így a Force H-n kívül már csak a King George V és a Rodney csatahajók maradtak meg a nehéz egységek közül, de ezek túl messze voltak a Bismarcktól.

Mikor a Catalina rátalált a Bismarckra már az Ark Royal felderítést végző Swordfish gépei is közel jártak hozzá és több torpedóbombázó is meghatározta a csatahajó helyzetét mintegy 60 tengeri mérföldre az Ark Royaltól. Somerville a Swordfishek visszatérte után azonnal támadást rendelt el és felszerelték rájuk a torpedókat. Ugyanakkor a Sheffield cirkálót előre küldte a Bismarck szemmel tartására, de erről a gépek pilótáit nem értesítették. A támadó repülőgépek pilótái abban a tudatban szálltak fel, hogy csak a német csatahajóval találkozhatnak, így a Sheffieldet a német hajónak vélték és a kötelék több gépe támadást intézett ellene. Az új fejlesztésű mágneses gyújtókkal ellátott torpedók azonban nem működtek megfelelően, több a víznek csapódva egyből felrobbant. A működő torpedókat a Sheffield sikeresen ki tudta kerülni, így sértetlenül vészelte át a „baráti tüzet”.

thumb\|300px\|Egy Swordfish visszatér az Ark Royalra a Bismarck elleni támadás után

Visszatérve az Ark Royalra a Swordfisheket a régi és jól bevált érintőgyújtókkal ellátott torpedókkal szerelték fel. A 19:10-kor megindított második támadásban 15 Swordfish vett részt. 20:47-kor a repülőgépek a felhőkön át ereszkedni kezdtek a támadási magasság eléréséhez. Érkezésük előtt röviddel a Bismarck nehéztüzérségével tüzet nyitott a hozzá közelebb kerülő Sheffieldre és azt a második sortüzével villába fogta. A közelben becsapódó repeszdarabok a cirkáló legénységének három tagjával végeztek és többeket másokat megsebesítettek valamint használhatatlanná tették a radarantennákat. A brit cirkáló erre mesterséges füstfüggöny leple alatt gyorsan visszavonult.

Ezt követően lendültek támadásba a Swordfishek, a Bismarck pedig éles kitérő manőverbe kezdett és közben a légvédelmi ütegei folyamatosan tűz alatt tartották a közeledő gépeket. A fél óráig tartó támadás több hullámát vissza tudta verni a csatahajó légvédelme, de a kioldott torpedók közül végül kettő eltalálta. Az egyik torpedó a hajó bal oldalán középen csapódott be, pont a fő páncélöv alsó pereme alatt. A robbanás erejét nagyrészt elnyelte a torpedóvédelmi rendszer és az övpáncél, de a csekély szerkezeti károsodások okoztak némi vízbetörést. A második célt találó torpedó a Bismarckot a tatjánál érte szintén a bal oldalon, közel a bal oldali kormánylapát rúdjához. A robbanás következtében a kormánylapátok beragadtak.

A sérült kormányszerkezet miatt a Bismarckkal nem tudtak már egyenesen haladni. A jobb oldali kormánylapátot ugyan sikerült kiszabadítani, de a bal oldalit nem lehetett kimozdítani 12°-os bal oldali állásból. A sérült kormánylapát lerobbantására tett javaslatot Lütjens elutasította azzal, hogy a detonáció megrongálhatja a hajócsavarokat is és ezzel a csatahajó végképp menthetetlenné válna. 21:15-kor Lütjens jelentette Párizsnak, hogy a hajója kormányozhatatlanná vált.

### A Bismarck elsüllyedése

A bal oldali kormánylapát beragadása miatt a Bismarck nagy kört leírva tudott csak haladni és így képtelen volt elmenekülni Tovey közeledő erői elől, az erős szél és a tengerjárás pedig észak felé, Tovey erőinek irányába sodorta. Bár az üzemanyaghiány jelentősen csökkentette a rendelkezésre álló brit hajók számát, a King George V és a Rodney csatahajók valamint a Dorsetshire és a Norfolk nehézcirkálók még mindig bevethetők voltak a német csatahajó ellen. Lütjens május 26-án 21:40-kor a következő üzenetet küldte a főparancsnokságnak:

"A hajó kormányozhatatlan. Harcolni fogunk az utolsó golyóig. Éljen soká a Führer."

Hitler 01:30-kor a hajó legénységének küldött tömör válasza így szólt:

"Egész Németország Önökkel van. Amit még meg lehet tenni, megtesszük."

Sötétedéskor a Bismarck rövid ideig tüzelt a Sheffieldre, mire az gyorsan elmenekült. A Sheffield elveszítette az alacsony látótávolság miatt a Bismarckot és Philip Vian öt rombolóból álló csoportját küldték az éjszakai szemmel tartására.

A rombolók 22:38-kor találkoztak a Bismarckkal és a csatahajó azonnal tüzet nyitott rájuk a 38 cm-es, majd a 15 cm-es ágyúival. A harmadik sortűz leadása után villába fogta a hozzá legközelebb merészkedő lengyel Piorun rombolót, de az folytatta a megközelítést, míg egy  méterről kilőtt sortűz közvetlen közelében becsapódó lövedékei visszavonulásra nem késztették. A lengyel romboló ekkor szem elől vesztette a csatahajót és később már nem talált rá. Vian többi rombolója egész éjszaka zaklatta a Bismarckot. Világító lövedékekkel próbálták megvilágítani a támadások előtt és tucatnyi torpedót lőttek ki rá, de ezeket mind a hatótávolságukon kívülről indították útnak, mivel a pontos tűzben nem tudták kellő mértékben megközelíteni a csatahajót. Bár négy találatot is jelentettek, emiatt valójában egy sem ért célt.

Hajnalban 05:00 és 06:00 között a németek megpróbálkoztak az egyik Arado 196-os hidroplán útnak indításával, mely magával vitte volna a Hood elsüllyesztéséről készült filmfelvételeket, a hajónaplót és más fontos iratokat. Ekkor derült csak ki, hogy a Prince of Wales harmadik találata oly mértékben megrongálta a katapult gőzvezetékét, hogy az használhatatlanná vált. Mivel a repülőgép így már csak tűzbiztonsági kockázatot jelentett, a katapultról belökték a vízbe.

bélyegkép\|jobbra\|300px\|A Rodney brit csatahajó thumb\|300px\|A Rodney lövéseket ad le a távolban lángokban álló Bismarckra

Május 27-én reggel tűntek fel a színen a brit csatahajók. A King George V vezette a támadást, a Rodney tőle balra kissé lemaradva követte. Tovey azt tervezte, hogy egyenesen feléje tart a hajóival, míg 8 tengeri mérföldre meg nem közelíti és ekkor délnek fordulva párhuzamos irányba állítja a csatahajóit a Bismarckkal. 08:43-kor a King George V őrszemei észlelték a német csatahajót  méteres távolságban. Négy perccel később a Rodney két elülső tornyának 6 darab 406 mm-es ágyúja tüzet nyitott, majd a King George V 356 mm-es ágyúi is eldördültek. A Bismarck 08:50-kor viszonozta a tüzet az elülső lövegtornyaival és már a második sortüzével villába fogta a Rodneyt. Ezt követően a Bismarck egyre nehezebben tudott célozni, mivel a nagy hullámverésben a hajó mozgása kiszámíthatatlanná vált és a biztos haladási irány hiányában Schneider tüzértiszt nem tudta pontosan megállapítani a lőtávolságot.

A távolság csökkenésével a hajók másodlagos tüzérsége is bekapcsolódott a küzdelembe és közelebb érve a Norfolk és a Dorsetshire cirkálók is tüzet nyitottak a 203 mm-es ágyúikkal. Az első találatokat a Rodney jegyezte a 09:02-kor leadott sortüzével, melynek több lövedéke célba talált. Az egyik 406 mm-es gránát a Bismarck elülső felépítményébe csapódott megölve több száz embert és megrongálva a két elülső lövegtornyot. A túlélők beszámolói alapján a találat mindenkit megölhetett a hajó vezetői törzséből, köztük Lindemann kapitányt és Lütjens tengernagyot is. A parancsnokságot kiesésükkel a rangidős Hans Oels elsőtiszt vette át. Ez a gránát a fő tűzvezető rendszert is tönkretette és végzett valószínűleg Schneider tüzértiszttel is. A sortűz egy másik lövedéke az elülső lövegtornyoknál csapódott be súlyosan megrongálva azokat. 09:27-kor egy sortüzet még el tudtak velük ereszteni, majd végleg elnémultak.

A megmaradt hátsó tornyok tűzvezetésének irányítását a hátsó parancsnoki központból Burkhard von Müllenheim-Rechberg hadnagy vette át. Három sortüzet még le tudott adni, mielőtt egy lövedék tönkre tette volna az itteni távolságmérőt is. Ekkor utasította a lövegtornyokat a küzdelem önálló folytatására, de 09:31-re már ez a két lövegtorony is harcképtelenné vált.

A küzdelem során a Bismarck egyik lövedéke 6 méterre a Rodney orra előtt csapódott a vízbe és megrongálta a jobb oldali torpedóvető csövét. Ez a gránát volt a legközelebb ahhoz, hogy közvetlen találatot érjen el az ellenségen. Ellenben a Bismarck felépítményei a számos becsapódás hatására romhalmazzá váltak és a hajó teljes hosszában lángokban állt. A tatja a vízbetörés hatására megsüllyedt és a hajó 20 fokkal megdőlt balra. A Rodney  méterre megközelítette és folytatta a hajó lövetését. Tovey úgy érezte, hogy nem szüntetheti be a tüzelést addig, míg a németek nem vonják be a hadilobogót vagy nyilvánvalóvá nem válik, hogy a hajó elhagyására készülnek. 10:00-ra két csatahajója több mint 700 nehézgránátot (356 ill. 406 mm) lőtt el, közülük sokat nagyon közeli távolságból. Tovey a Bismarck szívósságát látva állítólag keserűen így fakadt ki: "Gyorsan, fussatok és hozzátok ide a darts-os nyilaimat, talán azok el tudják süllyeszteni ezt az átkozott hajót!"

A Rodney kilőtt két torpedót a bal oldali torpedóvető csöveiből és egy elért találatot vélt elérni velük. Ez a találat vitatott, de amennyiben igaz, akkor ez az egyetlen eset, mikor egy csatahajó megtorpedózott egy másikat.

thumb\|upright\|left\|300px\|A Dorsetshire túlélőket ment ki a vízből Miután a Bismarck összes lövege harcképtelenné vált, Hans Oels elsőtiszt utasította a fedélzet alatt tartózkodókat a hajó elhagyására, a géptermekben lévőket pedig a hajó fenékszelepeinek megnyitására illetve az önelsüllyesztéshez szükséges robbanótöltetek előkészítésére. Gerhard Junack főgépész a töltetek 9 perces időzítésre való beállítását rendelte el. Mivel a hangosbemondó rendszere is megsérült és nem volt biztos abban, hogy a parancs mindenhova eljutott, egy embert megbízott azzal, hogy a hajót bejárva terjessze az utasítást. A hírnök többé már nem tért vissza. Junack élesíttette a tölteteket, majd parancsot adott a hajó elhagyására. Bajtársaival hallották a töltetek robbanásának dörejét, ahogy felfelé haladtak a különböző fedélzeteken. Oels elsőtiszt a helyiségeket sietve bejárva szólította fel az embereket a hajó elhagyására. Mikor a fedélzetre ért egy becsapódó lövedék robbanása megölte kb. száz másik tengerésszel együtt. A felső fedélzeten az emberek a nagy lövegtornyok mögött próbáltak fedezéket találni a sűrűn becsapódó lövedékekkel szemben. A hajó elhagyásakor háromszoros Sieg Heil!-t kiáltottak, egyesek elénekelték még a Deutschlandliedet is.

A négy brit hajó összesen több mint 2800 lövedéket lőtt ki a német csatahajóra melyek közül több mint 400 célba talált. A Bismarckot azonban láthatólag nem lehetett ágyútűzzel elsüllyeszteni, ezért 10:20 körül az üzemanyaghiánnyal küszködő Tovey utasította a Dorsetshire cirkálót a Bismarck torpedókkal való elsüllyesztésére, majd a csatahajóival hazaindult. A Dorsetshire két torpedót lőtt ki a Bismarck jobb oldalára melyek közül az egyik célba talált. Ezután megkerülve a csatahajót újabb torpedót lőtt ki a bal oldalára, mely szintén talált. Mikor ezeket a torpedókat útnak indította, a Bismarck a legénysége által robbantott töltetek miatt már olyan mértékben megdőlt, hogy a víz részben már a fedélzetet nyaldosta. Az utolsóként kilőtt torpedó a Bismarck már víz alatt lévő bal oldali felépítményét találhatta el. 10:35 körül a Bismarck felborult és lassan a tatjával előre 10:40-re hullámsírba merült.

A hajót annak felborulásakor elhagyó Junack nem látott vízvonal alatti sérüléseket a hajótest jobb oldalán. Von Müllenheim-Rechberg sem látott sérüléseket itt, de feltételezte, hogy a hajó már víz alatti bal oldala jóval nagyobb mértékben sérült. 400 ember lehetett ekkor a vízben és a Dorsetshire a Maori rombolóval hozzálátott a kimentésükhöz kötélhágcsókat leengedve a távolból feléjük úszó hajótörötteknek, akik egy órányi úszás után értek el a hajókig. 11:40-kor a Dorsetshire parancsnoka elrendelte a mentési akció megszakítását mikor az őrszemek kisebb füstöt észleltek a közelben, melyről elképzelhetőnek tartották, hogy egy tengeralattjárótól származik. A brit hajók teljes gőzzel elhagyták a helyszínt, hátrahagyva a több száz tengerben sodródó hajótöröttet. A Dorsetshire eddigre 85 túlélőt mentett ki, a Maori 25-öt. A helyszínre később érkező német U 74 tengeralattjáró három túlélőt talált és a Sachsenwald meteorológiai hajó is kimentett még kettőt. Az egyik britek által kimentett tengerész másnap belehalt az elszenvedett sérüléseibe, őt hullámsírba temették. A hajó kifutásakor fedélzetén lévő több mint 2200 főből csak 114 maradt életben. John Tovey tengernagy így emlékezett vissza a Bismarck utolsó harcára:

"A Bismarck a leghősiesebb módon vette fel a kilátástalan küzdelmet a nyomasztó túlerővel, méltón a Császári Haditengerészet régi napjaihoz és zászlói még mindig lobogtak midőn a hullámok alá merült."

### Elvesztésének következményei

A Bismarck elsüllyedése után a magára maradt Prinz Eugennek hajtóműproblémái adódtak és kénytelen volt Brestbe hajózni, ahova június 1-én érkezett meg. A bevetés során nem találkozott kereskedelmi hajókkal. A következő napok-hetek során a britek a hadművelet támogatására kiküldött tartályhajók elfogására indítottak akciókat és a kilenc tankerből hét hamarosan a tenger fenekére került. A Bismarck elvesztése érzékenyen érintette a német hadvezetést, mivel ez a hajó tette ki a kapitális hajóik egynegyedét és egyike volt annak a két teljes értékű csatahajónak, melyekkel erős kísérettel ellátott konvojokat is támadhattak volna. A másik oldalon a Hood ellenben egy volt a Royal Navy szolgálatban lévő 16 kapitális hajója közül, azok közül is az egyik régebbi egység volt, így elvesztése a flotta feladatainak elvégzése szempontjából nem okozott akkora problémát.

Bár a radarral felszerelt ellenséges hadihajók nagy veszélyt jelenthettek a portyázó német hajókra, az ilyen bevetéseket a Seekriegsleitung továbbra is szorgalmazta. A nyílt óceánra kifutó hadihajók nagy erőket kötöttek le és ezt az előnyt elég nagynak tekintették ahhoz, hogy lemondjanak róla. Emellett a Bismarck bevetéséből a német vezetés azt a következtetést vonta le, hogy testvérhajója a Tirpitz jó eséllyel szállhat szembe egy olyan konvojjal, melyet egy régebbi csatahajó kísér. Megállapításaik szerint a hadművelet kudarcát a kedvezőtlen időpont és útvonal okozta, ezért a következő hadműveleteket a Dán szorosok és a norvég partok érintése nélkül tervezték indítani, vagy amennyiben mégis Norvégiából került volna sor az indítására, úgy az ide való áthelyezés után még heteket vártak volna, kivárva, hogy a britek figyelme lelankadjon.

Hitler a június 6-ai Raeder tengernaggyal folytatott megbeszélésen úgy ítélte meg, hogy a Barbarossa hadművelet sikere teljesen új helyzet elé állíthatja Nagy-Britanniát és ezért felesleges lenne további kockázatos akciókat végrehajtani az Atlanti-óceánon július közepéig. Közben 1941. július 7-én az Egyesült Államok megszállta Izlandot és fokozta Nagy-Britanniát segítő felderítő tevékenységét, így az Atlanti-óceán megközelítése a Dánia-szoroson keresztül még veszélyesebbé vált volna és így a tartályhajók sem támogathatták már a portyázó egységeket a térségben. Az ily módon megváltozott stratégiai helyzet és az olajhiány végül a Tirpitz Atlanti-óceánon való bevetésének elmaradásához vezetett.

A Szovjetunió elleni háború elhúzódásával nagyobb figyelmet kaptak a Jeges-tengeren haladó konvojok, melyeket a német hadihajók a Norvégia északi részén lévő támaszpontokról is fenyegethettek, ezért ide helyezték át a német felszíni flotta nagy részét, többek között a Tirpitzet is. Innen kiindulva hamarabb elérhették a hajókaravánok útvonalát és emellett a Luftwaffe támogatására is nagyobb mértékben számíthattak. E fejlemények miatt a Rheinübung maradt az utolsó Atlanti-óceánra felszíni hadihajókkal vezetett német hadművelet a háború során.

## A hajó maradványai

### A Bismarck megtalálása

A Bismarckot 1989. június 8-án találta meg a Dr. Robert Ballard vezette mélytengeri kutatócsoport. Ő vezette azt az expedíciót is, mely korábban rátalált a Titanicra. Megtalálásakor a Bismarck egyenesen állt az óceán fenekén  méteres mélységben, mintegy -re Bresttől nyugatra.

Elsüllyedésének rekonstrukciója szerint átfordulásakor a négy nagy lövegtorony elvált a hajótesttől, mely a hullámok alá merülve ismét eredeti helyzetébe állt vissza, közben sérült tatját, kéményét, valamint az árboctornyot leszakíthatta a rájuk nehezedő nagy közegellenállás. Közel tíz percig tartó útja után a mélytengeri síkságból 1000 méterre kiemelkedő kihunyt víz alatti vulkánon ért talajt kb. sebességgel, majd annak oldalán egy közel 2 km-es földcsuszamlást idézett elő és orral előre lecsúszott a hegy oldalának kétharmad részén. (lásd: szimuláció)

Ballard vizsgálata nem talált gránát által okozott rést az erősen páncélozott citadella víz alatti részén. Nyolc lyukat számoltak össze a hajótesten: egyet annak jobb oldalán és hetet a bal oldalán – mindet a vízvonal felett. A lyukak egyike a hajóorr jobb oldalán, a fedélzeten található. A sérülés alakjából és szögéből ítélve ez a lövedék balról érkezett és a jobb oldali horgonyláncot találta el. A lánc eltűnt ebben a lyukban. A lyukak közül hat a hajó közepén található. Három repeszdarab áthatolt a felső repeszvédő páncélzaton (felső páncélövön) és egy átlyukasztotta a fő páncélövet. Távolabb hátul, párhuzamosan a katapulttal egy nagy lyuk látható a fedélzeten. A távirányítású tengeralattjárók felvételein nem látható gránátbecsapódás a hajó oldalán, ezért valószínű, hogy a lövedék csak a fedélzet páncélzatát érte és ütötte át.

Nagy horpadások voltak annak a jelei, hogy a King George V 356 mm-es lövedékei lepattantak a Bismarck övpáncélzatáról. Ballard nem talált olyan benyomódásokat, melyek olyan hajók elsüllyedésekor keletkeznek, melyek belsejében volt még levegő. Ilyen esetben ugyanis a víz külső nyomása megroppantja a hajótestet. Ballard azonban kiemeli, hogy a hajótest viszonylag jó állapotban van és tényként állapítja meg a berobbanás (implózió) elmaradását. Ez arra utal, hogy a Bismarck rekeszeit elárasztották a hajó süllyedésekor, ami a túlélők azon beszámolóját támasztja alá, miszerint a saját legénysége süllyesztette el a hajót. Ballard ezt még kiegészíti a következőkkel: "egybenlévőnek tűnő hajótestet találtunk mely viszonylag sértetlenül vészelte át a süllyedést és a [tengerfenéknek való] ütközést". Csapata arra a következtetésre jutott, hogy a hajó elmerülésének oka önelsüllyesztés volt a géptermek fenékszelepeinek megnyitásával a német túlélők beszámolóinak megfelelően. Ballard a roncs pontos helyszínét titokban tartotta, hogy mások ne kezdhessenek sírrablásnak minősülő szuvenírgyűjtésbe a hajóról.

A süllyedés közben a hajó tatrésze leválhatott, mivel azt nem találták meg a roncs közelében és később sem lelték fel. A tatrész nagyjából a torpedótalálat magasságától hiányzik, ami felveti a konstrukciós hiba lehetőségét. A tatrészt több gránát is eltalálta, ami tovább súlyosbította a torpedó okozta sérüléseket. Ez, valamint hogy a hajó farral előre süllyedt, felveti annak a lehetőségét, hogy szerkezetileg nem volt már mi a helyén tartsa a tatot és az emiatt akár már a felszínen leválhatott. 1942-ben a Prinz Eugen nehézcirkáló tatját is torpedótalálat érte, mire az összeomlott. Ezt követően az összes nagy német hadihajón megerősítették a tatot.

### Későbbi expedíciók

thumb\|upright\|jobbra\|300px\|A Bismarck modellje a Drezdai Hadtörténeti Múzeumban 2001 júniusában a Deep Ocean Expeditions társaság a Woods Hole Oceanographic Institution-nel újabb vizsgálatot hajtott végre a hajóroncson orosz gyártmányú mini-tengeralattjárók segítségével. Az eredményeket összefoglalva William N. Lange, a Woods Hole óceanológiai társaság egyik szakértője a következő megállapítást tette: "Nagy számú lövedék ütötte lyuk látható a felépítményen és a fedélzeten, de ennél kevesebb figyelhető meg a hajó oldalán és egy sem a vízvonal alatt." Az expedíció nem talált a fő páncélövön áthatoló gránát okozta sérülést, sem a vízvonal alatt, sem az felett. A vizsgálók számos hosszú bevágást figyeltek meg a hajótesten, de ezek véleményük szerint a tengerfenékre való leérkezéskor keletkezhettek. Az expedíciót a csatahajó két túlélője is elkísérte. Az egyik mini-tengeralattjáró a Blohm & Voss hajógyár emléktábláját helyezte el a hajó parancsnoki tornya előtt.

Egy hónappal később, 2001 júliusában egy brit tv-csatorna által finanszírozott angol-amerikai csoport tett expedíciót a roncshoz. Mivel annak pontos helyét nem hozták nyilvánosságra, a csoport a vulkánt felhasználva tájékozódott, mely az egyetlen ilyen képződmény volt a térségben. Távirányítású víz alatti járműveket, úgynevezett ROV-okat (Remotely operated underwater vehicle) használva a hajótest lefilmezéséhez a csapat arra a következtetésre jutott, hogy a hajó a harcban elszenvedett sérülések miatt süllyedt el. David Mearns, az expedíció vezetője azt állította, hogy súlyos sérüléseket találtak a hajótesten, melyről így vélekedett: "Az az érzésem, hogy ezeket a réseket valószínűleg csak meghosszabbította a [vulkánon való] lecsúszás, de azokat eredetileg torpedók okozták."

A 2002-ben megjelenő, James Cameron részvételével és rendezésével készült dokumentumfilm (Expedition: Bismarck) 2002 május-júniusában kisebb és kormányozhatóbb orosz gyártmányú Mir-tengeralattjárók segítségével forgatott felvételek révén igyekezett rekonstruálni a hajó elsüllyedéséhez vezető eseményeket. Ez volt az első alkalom, mikor a hajótestbe is betekintést nyerhettek a kutatók. A vizsgálataik végén arra az eredményre jutottak, hogy a hajó nem szenvedett el kellő mértékű sérüléseket ahhoz, hogy ezek által süllyedjen el. Ennek oka más nem lehetett, minthogy a saját legénysége süllyesztette el. A közeli vizsgálatok megerősítették, hogy egyetlen torpedó vagy gránát sem hatolt át a hajó belső héján. A belső részek vizsgálatához használt kisméretű ROV-ok felvételei alapján Cameron arra a megállapításra jutott, hogy a torpedók robbanásai nem tudták összezúzni a torpedóválaszfalakat.

A sokszor eltérő vélemények ellenére a szakértők általában egyet értenek abban, hogy a Bismarck elsüllyedt volna akkor is, ha a legénysége előzőleg nem teszi meg ehhez a megfelelő intézkedéseket. Ballard úgy becsülte, hogy a Bismarck még egy napot a felszínen tudott volna maradni azt követően, hogy a britek felhagytak a lövetésével és így a Royal Navy megkaparinthatta volna a hajót.

A kérdésre, hogy a Bismarck elsüllyedt-e volna, ha a németek nem süllyesztik el maguk, Cameron a következőképp válaszolt: "Biztosan. De ez fél napig eltartott volna." Mearns ezt követően megjelent Hood and Bismarck című könyvében elismeri, hogy a hajó az önelsüllyesztés következtében merült a habok alá, de szerinte a legénységének e cselekedete csak pár perccel gyorsíthatta fel az elkerülhetetlent. Ballard később a következő konklúziót vonta le: "Ami az én véleményemet illeti, a britek süllyesztették el a hajót, függetlenül attól, hogy ki tette meg ehhez az utolsó lépést."

Ludovic Kennedy későbbi megállapítása szerint "A britek nem igazán szeretik beismerni [hogy a Bismarckot a német legénység süllyesztette el], mivel szeretik azt hinni, hogy ezt csakis ők egyedül vitték végbe, de ez nem éppen így volt."

## Emlékezete

thumb\|upright\|jobbra\|300px\|Emléktábla Laboe-ben A Bismarck nevét háromszor említették a Wehrmacht jelentéseiben a Rheinübung kapcsán. Először a Dánia-szorosban lezajlott csata után adtak hírt a győzelemről, másodszor a hajó elvesztését adták hírül röviden, majd egy harmadik alkalommal túlzó jelentést adtak ki arról, hogy a csatahajó elsüllyesztett egy rombolót és légvédelme lelőtt öt repülőgépet. (Ezeket a veszteségeket a britek valóban elszenvedték a Bismarck elleni hadműveletek kapcsán, de egyiket sem közvetlenül a német csatahajó behatására.) 1942 szeptemberében Hitler hozzájárult, hogy a Nauticus című tengerészeti évkönyvben a csatahajó legénységére és a flottaparancsnokra emlékező cikk jelenjék meg (lásd itt).

Közel két évtizeddel az események után számos a Bismarck történetével foglalkozó sajtótermék látott napvilágot. 1958-ban Alistair MacLean írt novellát a Bismarck bevetéséről The Sinking of the Bismarck címmel, majd C. S. Forester 1959-ben publikálta Last Nine Days of the Bismarck című könyvét, mely alapjául szolgált a következő év során megjelenő Sink the Bismarck mozifilmnek. A film Németországban Die letzte fahrt der Bismarck címmel került vászonra. A drámai hatás fokozásának kedvéért a filmben a Bismarckkal elsüllyesztetnek egy rombolót és lelövetnek két repülőgépet. Szintén 1959-ben jelentette meg Johnny Horton Sink the Bismarck című dalát. 1960-ban az amerikai Homer & Jethro szerzőpáros paródiát készített a dalhoz We didn’t sink the Bismarck címmel. 1961-ben a brit Combat magazin jelentetett meg egy képregényt az 1941 májusi eseményekről.

Maradványainak 1989-es megtalálása után ismét nagyobb figyelem fordult a Bismarckra, rövid pályafutásának történetével és műszaki elemzésével kapcsolatban rendszeresen jelennek meg publikációk. Mivel nemzetközi vizeken süllyedt el, jog szerinti tulajdonosa a német állam. Németország a roncsot hadisírrá nyilvánította és tárgyakat a felszínre hozni, valamint expedíciókat a hajó belsejébe tenni csak a német állam hozzájárulásával lehet.

2019 májusában a történelmi témákat feldolgozó Sabaton metalegyüttes Bismarck címmel adott ki kislemezt.

## Függelék

### Adolf Hitler vízrebocsátáskor mondott beszéde

### Ernst Lindemann szolgálatba állításkor mondott beszéde

Az alábbi rész Ernst Lindemann sorhajókapitánynak, a csatahajó parancsnokának a szolgálatba állítási ünnepségen, 1940. augusztus 24-én 12:00-tól mondott beszédét tartalmazza. A szöveg a KBismarck.com oldalon fellelhető angol nyelvű szöveg fordítása. A benne felszabadító háborúkként megadott időszak a napóleoni idők francia megszállásai és annexiói elleni küzdelemre vonatkozik. A hajó vízrebocsátásakor Németország még nem állt hadban, de a szolgálatba állításakor már túl volt a sikeres nyugati hadjáraton is. Ennek megfelelően Lindemann már nyíltan a világ legnagyobb csatahajójaként említi a Bismarckot, melynek vízkiszorítása meghaladta a hivatalosan engedélyezettet.

Az átadási ceremónia végén a zenekar a himnuszt (Deutschlandlied), a Horst Wessel-indulót és az Englandlied utolsó versszakát játszotta el.

## Fordítás


## Internetes források

- Antonio Bonomi: The Denmark Strait Battle, May 24th 1941
- William Jurens, William H. Garzke, Robert O. Dulin, John Roberts, Richard Fiske: A Marine Forensic Analysis of HMS Hood and DKM Bismarck , SNAME Transactions, Vol. 110, 2002, 115-153. o. (előbbi forrás PDF-ben)

## Kapcsolódó magyar nyelvű irodalom

- Ludovic Kennedy: Óriások csatája; ford. Balabán Péter; Európa Kiadó, Budapest, 1983
- Miloš Hubáček: Lángoló óceán, Kossuth–Zrínyi, 1978
- Alistair MacLean: Hajtóvadászat, Lap-ics, 1994 (novellagyűjtemény)
- Gulyás Géza: Vadászat a Bismarck csatahajóra, Kard és Toll, 2006/1., 163-180. o.)
- Izolde Johannsen (2017) Gránátok a becsületért Budapest, Underground Kiadó

## További olvasmányok

- Ballard, R. (1990). The Discovery of the Bismarck. New York, NY. Warner Books Inc.
- Nathan Okun: Armor Protection of the Battleship Bismarck, (1991. június 9.)
- Robert J. Winklareth: The Not-So-Mighty Bismarck, Naval Institute Magazine, 2017 december, 20-22. o.

## Linkek

- KBismarck.com – The Battleship Bismarck (angol)
- dieBismarck.de – Információk a Bismarck legénységéről (német)
- Bismarck-class.dk – Információk a Bismarck-osztály egységeiről (angol)
- Photos of the Wreck of Battleship Bismarck – 2001 júliusi expedíció fotóanyaga (angol, Channel 4, 2001. július)
- Schlachtschiff.com / Schlachtschiff Bismarck (német)
- German-Navy.de – (angol)
- Bismarck-Klasse – Információk a Bismarckról a waffenhq.de oldalon
- Bismarck-képgaléria

## Dokumentumfilmek

- Hogyan süllyesztette el a Bismarck az HMS Hoodot?, (2012, magyar)
- A Bismarck elsüllyesztése (National Geographic 2010, magyar)
- Hunt for the Bismarck (History Channel 2007, magyar)
- Hunt for the Bismarck (angol)
- Das letzte Gefecht der Bismarck (német)
- Die Bismarck – Mythos unter wasser (német)
- Versenkt die Bismarck – Verdammte See (német)
- The Battle of Hood and Bismarck, 1. rész: The Mighty Hood, 2. rész: Sink the Bismarck (angol)
- Mega disasters – The Bismarck (angol)
- Nazi Supership (angol)
- Expedition Battleship Bismarck (James Cameron-féle mélytengeri expedíció, 2002 – angol)
- Search For Battleship Bismarck (National Geographic Video, 1995 – angol)
- Die Todesfahrt der Bismarck (ZDF History 2009, német)
- The Maiden Voyage of the German Battleship Bismarck (David Mearns vezette brit expedíció 2001, angol)
- Expedition: Bismarck. (Discovery 2002, 92 perc – James Cameron féle expedíció)
- Die Todesfahrt der Bismarck (ZDF, német)
- Who sank the Bismarck, (National Geographic, 2010)
- Der Untergang der Bismarck

Archív felvételek

- Vízrebocsátás (Hamburg, 1939. 02. 14.)
- Filmfelvétel a Rheinübung hadműveletről – A Prinz Eugenről készített filmfelvétel, benne felvételek a Bismarckról a Dánia-szorosban vívott ütközet során (némafilm)
- A Dánia-szorosban vívott ütközet bejelentése a német rádióban – 1941. május 24.
- After the Bismarck (felvételek a csatahajó utolsó harcáról egy brit filmhíradóban, British Pathé, 1941)

Megfilmesítés

- Sink the Bismarck (20th Century Fox, 1960, angol); Die letzte Fahrt der Bismarck (a film német szinkronnal)

Zene

- Johnny Horton: Sink the Bismark (1959)
- Homer & Jethro: We Didn't Sink the Bismark (1960)
- Sabaton: Bismarck (2019)

[Hajótörést szenvedett vagy elsüllyesztett hajók](Kategória:Hajótörést_szenvedett_vagy_elsüllyesztett_hajók "wikilink") [Német csatahajók a második világháborúban](Kategória:Német_csatahajók_a_második_világháborúban "wikilink")