instruction: Magyarázza el a klasszikus kondicionálás fogalmát.
output: A klasszikus kondicionálás egy olyan tanulási folyamat, amelyben egy semleges inger és egy természetesen előforduló inger között asszociáció jön létre, ami a viselkedés megváltozásához vezet. Ezt a fogalmat először Ivan Pavlov orosz pszichológus fedezte fel a 19. század végén, amikor a kutyák emésztési folyamatait tanulmányozta. Pavlov megfigyelte, hogy a kutyák az ételt hozó személy láttán nyáladzani kezdtek, még az étel bemutatása előtt.
  
  A klasszikus kondicionálásban a természetben előforduló ingert feltétel nélküli ingernek (UCS) nevezik, mivel az automatikus választ vált ki (Pavlov kutyái esetében nyálelválasztást). A semleges ingert, amely kezdetben nem vált ki választ, kondicionált ingernek (CS) nevezzük, de az UCS-sel való ismételt párosítás után a CS társul az UCS-hez, és ugyanazt az automatikus választ kezdi kiváltani. Az UCS-re adott választ kondicionálatlan válasznak (UCR), míg a CS-re adott tanult választ kondicionált válasznak (CR) nevezzük.
  
  Pavlov kísérleteiben a CS-ként egy csengő hangját használták, amelyet több kísérleten keresztül ismételten párosítottak az étel, az UCS bemutatásával. Végül a csengő hangja önmagában is nyálelválasztást váltott ki, még az étel bemutatása nélkül is. Ebben az esetben a csengő hangja kondicionált ingerré (CS), a csengőre adott nyálelválasztás pedig kondicionált válasszá (CR) vált.
  
  Az ilyen típusú tanulás azért fontos, mert lehetővé teszi az élőlények számára, hogy előre jelezzék az eseményeket és felkészüljenek azokra. Például, ha egy bizonyos hangot következetesen követi a táplálék megjelenése, az állat megtanulja, hogy az adott hang hallatán számítania kell a táplálék érkezésére. A klasszikus kondicionálás az emberi viselkedésre is alkalmazható, és gyakran alkalmazzák a terápia különböző formáiban, például a viselkedésmódosításban és az expozíciós terápiában a fóbiák és a szorongás leküzdésére.