„F → h” hangváltozás a spanyol nyelvben
A spanyol nyelv hangtana A spanyol nyelv története
Az „f → h” hangváltozás a spanyol nyelv egyik legfeltűnőbb sajátossága, amelyben – meghatározott fonológiai környezetben – a latin eredetű szókezdő - hehezetté alakult, majd eltűnt a sztenderd nyelvváltozatokban (viszont néhány szóban ma is ejtik Andalúzia és Közép-Amerika egyes részein, illetve a keleti asztúriai nyelvjárásokban); helyét ma néma h- őrzi a helyesírásban. E hangváltozás szintén megtalálható az okcitán nyelv gascon dialektusában, a szárd nyelv legarchaikusabb, nuorói dialektusának középső változataiban, elszórtan bizonyos itáliai dialektusokban, valamint az isztrorománban, azonban a spanyol az egyetlen jelentősebb nyelv, ahol ez állandósult és bekerült a sztenderd irodalmi változatba. Ez a szócikk a hangváltozásról folytatott nyelvészeti kutatások eredményeit, illetve a jelenség létrejöttében közrejátszó körülményekről és okokról szóló eddigi elméleteket ismerteti.

## Az /f/ hang helye a latin fonológiában

### Az /f/ illeszkedése a mássalhangzókészletbe

A latin nyelvben az /f/ hang kizárólag szókezdő helyzetben állhatott az eredeti latin tőszavakban, szóközi helyzetben csak kölcsönszavakban fordult elő (például ’vöröses’). Természetesen azok a képzővel létrejött szóösszetételek, amelyek második tagja -fel kezdődött, szóközi -et mutattak: ’megvéd’, ’összekever’ stb. Ez az /f/ hang meglehetősen gyengén illeszkedett a latin mássalhangzórendszerbe, hiszen ez volt az egyetlen ajakréshang, és nem volt semmilyen párja az /s/ kivételével, vagyis viszonylag védtelen volt a fonetikai változásokkal szemben.

### Az /f/ ejtése valóban [f] volt?

Az előző szakaszban leírtakon túl elképzelhető, hogy az betűvel jelölt hang valódi ejtése nem is labiodentális, hanem inkább bilabiális volt. A mai tudományos ismereteink alapján ezt nem lehet pontosan megállapítani. Az /f/ fonológiai izoláltsága miatt akár mindkétféle ejtés is előfordulhatott. Néhány kutató úgy véli, hogy a kasztíliai dialektus által kifejlesztett sajátosság volt csak az eredetileg ott beszélt indoeurópai dialektusok hatására, de nem általánosan elterjedt ejtésmód Hispániában. E feltevés bár lehetséges, nem erősíthető meg. Mindenesetre, az iberoromán dialektusokban a bilabiális ejtés látszik elterjedtebbnek és sokkal valószínűbbnek. Az /f/ labiodentális ejtése, amely megtalálható a portugál, katalán, francia, olasz és román nyelvekben, a \> változás mintájára jöhetett létre azokon a területeken, ahol az eredeti latin hang – a kései artikulációt követően – /v/-ként szilárdult meg. Ez utóbbi változás azonban az észak-spanyolországi területeken nem ment végbe, vagyis ha azt feltételezzük, hogy az /f/ labiodentális ejtésű volt, nem lett volna zöngés párja, így szintén nem illeszkedett volna a mássalhangzók rendszerébe.

## Az /f/ alakulása a kasztíliai nyelvjárásban

### Lehetséges ejtésváltozatok és előfordulásuk

Az /f/ fonéma bilabiális zöngétlen réshangként való ejtése instabilnak bizonyul, így hajlamos a környező hangok hatására bizonyos fonetikai módosulások elszenvedésére. Az hangnak tehát hangkörnyezetétől függően lehetett feszesebben, illetve lazábban artikulált kiejtése. A feltételezések szerint korábban háromféle artikulációja létezett:

- az /o, u/ magánhangzók előtt,
- (ugyanezzel a jelöléssel egyenértékű a is) a /w/ félhangzó előtt, illetve
- az egyéb helyzetekben /i, e, a/, valamint /j, r, l/ előtt.

Amikor egy beszédhangnak többféle ejtésváltozata (allofónja) létezik, mint itt nevezetesen az /f/-nek, mindig potenciális változásoknak van kitéve az allofónok eloszlásának tekintetében. Bizonyos hangkörnyezetek erősíthetik (például ha az /f/-et nazális mássalhangzó előzi meg /-nf-/, vagy folyékony hang követi /-fl-, -fr-/), vagy gyengíthetik az artikulációt. Az okcitán nyelv gascogne-i dialektusában hangkörnyezettől függetlenül minden helyzetben a ejtésváltozat vált általánossá, míg a kasztíliaiban ez csak magánhangzók előtt volt jellemző:

- \> hray ’testvér’
- \> heruto, spanyol fruto ’gyümölcs’
- \> hlor, sp. flor ’virág’
- \> hèsta, sp. fiesta ’ünnep’
- \> híu, sp. hilo, filo ’szál’
- \> hado (sp. is) ’sors, végzet’
- \> couhí, sp. confín ’határos’ [területtel]
- \> prouhoun, sp. profundo ’mély’.

Érdemes megemlíteni, hogy a Romania más területein is végbement ez a változás, például az olaszországi Calabria régió Catanzaro, Cosenza és Reggio Calabria megyéiben a latin - helyén h- található: \> hava (sp. haba) ’bab’, \> hímmina (sp. hembra) ’nő’, \> hierru (sp. hierro) ’vas’, \> hicu (sp. higo) ’füge’; sőt, észak-olaszországban Brescia megyéből is találtak hasonló példákat: \> ham (sp. hambre) ’éhség’, \> hebrer (sp. febrero) ’február’, \> hoja (sp. is) ’levelek’. A változás megtalálható a moldovai román tájszólásokban, valamint a macedorománban is: \> hiu (sp. hijo) ’fia’, \> hier ’vas’. Szardínia bizonyos területein az - teljesen eltűnt: \> oku (sp. fuego) ’tűz’, \> ummu (sp. humo) ’füst’.

### A változásra utaló első írásos nyomok Kasztíliában

Kasztíliában (beleértve a mai La Rioja tartományt is) a legkorábbi dokumentáció, amely az /f/ \> /h/ átalakulásról vagy az /f/ elvesztéséről tanúskodik, a 9. századból származik. Az egyik ilyen, 863-ból való dokumentumban a latin név Ortiço alakban szerepel, majd egy későbbi 927-es dokumentumban Hortiço írásmóddal fordul elő. A 11. századtól az előfordulások száma növekszik, és nemcsak Kasztília területéről, hanem más területekről is. Mint a példákból látható, mivel a változás már írásban is megjelent, a beszédben már jóval előbb bekövetkezhetett. Nem tudni azonban, hogy az újító kiejtés lehetett-e az általános egész Kasztília területén (valószínűleg az alacsonyabb rétegek ejtésmódjában fordult elő leginkább), elképzelhető, hogy a műveltebb, konzervatívabb rétegek vagy hangot ejtettek minden helyzetben, vagy pedig csak a hátul képzett magánhangzók előtt ejtették a hangot. Messzemenő következtetés mindaddig nem vonható le, amíg a fonetikai változás nem állandósult a helyesírásban, ugyanis feltételezhetően sokáig még az f jelölte a hangot is. Ezt jól példázza, hogy a Cantar de Mio Çid eposzban az arab eredetű hasta (\< arab ') elöljárószó fasta írásmóddal szerepel. Ugyanakkor az arab ' ’szőnyeg’ szó a spanyolba alfombra alakban került be -fel ejtve. Mindez azt mutatja, hogy a beszélők nem tudtak igazából különbséget tenni az és a hang között (vö. a portugál nyelvbe szintén f-fel kerültek be az arab hangot tartalmazó szavak), amint azt Alarcos Llorach (1951) is említi:

### A fonológiai környezet

A kasztíliai nyelvjárásban a -val történő ejtésmód általánosult minden, magánhangzó előtti helyzetben:

- \> hacer ’csinál’
- \> hembra ’nő(stény)’
- \> hierro ’vas’
- \> hijo ’fia’
- \> hoja ’(fa)levél’
- \> humo ’füst’

A latinból származó képzős szavakban szintén h-vá alakult az --, amennyiben a beszélők érezték, hogy képzővel ellátott alakról van szó, vagyis az eredeti szó -fel kezdődött:

- \> ahogar ’(el/meg)fojt’
- \> sahumar ’kifüstöl, illatosít’

Ellenkező esetben, a szóközi -- rendes fejlődése – a zöngétlen zárhangokéhoz hasonlóan – hangot (írásban v vagy b) eredményezett:

- \> provecho ’előny, haszon’
- (\< gör. ῥάφανος) \> rábano ’retek’

Az óspanyolban az -- kapcsolat -f-et (vagy -ff-et) eredményezett: \> ifante vagy iffante, a modern spanyolban azonban az etimológiai infante alak honosodott meg. Az megmaradt a mássalhangzók környezetében, valamint a félhangzó előtt, ez utóbbi leginkább azzal magyarázható, hogy a labiális ejtésű rásegített a szintén labiális vagy megőrzésében:

- \> flor ’virág’
- \> frío ’hideg’
- \> fuerte ’erős’
- \> fuimos ’voltunk’

Akad azonban kevés számú példa arra is, hogy az - kapcsolat elveszítette az -et (például \> lacio), ami azt sugallja, hogy esetleg ritkán előfordulhatott a artikuláció; mindazonáltal a legtöbb esetben az f megmarad ebben a környezetben (valószínűleg itt más tényezők játszottak szerepet, vö. a szókezdő -, - csoportok palatalizációját az első tag elvesztésével).

## Az /f/ \> /h/ változás és a baszk–latin kétnyelvűség

### Érvek a baszk típusú szubsztrátum mellett

A jelenség okára eddig adott magyarázatok közül a legáltalánosabb és máig legelfogadottabb Ramón Menéndez Pidallal hozható összefüggésbe, aki szerint a változás indíttatója a „baszk–kantábriai–ibér” szubsztrátum. Magyarázatának lényege abban rejlik, hogy a baszkok és a kantábriaiak (és lehetséges, hogy az ibérek is), akik nyelvéből hiányzott az hang, a latin fokozatos átvételekor a -val helyettesítették, amely akusztikailag közel áll az -hez. Erre bizonyítékul szolgálhat, hogy a változás első írásos nyomai Kasztília északi, baszk nyelvű területekkel szomszédos részein jelentek meg, valamint a Pireneusok túloldalán lévő Gascogne-t is érintette (még inkább, mint Kasztíliát), amely szintén baszkul beszélők lakta terület volt eredetileg. Bár ugyanez a hangváltozás elszórtan előfordul a Romania más területein is, egyedül a spanyolban és a gasconban vált teljesen általánossá (élesen elkülönítve e két dialektust az összes többi újlatin nyelvtől), tehát azokon a területeken, ahol bizonyítottan a baszkok, illetve őseik éltek a római hódítások előtt.

### Ellenérvek a szubsztrátumelmélettel szemben

Az imént ismertetett elmélet elsőre racionálisnak tűnik, azonban több ponton is komoly problémákat vet fel. Mindenekelőtt, a latin jövevényszavakban az [f] fonémát a baszk általában a [b]-vel helyettesítette: \> boronde, \> bortitz, \> biko ~ iku stb. Másrészt, a nyelvtörténeti adatok tanúsága szerint az [f] \> [h] változás viszonylag későn, a vizigót korszakot követően következhetett be, amely a baszk szubsztrátum ellen szól. E bizonytalanságban felmerülhet a kérdés, „valóban a helyettesítette volna az -et?” (Menéndez Pidal szerint a latin és újlatin /f/ egyértelműen labiodentális, és nem bilabiális ejtésű volt); vagy, „valóban nem tudták volna a baszkok az -et kiejteni?” (figyelembe véve, hogy egyes baszk nyelvjárásokban a korábbi bilabiális réshang -fé alakult magánhangzók között). Ahogyan a baszk nyelvész, Koldo Mitxelena (1957) is megerősíti:

## Következtetések

Az eddigi elméletekkel alapvetően az volt a probléma, hogy túlzottan leegyszerűsítették a kérdést. A kutatók, úgy a szubsztrátumelméletek pártolói, mint ellenzői, egyetlen egyszerű okot keresve próbáltak magyarázatot találni a változásra, amikor köztudott, hogy egyetlen tényező még nem fog hangváltozást okozni, a folyamat ennél sokkal összetettebb. Akik a jelenséget a baszk szubsztrátummal hozták összefüggésbe, nem foglalkoztak részleteiben azzal, hogy miként fejthette ki a hatását, és nem vizsgáltak meg egyéb körülményeket. A „szubsztrátum” kifejezés használata eleve nem szerencsés, ugyanis ez azt feltételezné, hogy az átalakulás már akkor elkezdődött a latinban, amikor a rómaiak megérkeztek a félszigetre. A dokumentumokból azonban jól ismert tény, hogy a hangváltozásnak a 8–10. század környékén kellett bekövetkeznie, tehát a megfelelőbb kifejezés az „adsztrátum” vagyis „kölcsönhatás” lenne (azt is figyelembe véve, a szubsztrátum definíciójából eredően, hogy a baszk nyelv nem halt ki). A szubsztrátumhatás ellenzői ugyanakkor kizárták annak a lehetőségét, hogy a baszk–újlatin kétnyelvűségnek is szerepe lehetett a változásban. Aki a jelenséget általánosságban próbálta magyarázni azzal, hogy „máshol is előfordul”, nem vette figyelembe azt, hogy ugyanazon fonetikai átalakulást más területeken más és más hatások idézhetik elő. Összességében tehát senki nem vizsgálta meg kielégítő módon a jelenség komplexitását, nevezetesen, hogy a baszk–újlatin kétnyelvűség is, valamint belső nyelvi strukturális okok is esetleg közrejátszhattak a változás létrejöttében. További problémát jelent, hogy bár a jelenséggel kapcsolatban folytak újabb kutatások, azonban ezek eredményeit még a legújabb kiadású nyelvészeti szakirodalmak sem vették figyelembe, csupán a klasszikus elméletekre hivatkoztak. Végezetül érdemes megemlíteni, hogy a szóban forgó fonetikai átalakulás csak a népi úton örökölt latin alapszókincset érintette; a szókezdő helyzetben – magánhangzó előtt – megjelenő f- művelt átvételek eredménye.