Phanszori
Az emberiség szellemi kulturális öröksége Phanszori
A vagy koreai népi opera egy narratív zenei előadásmód a koreai kultúrában, hasonló az énekbeszédhez. Az előadás szereplői az énekes, aki énekkel, narrációval és dramatizált testbeszéddel, kezében legyezővel egy történetet mesél el, és a dobos, aki kíséri. Az előadás több órás is lehet.

A ' a ' („tér, szabadtér”) és ' („hang” vagy „éneklés”) szavak összetétele, eredetileg ugyanis nyílt tereken, például piactereken léptek fel az előadók. A műfaj eredete a 17. század végére vezethető vissza, valószínűleg a sámánénekekből fejlődött ki. Ma már csak öt eredeti 'művet ismernek, azonban a 20. században születtek új darabok is. Az idők folyamán többféle változata is kialakult, így van például kísérettel előadott és létezik színházban előadott, több szereplős változat is. A összetett zenei és énektechnikát kíván meg a művelőitől, ahol a dobos szerepe éppen olyan lényeges, mint az énekesé. Eredetileg interaktív műfaj, ahol a közönség is aktívan részt vett az előadásban.

A műfaj legkiválóbb képviselőit mesterénekesnek nevezik, a -korban a legjobb mesterénekeseket a nemesség is megbecsülte, alacsony származásuk ellenére is. Egyes nagy mesterek iskolákat hozták létre, melyeknek saját jellegzetességeik voltak énektechnika és előadásmód terén. Az eredetileg csak férfiak által művelt műfajba később a nők is bekapcsolódtak. A modern Dél-Koreában a hagyomány őrzésével foglalkozó legkiválóbb énekeseket az állam „élő nemzeti kinccsé” nyilvánította.

2008-ban a t az UNESCO felvette az emberiség kulturális örökségének listájára.

## Története

A első említésére 1754-ben készült című könyvében került sor, ahol a szerző a ' történetét írja le kínai írással. A műfaj így valószínűleg a 17. század végén kezdte felölteni későbbi meghatározó jellegét. Számos elmélet létezik az eredetére, a legvalószínűbb, hogy a -tartománybéli sámánénekekből fejlődött ki, a leghíresebb énekesek is innen származnak. A sámánénekek nagyon hasonlítanak a ra: hosszú történetet mesélnek el, vegyesen verses és prózai formában; zenei struktúrája és énekmódja is hasonló. Lényeges különbség azonban köztük, hogy a sámánénekek főszereplői istenségek, és az éneklés vallásos célt szolgál, s mint ilyen, a sámánének szent dal. Ezzel szemben a a köznép gondjait ábrázolja realisztikus módon. Ennek a szétválásnak az oka valószínűleg a változó korok változó igényeinek tulajdonítható: a 17. század végére meggyengült a sámánizmusba vetett hit, így a sámánénekek, rituálék jobbára az ünnepségekre, fesztiválokra korlátozódtak. Ugyanakkor a sámánrituálé egyfajta látványosság, előadás is volt, az igény pedig a látványos előadásokra megmaradt. Így válhatott a önálló műfajjá.

A 18. század végére a fokozatosan változásokon esett át. Bár korábban is akadtak gazdagok és nemesek, akik időnként elhívták magukhoz az énekeseket, ahogy a körében egyre népszerűbbek lettek a bankettek – például a koreai kultúrában igen fontosnak számító 60. születésnapra rendezett összejövetelek –, úgy kezdett el a részévé válni a nemesek szórakozásának is. Olyannyira népszerű lett a műfaj, hogy elkezdték megkülönböztetni az énekeseket tehetségük szerint, a kiváló mestereket nagy becsben tartották és bőségesen megfizették. Ahhoz, hogy valaki megbecsült mesterré válhasson, hosszú ideig keményen kellett tanulnia. A 19. század első felében a nyolc leghíresebb ilyen mesterénekest , azaz „Nyolc mesterénekes” néven emlegették. A műfaj kifinomulttá vált, és így megfelelt a nemesek kényes esztétikai érzékének is. Ennek megfelelően a tartalom is változott: mivel az előadók számára kifizetődőbb volt a műkedvelő felsőbb osztályoknak játszani, a nem megfelelő tartalmú kat egyszerűen nem adták elő. Ennek következtében az eredeti 12 ból csak öt maradt fenn, ezek tartalma is jelentősen módosult, köszönhetően egy gazdag műkedvelőnek, nak (1812–1884), aki átalakította őket, kiirtva a történetekből a köznép szemléletmódját. Sin befolyása a ra ilyen módon hatalmas volt, a műfaj legnagyobb patrónusaként tartották számon, akinek jó érzéke volt az énekesek kiválasztásához, és akinek segítsége nélkül egyetlen énekes sem emelkedhetett mesterszintre. A 18. század elején egyéb változások is érintették a műfajt, megalakultak a különféle iskolák, melyek saját énektechnikát, előadásmódot fejlesztettek.

Amikor elindult a modern koreai színjátszás, és megalakult a társulat 1903-ban, a átalakult: egy énekes és egy dobos felállásból színházi társulattá alakult, és létrejött a (창극), a koreai opera. A nemcsak régi műveket adott elő, de megpróbált új repertoárt is létrehozni. Az egyik ilyen újonnan írt darab a ' (최병두타령, „ balladája”) egy korrupt hivatalnokról szólt.

A 20. században folytatódott az úgynevezett mű (창작 판소리, ) írása, melyek a hagyományos művekhez hasonlóan készültek, azonban jóval rövidebbek, 20-60 percesek, modern témákat dolgoznak fel, modern nyelvezetet használnak és ismert a szerzőjük. Az első ilyen szerzők magukat névvel illették. Az egyik legelső új t írta a japán megszállásról. A japán időkben nehéz volt a -előadók sora, több iskola is megszűnt. Az 1950-es években a mozi elterjedése még inkább háttérbe szorította a hagyományos előadóművészeteket. Az 1960-as években megpróbálkoztak az újjáélesztésével, amikor létrejött a Hagyományos Koreai Előadóművészetek Nemzeti Központja. 1970 körül az elismert előadó írt t a katonai rezsim ellen. Több darabot lemezen is kiadtak.

A modern énekesek adaptálódnak a modern közönség igényeihez. (이자람, 1979–) elismert énekesnő, aki 20 évesen bekerült a Guinness Rekordok Könyvébe mint a legfiatalabb énekes, aki előadta a leghosszabb t, a nyolc órás időtartamú , más műfajokkal keresztezve egyfajta fúziós t hozott létre; például ként vitte színre Bertolt Brecht Kurázsi mama és gyermekei című darabját.

## Jellemzői

A a („tér, szabadtér”) és szori („hang” vagy „éneklés”) szavak összetétele, eredetileg az előadást szabadtéren tartották. A továbbá jelenthet még nagy közönség előtt tartott fellépést, valamint általánosan szórakoztató előadást. Ennek megfelelően a szó jelentése olyan dalelőadás, amit nagyszámú közönség előtt adnak elő.

A t általában egy énekes (소리광대, ) adta elő, aki szalmaszőnyegen állt, egy dobos (고수, ) kísérte, aki két-három méterrel az énekes előtt (vagy mellette) ült. A közönség is aktívan részt vett az előadásokban indulatszavak kiabálásával (추임새, ), valamint a dobos is kiadott magából ilyen hangokat. Emiatt a műfaj interaktívnak tekinthető, mivel a közönség aktív részese az előadásnak, a hallgatóság hangulata, reakciói befolyásolják az énekes előadásmódját, viselkedését, hangulatát. A énekeseknek rendkívül kreatívnak kell lenniük, az adott alkalomnak, helyzetnek, a közönség reakcióinak megfelelően szabadon változtatnak a darabokon, elhagynak vagy hozzáfűznek részeket, népszerű népdalokat toldanak az előadásba, ezért azt lehet mondani, hogy nincs két ugyanolyan -előadás, sem tartalmilag, sem zeneileg, sem előadásmódban, ami nehézzé teszi a darabok kottázását, és emiatt is minősül elsősorban szóban továbbadott műfajnak.

A énekesek a -korban piacterek mellett időnként házakhoz is meghívást kaptak. Az előadás során az énekes variálta a ritmust és a dallamot is, az érdeklődés fenntartása érdekében, valamint váltakozva énekelt és narrált. Az előadások hossza több órásra is nyúlhatott. A történeteit később írásban is terjesztették, ami hatással volt más irodalmi műfajokra is, valamint a köznép realisztikus irodalmi ábrázolására. Ahogy a műfaj egyre több felsőbb osztálybeli nézőt és patrónust kezdett el vonzani, úgy változott az előadásmód is. Míg a köznép jobban kedvelte az eltúlzott mimikájú, drámai előadást, a gazdagabb, műveltebb közönség a kifinomult énektechnikát részesítette előnyben, így a 20. századra a narratív, drámai műfajból inkább zenei/énekműfajjá lépett elő.

A realisztikus ábrázolás tekintetében a kiemelkedett a korabeli elbeszélő művek közül, éles kontrasztot alkotva a klasszikus irodalommal, melyben idealizált főszereplők idealizált világban éltek. A ban valóságosnak ható szereplők kaptak helyet, a főhősök nem egy-egy erkölcsi archetípus megtestesítői, és gyakran például maguk is gúny tárgyává válnak a történetben. A főhősnők akár vulgáris nyelvet is használnak, ami az idealizált nőalakok korában egy klasszikus regényben elképzelhetetlen lett volna. A negatív szereplők sem feltétlenül velejéig gonoszak, a mellékszereplők pedig határozott formát öltenek. A történet emberi viszonyokat, érzelmeket ábrázol, ezen belül is az egyszerű emberek mindennapjaihoz kapcsolódóakat.

## Típusai

A nak több típusa alakult ki:

- : a hagyományos, egy énekessel és egy dobossal felálló -előadás. 1852-ben a ' (광한루악부, 廣寒樓樂府) című könyvében így említi: „Egy ember állva énekel, egy másik pedig ülve ritmust dobol. 12 vulgáris dalból áll.”
- : a t az énekes kötéltáncolás () közben adta elő. Nem tudni róla sokat, ma már nem gyakorolják.
- vagy : a előtt előadott dal, a hangszálak bemelegítésére szolgált. Körülbelül 40-50 ilyen dal létezett, ezekből húsz maradt fenn. Legtöbbjükben etikai tartalmú kínai közmondások is felfedezhetőek, ami azt mutatja, hogy az ősi irodalmi stílusokat próbálták imitálni. Emiatt nyelvezetük formálisabb.
- (창극, 唱劇): színházi operaelőadássá fejlesztett , azaz több szereplős darab.
- : -részlet vagy előadása hangszeres kísérettel. Két fő típusa létezik, a -kísérettel és -kísérettel.
- mű (창작 판소리, , szó szerint: „megalkotott ”): a 20. században, ismert szerzők által a hagyományos darabokhoz hasonlóan megírt új művek.

## Zene, énektechnika, előadásmód

A előadása összetett, az énekesnek és a dobosnak is számos részletre kell figyelnie.

### Hangképzés

A énekesek képzése és énektechnikája eltér a nyugati zenében ismerttől. Bár a hasi légzést a ban is használják, a bel canto technikával ellentétben a hagyományos koreai éneklésben megfeszítik a hangszalagokat és durva, éles tónust produkálnak. Többféle regiszterben is kényelmesen kell tudniuk énekelni. A rezonancia nem megengedett, azaz nem rezonálhat a hang a szájüregben, fejüregben, kizárólag a hangszálakat, a torkot lehet használni. Az énekesnők szűkebb regiszterben mozognak, ők így több díszítést használnak, mint a férfiak.

Az énekesek képzése hosszú éveken át történik, a hagyomány szerint régen a hegyekben tréningezték a növedékeket, ahol olyan természetes akadályokat kellett „túlénekelniük”, mint egy vízesés vízfala. Az énekesek megfelelő képzettsége rendkívül fontos volt a mikrofonok előtti korban, különösen mivel az előadásokat jórészt szabad téren tartották, valamint több (gyakran akár 7-9) órán át is tudniuk kellett hibátlanul énekelni, még 60-70 éves korukban is. A hagyomány szerint az énekesek előbb lemásolják a mesterüket (사진소리, , „fényképhang”), ezt követően azonban csak akkor válhatnak sikeres énekessé, ha képesek kialakítani a saját énekstílusukat. Minden énekes maga variálta a dalokat, gyakran saját részekkel egészítették ki, ez a ' (더늠). Az egyes iskoláknak is megvolt a maguk a, és ha egy énekes a népszerűvé vált, akkor mások is átvették és továbbadták. A az énekes saját egyéniségét, egyéni kvalitásait adta a hoz. A különféle iskolák különféle, jól megkülönböztethető énektechnikákat preferáltak.

======

A a dallamstruktúrára vonatkozó kifejezés, hasonló a nyugati zenében használt móduszhoz és hangnemhez, ugyanakkor magában foglalja a hangszínt és az énekes által hanggal kifejezett érzelmeket is. A ' nem egyszerűen hangnem, ezért aszerint kategorizálják, milyen érzelmet fejez ki:

- : , tartományok, valamint tartomány déli részéről származó sámánénekek és népdalok hatottak rá. Különféle díszítéssel (mint pl. mély, gyors vibrato, hirtelen appoggiatura) szomorú, melankolikus érzéseket igyekszik átadni. Általában a nők szomorúságának, tragikus érzelmeinek kifejezésére használják a ban. Leginkább pentaton skálát használ (emelkedő mi-lá-dó-ré-mi és ereszkedő mi-ré-(dó)-szó-lá-mi). Példa rá a ' (군사서름타령) dal a ' (적벽가) című ból.

- : a hősies, férfias hang kifejezésére szolgál, nyugodt, kontrollált vibratóval. Használják például hősies karakterek megjelenítésére, vagy impozáns táj leírására. Az énektechnika a ból, a hagyományos, alapú éneklésből származik, így arisztokratikus elemekkel bír. Szintén pentaton skálát használ (szó-lá-dó-ré-mi). Ilyen dal például a ' (적성가) a ' című ból.

- : szerkezetében nagyon hasonlít az ra, de könnyedebb, vidámabb hangvételű, ezért szép tájak, vidám környezet, jó idő leírásához használják. A szolmizációs skála szó-lá-dó-ré-mi-szó. Példa rá a ' (기산영수) című dal a ' című ból.

- , vagy : szöuli, illetve tartománybeli 'kat (jellegzetes hangok, dallamok népdalokból) foglal magába, először használta a 19. században, majd (1866–1939) fejlesztette tovább. Olyan vidám jelenetekben használják, ahol a szereplő szöuli, a szöuli beszédstílus vagy a „playboy” szereplők ábrázolására. Skálája mi-szó-lá-dó-ré-mi.

- , vagy : ez a technika a ' (권마성) dalokat használja fel, amilyeneket régen a gyaloghintót () hordók énekeltek. Első használatát mesternek (1772–1841) tulajdonítják. Jellegzetesen magas hangokból áll, egy lélegzetvétellel, többszöri magas hangváltásokkal. Olyan jelenetekben használják, ahol veszélyt jelenítenek meg, vagy nyegle, pöffeszkedő férfit írnak le. Felépítése hasonló az 'éhoz, de magasabb regiszterben. Példa rá a ' (남경선인) című dal a ' című műből.

- : a 19. században hozta létre , a tartománybeli népdalok skáláját követi, vidám hangulata van, dallamát hasonlítják a hintázáshoz. Ilyen például a ' (네 그른 내력) című dal a 'ban.

- : hasonlít a 'ra, vidám, könnyed hangvételű, dallamában a 'hoz hasonlatos, amikor mal kísérik az előadást.

======

A ' (장단; 長短) a alapvető ritmusát jelenti, amit a dobos biztosít az énekes számára, vagy (homokóra alakú), vagy (hordó alakú) dobbal. A szó jelentése szó szerint „hosszú és rövid”. Különféle ritmusmintákból áll, melyek megfelelő sebessége igen fontos szerepet játszik a műfajban. A hagyományos koreai mondás úgy tartja, ' (일고수이명창), azaz „egy dobos – két énekes”, vagyis egy jó dobos felér két jó énekessel, ami mutatja, hogy mennyire fontosnak tartják a dobos szerepét. Egy-egy jelenetet különféle - és -kombinációkkal adnak elő, ugyanakkor a dobos számára is megengedett az improvizáció, ezért sosem ismétlődik egy ritmusminta ugyanúgy. A koreai népzenei terminológia szerint a dobos „megfeszíti” („csomót köt”) és „kiereszti” a ritmust, amit leginkább úgy lehetne lefordítani, hogy a „megfeszítés” egyfajta, sűrű, feszültséget sugárzó ütemekből álló ritmus, a „kieresztés” pedig lágyabb, nyugodtabb, lassabb ritmus. Ezek váltakozását az ének stílusához igazítják.

- vagy : a leglassabb ritmusminta a ban. Létezik egy gyorsabb változata is, ezt az Arirang kíséretéhez használják, és nem jellemző a ra. Manapság a ritmusminta 24 (4×6) ütemből (, 박) áll. Ezt a mintát gyakran használják együtt az ' énekstílussal.

- : középlassú tempójú ritmusminta, 12 ütemből áll, egy ütem két félütemből, a hangsúlyos ütem a kilencedik. Gyakori kísérője a ' daloknak, valamint aláfestője nyugodt hangon előadott lírai részeknek, illetve sétálást leíró részeknek. énekkel párosítva szomorúbb, val párosítva élénkebb hangulatú. Egyik tipikus példája a ' (쑥대머리, „Zilált haj”) című dal a ból.

- : tizenkét ütemből áll, egy ciklusban négy ütem található, és mindegyik ütem három kisebb ütemből. Valamivel gyorsabb a nál. Ha val párosul, akkor táncok, vidám események aláfestője, ha énekkel, akkor tragikus eseményeké, például siratásé.

- : gyors tempójú, 12 ütemből áll. énekkel párosítva olyan tragikus eseményt mesél el, ahol gyors a történés menete, val párosítva olyan jelenetekben használják, ahol több különböző jellegű dolog történik egyszerre. Jellegzetes példa rá a ' ' (산연맞이) című dala.

- : a leggyorsabb ritmusminta, négyszer három ütemből áll, melyek egyenként két félütemből épülnek fel. Egy perc alatt 110-120 ütést vernek.

- : ennek a 'nak szokatlan ritmusmintája van, mert a kettes és hármas ütem váltakozik. Közepes tempójú, ritmikája összetett (3+2+3+2/8). Misztikus, titokzatos jelenetek, emberfeletti hősök ábrázolásához használják.

- : a hagyományos 12 ütem helyett csak hat ütemből áll, ezek egyenként két félütemből. Ritkán használják a ban, ha mégis, akkor leginkább a történet lezárásához.

###

A ' (부침새) jelentése szó szerint „szavak ritmushoz igazításának módozata”, vagyis azt jelöli, miképp viszonyul egymáshoz a ritmus/ütem és az énekelt szöveg. Két fő fajtája van, a ' (대마디대장단) és az ' (엇부침). Az előbbi esetében a szavak és az ütem ritmusa megegyezik, azaz a hangsúlyos szavak ütemre esnek. Az utóbbi esetében a szavak és az ütem nem esnek egybe. A alapját a koreai nyelv jellegzetességei adják, a énektanárok gyakran mondják azt tanítványaiknak, hogy énekeljenek úgy, ahogy beszélnek: azaz énekléskor is úgy hangsúlyozzanak, nyújtsanak meg szótagokat, ahogyan a természetes beszédben.

- ' (대마디대장단): a szóösszetétel jelentése „egy szó (szótag) – egy ritmusminta”, azaz az énekelt szöveg ritmikája megegyezik a ritmikájával. Különösen kedvelt módszere volt a iskolának. Ilyen például az ehhez az iskolához tartozó előadásában hallott ' (아이 어르는 대목, „Gyermeket nyugtató dal”) a ' című ból.

- ' (엇부침): az énekelt szöveg és a ritmikája nem esik egybe. Többféle változatát különböztetik meg:
  - ' (잉어걸이): a szótagok a hangsúlyos ütemek után egy vagy több ütemmel később hangzanak el.
  - ' (완자걸이): a szótagokat nem a fő ütemhez igazítják, hanem a fő ütemek közé esnek.
  - ' (교대죽): szó szerinti jelentése „macskaugrás”: a szótagok több ütemet is ugorhatnak, a szavak így szétválnak, szünet lehet a szótagok között, és máshonnan folytatódnak.
  - ' (도섭): szabad ritmus, az énekes figyelmen kívül hagyja a dobos által diktált ütemet, és saját ritmusban énekel.

### és

A előadásakor nemcsak az énektechnikára és a zenére kell összpontosítani, de az előadásmódra is. Ennek két fő összetevője van, az ' (이면, „interpretáció”) és a ' (발림, „mimika, testbeszéd”). Az egy bonyolult fogalom, leginkább valaminek a mély értelmét, sorok közötti olvasatát jelenti. A esetében azt jelöli, hogyan interpretálja, értelmezi az adott énekes a darabot, a szöveg, a történet mélyebb értelmét, és ezt hogyan adja elő, milyen énektechnikával, ritmussal, hangulattal. Ugyanazt a jelenetet egy műben két énekes két különféle módon is értelmezheti, így akár egy olyan jelenetet, amit az egyik énekes vidámnak érzékel, egy másik szomorúan is előadhatja.

A az előadás során használt mimikát és gesztusokat, testbeszédet jelenti. A nem csupán egy énekelőadás, hanem akárcsak a nyugati operák esetében, az énekesek a testükkel is kifejezésre juttatják a jelenetek hangulatát, értelmét. Például ha a dalban sírnak, az énekes is látványosan a földre zuhanva úgy tesz, mintha zokogna. Az énekes csupán egy legyezőt és egy zsebkendőt használ az előadások során, ezeket kreatív módon alkalmazza különféle tárgyak vagy érzelmek megjelenítéséhez (a legyező például lehet könyv, vagy ringatott kisbaba is akár). Az megértéséhez, megfelelő kifejezésre juttatásához az énekesnek jó drámai előadónak is kell lennie. Mindezek miatt a t igen összetett műfajnak tartják Koreában.

## A 12 madang

Az eredeti 12, ként előadott művet madangnak (마당) nevezik. Ezek közül mára öt maradt fenn, mivel az énekesek a 19. század végére abbahagyták a többi előadását. A ma is előadott öt madang:

- (춘향가)
- (심청가)
- (흥부가)
- (수궁가)
- (적벽가)

Az elhagyott hét madang:

- (변강쇠가) vagy (가루지기타령)
- (배비장타령)
- (강릉매화타령)
- (장끼타령)
- (옹고집타령)
- (무숙이타령)
- (가짜신선타령)

Ezek a művek eltérnek a prózaként leírt változatoktól, és az énekesek is előadás közben változtattak a történeten, az éneken, mivel az improvizációs képesség fontos volt a műfaj előadói számára.

## Előadók

### Énekesek

Az énekesek megnevezése hagyományosan ' (소리광대) vagy ' (소리꾼). A patrónusa, meghatározta, milyen kvalitásokkal kell rendelkeznie egy énekesnek ahhoz, hogy mesterré (명창, ') válhasson. Négy kritériumot állított fel: drámai színpadi jelenlét, kifejezőkészség, énektudás, mimika és gesztikulálás. Azok az énekesek, akik mind a négy kritériumot kiválóan teljesítették, mesterénekesnek számítottak és nagy befolyással bírtak a műfaj fejlődésére. A műfaj első mesterei , és voltak, akik (1694–1776) és király (1777–1800) idejében éltek.

A énekesek jobbára férfiak voltak, a osztályba tartoztak, amely a társadalom legalsó rétege volt. Gyakorta sámánok vagy koreai utazó cirkuszok () és udvari komédiások () leszármazottai voltak. A 19. században a műfaj népszerűsége miatt más osztályokból is kerültek ki énekesek, illetve a nemesek egy-egy elismertebb mesternek címet és rangot is adományoztak, ami kiemelte őket az alacsony származási rangból.

Az első női mester (진채선, 1847–?), patronáltja volt, akinek életéről 2015-ben filmet is készítettek A barackvirág éneke (도리화가, ) címmel. A 20. században több női mester is megjelent, például (이화중선, 1898–1943), (박록주, 1906–1981), (박초월, 1913–1987) és (김소희, 1917–1995). A műfajt azért kezdték el nőknek (jobbára eknek) is oktatni, mert a 19. század végén hanyatlásnak indult, és ez volt az egyetlen módja annak, hogy fenntartsák.

A 20. század végének, 21. század elejének mesterei közé tartozik (오정숙, 1935–2008), (성판례, 1935– ), (성창순, 1934– ), (조상현, 1939– ), (박정자, 1927– ), (송순섭, 1939– ) és (한갑주, 1925– ), akik mindannyian az „élő emberi kincs”-cím birtokosai mint kiemelkedő, államilag elismert hagyományőrzők.

#### Iskolák

A történetét gyakran osztják periódusokra a nagy mesterek alapján, akik különböző iskolákat (제, ) hoztak létre, melyek alapján jól meghatározható és földrajzilag is elkülöníthető a továbbadásának pontos vérvonala.

tartományban jött létre, a folyótól (섬진강) keletre, magába foglalva Unbong, , és településeket. hozta létre a stílust a 19. század végén. Jellemzője, hogy a díszített, finom énekstílus helyett a határozott, egyszerű, tiszta éneklést részesítette előnyben.

a folyótól nyugatra jött létre, magába foglalva , , és településeket. A stílust (1835–1906) hozta létre a 19. század végén. A stílus mesterei a kifinomult szépség közvetítésére törekedtek, díszített énekstílussal.

és tartományokban jött létre, ennek a területnek a népzenéje volt rá nagy hatással. alapította a stílust, azonban a másik kettővel ellentétben ma már nem nagyon művelik, így keveset tudni a jellegzetességeiről.

Egyes mesterek helyi jellegű vagy magániskolákat is alapítottak, és saját stílust hoztak létre, ilyen volt például a '-stílus (동초), amit mesterénekes művészneve után neveztek el.

### Dobosok

A ban a dobosok nem egyszerűen csak kísérő zenészek. Ugyanolyan fontosnak tartják a szerepüket, mint az énekesekét. A dobosnak rendkívül jól kell értenie a ritmikai változatosságához, ugyanakkor kreatívan képesnek kell lennie finoman változtatni is az egyes elemeken. A ' (추임새; indulatszavak kiabálása) révén a dobos fokozza az előadás hangulatát, és segít bevonni a közönséget. Olyan szavakat kiabál, mint például ! (얼씨구, „De jó! Nahát! Hurrá!”) vagy ! (좋다, „Remek!”).

## próza

A próza (판소리 소설, ) a narratív ból alakult ki olyan módon, hogy a történeteket leírták szövegesen. Ezek a történetek általában a pórnép problémáival, életével foglalkoznak, az ő világszemléletüket tükrözik és népszerű hősöket alkotnak. Jellemző, hogy nincsenek természetfeletti erőkkel bíró hősök, az emberi élményekre helyeződik a hangsúly. Nyelvezetében keveredik a fennkölt irodalmi nyelv és a beszélt nyelv, a próza és a vers, stílusában vegyesen drámai, szatirikus, humoros.

Fennmaradt prózák:

- (춘향전, „ története”)
- (심청전, „”)
- (흥부전, „ története”)
- (토끼전, „A nyúl története”)
- (배비장전, „ tisztviselő története”)
- (장끼전, „A fácánkakas története”)
- (옹고집전, „Makacs Ong története”)

## Hagyományőrzés

A Dél-Korea kulturális örökségvédelmi programjának része, 1964. december 24-én nyilvánították fontos szellemi kulturális örökségnek. A szellemi örökségi program főszereplői az úgynevezett „élő emberi kincsek”, a mestereket a koreai állam is számon tartja. 2003-ban a t az UNESCO az emberiség kulturális örökségének részévé nyilvánította, hivatalosan 2008-ban került fel a listára.

A megőrzésében fontos szerepet játszanak a hanglemezek is. Az első lemezek az 1900-as években jelentek meg, az amerikai Victor Talking Machine Company kiadásában, melyeken részletek hangzottak el. Ugyanez a cég az 1920-as években számos híres mesterénekes hangját rögzítette, a technikai korlátok miatt azonban teljes előadásokat nem tudtak felvenni, csupán néhány perces részleteket. A kiadások jobbára magángyűjteményekbe kerültek. Az 1990-es években a Synnara több felvételt is újra kiadott. Az 1960-as évektől teljes előadásokat is lemezre rögzítettek, egy részüket a kulturális örökségvédelmi szervek támogatásával. Az 1980-as években a The Deep-Rooted Tree folyóirat a Korea Britannica, majd az IBM támogatásával két átfogó lemezcsomagot adott ki, - és felvételekkel. Az 1990-es években több régi felvétel CD-változata is megjelent, de új felvételeket is készítettek. 1994-ben Rap chang címmel egy különleges lemez is megjelent, melyen dalokat rappelve adtak elő. A 2000-es években a KBS és az MBC saját televíziós műsoraiban fúziós dalokat szerepeltetett, ezekből CD is jelent meg.

A filmművészet is foglalkozik a műfajjal, az egyik legismertebb alkotás a Panszori-énekesek (서편제, , 1993). Az alkotás nosztalgiát ébresztett a koreaiakban a hazai kultúra iránt, a filmben éhező művészcsalád a Hollywood miatt halálra ítélt koreai filmművészet szimbólumává vált a szemükben. A film nem várt sikere elősegítette a koreai filmipar fellendülését. 2000-ben rendezett filmet Chunhyang (춘향뎐) címmel, 2015-ben pedig A barackvirág éneke (도리화가, ) címmel került film a mozikba, főszereplésével.