input: A fák
  Philip Larkin
  
  A fák lombot bontanak
  Mintha majdnem kimondanának valamit;
  A friss rügyek elernyednek és szétterülnek,
  Zöldségük egyfajta gyász.
instruction: Elemezd a következő verset.
output: Philip Larkin "A fák" című verse a növekedés és a pusztulás természetes körforgásáról elmélkedik, a fákat metaforaként használva. Az első sor úgy írja le a fákat, hogy "lombba borulnak", ami úgy értelmezhető, hogy növekednek és kiteljesednek. Ezzel a növekedéssel azonban ellentétben áll a második sor, ahol a növekedés aktusát a "majdnem kimondott valamihez" hasonlítják. Ez azt sugallja, hogy a fák növekedése egy kimondatlan, mégis hatalmas erő, és hogy növekedésüknek van egy mélyebb jelentése, ami csak a mi megértésünkön túl van.
  
  A harmadik sor a fák rügyeit írja le, amelyek "elernyednek és szétterülnek". A fák megszemélyesítése, a rügyeik elernyedésével, kiemeli azt a gondolatot, hogy ez a növekedés természetes és erőfeszítés nélküli. Ez egyszerűen a körforgásuk része, és nem olyasmi, amire törekedniük kell. A növekedés könnyedsége és szépsége ellenére azonban az utolsó sor ezzel ellentétben áll, amikor azt mondja: "Zöldségük egyfajta bánat". Ez azt sugallja, hogy bár a fák növekedése természetes és erőfeszítés nélküli, mégis van benne egyfajta szomorúság és veszteség, ami vele jár. Talán azért van ez a bánat, mert a növekedés múlandó, és végül elhalványul, vagy talán azért, mert a növekedés és a változás az idő múlására emlékeztet. Összességében ez a rövid vers erőteljes reflexió a növekedéssel és változással járó szépségről és szomorúságról.