instruction: Írj egy történetet egy honvágytól szenvedő tinédzser szemszögéből.
output: Tinédzserként soha nem gondoltam volna, hogy ennyire fog hiányozni az otthonom, mint most. Felnőttként mindig kalandokról álmodtam, és arról, hogy meglátom a világot a kisvárosomon kívül. De most, ahogy az ágyamon ülök a kollégiumi szobámban, több száz mérföldre az otthonomtól, csak a gyermekkorom megnyugtató emlékeire tudok gondolni.
  
  Nem mintha a főiskola nem lenne nagyszerű. Új barátokat szerzek és új dolgokat tapasztalok, de mégis ott van ez a kínzó érzés, hogy vágyom valami ismerősre. Hiányzik anyukám házi spagettiszószának illata, ami betöltötte a házat, és apukám nevetésének hangja, miközben a kedvenc sorozatunkat néztük a tévében. Hiányzik, hogy a csillagok alatt feküdjek a legjobb barátom hátsó kertjében, miközben az álmainkról beszélgetünk.
  
  Sosem vettem észre, mennyire természetesnek vettem ezeket a kis pillanatokat, amíg el nem tűntek. Most, ahogy a közösségi médiában a családomról és a barátaimról készült képeket nézegetem, könnyek szúrják a szemem sarkát. Tudom, hogy élveznem kellene ezt az újdonsült szabadságot, de nem tudok szabadulni a honvágytól.
  
  Vicces, hogy tinédzserként az ember mindig arra vágyik, hogy felnőjön, hogy független és szabad legyen. De most, hogy itt vagyok, csak arra vágyom, hogy visszatérjek a gyermekkorom egyszerűségéhez. A családom szeretetének melegében és a kisvárosom kényelmében sütkérezni.
  
  De tudom, hogy ez is csak a felnőtté válás része, a szárnyaim bontogatása és a saját utam megtalálása. Emlékeztetem magam arra, hogy ez csak egy átmeneti érzés, és hogy végül ezt az új helyet az otthonomdá teszem. Addig is azonban ragaszkodom az otthon emlékeihez, és vigaszt találok abban a tudatban, hogy bármerre is megyek, mindig ott lesz, és tárt karokkal vár rám.