אבי רצון מפטר וממליך, מייעץ וממליץ, מטיף וצועק, אבל לטורים שלו ב-nrg הוא לא מרשה להוסיף אפשרות תגובה, כמקובל וכנהוג באתר. העורכים מכופפים את הראש ונכנעים
כל עורך אתר שואף לפרסם את הידיעה שתכה הכי הרבה גלים, תגרוף את נתוני הצפייה הכי גבוהים, וכמובן תככב בצמרת התגובות. הטוקבקים, בתורם, עושים טוב למספר הכניסות לאתר. לכן אתרים רבים אינם בוחלים בספורט הקפיצה לנומך, או בהתפלשות בסנסציות ובספקולציות מרעישות, העיקר לעשות גלים בשלולית. nrg מבית "מעריב" אינו יוצא דופן מהבחינה הזו, מה עוד שמדובר באתר שנלחם בשיניים על מקומו בעשירייה הפותחת. למדור הספורט של nrg אין כתבים משלו, אין תוכני וידיאו, הוא דל וחסר משאבים, אבל יש לו טקסטים של כמה מטובי הכותבים בעיתונות הספורט, וביניהם מושך אש מקצועי כמו אבי רצון. אמנם רצון כבר אינו הפרובוקטור הגדול משנות השמונים והתשעים, אבל עדיין הוא בעל טור נפיץ ונקרא. טבעי שרבים ירצו להגיב לו, אלא שיש בעיה קטנה: רצון הוא אתרוג בספורט nrg (ביטוי שבספורט "מעריב" נוקטים בתדירות גבוהה למדי ביחס לשחקנים או מאמנים שאסור לגעת בהם). האתרוגיות של רצון מתבטאת בכך שהוא בעל הטור היחיד ב-nrg שלקוראים אין אפשרות להגיב למאמריו. מדוע אסור להגיב? כי אבי רצון לא מסכים. לפני שאמשיך, גילוי נאות: גם כותב שורות אלו חסין מביקורת בתגובות, וזאת משום שאתר "העין השביעית" נטול טוקבקים. הסיבה לכך טכנית בלבד, ובמערכת האתר פועלים לשינוי המצב. אישית, אין לי בעיה לקרוא כל ביקורת עלי, גם אם היא ארסית ומתלהמת. אין גם שום הצדקה עניינית או מוסרית לדרוש מניעה של מגיבים מלבקר את הטורים שלי. מבקר חייב לדעת להיות מבוקר. החסינות שלי מפני טוקבקים היא טכנית, של אבי רצון היא אגואיסטית. בתחילת הדרך של ספורט nrg דרש רצון לא לאפשר תגובות לטוריו, מאחר שרבים תקפו אותו אישית ולא עניינית. במערכת סירבו, ולבסוף החליטו שלא לפרסם את טוריו. כשהתחלף העורך של מדור הספורט, חזרו טוריו של רצון לאתר, לאחר שהובטח לו כי הטוקבקים יעברו סינון. אלא שגם הסינון לא השביע את רצונו. לפני שנה עוד אפשר היה לקרוא בין התגובות לטוריו השתלחויות כמו "תגיד רצון, איזה חומר אתה לוקח?", "צבוע", "נשבר לנו לשמוע אותך" ועוד. בסופו של דבר לרצון נשבר, הוא הלך למי שהלך, דרש את מה שדרש, וב-nrg מונעים מהקוראים את האפשרות להגיב לטוריו. רצון הוא אבי הזאנר המתלהם בתקשורת הספורט. בעל סגנון בוטה, שמפטר וממליך, מייעץ וממליץ, מטיף וצועק. מדור הספורט של "חדשות" בעריכתו הקפיץ את הצהוב לשיאים שלא נודעו עד אז. בהמשך בנה קריירה יפה מביקורות ארסיות במיוחד. זכורות בעיקר ירידותיו הקשות על שלמה שרף, מאמן הנבחרת, בזמן שרצון היה פרשן הערוץ הראשון. תמוה ומקומם שאדם המרשה לעצמו להשתלח באחרים בסגנון צעקני, מרושע, לפעמים תוך כדי רמיסתם, חס על כבודו, חושש ממה שיאמרו עליו ואינו מסוגל להתמודד עם ביקורת. זו בפירוש סתימת פיות, קו המנוגד לכללי השיח הבסיסיים ביותר באינטרנט. לרצון מותר לצעוק על מאמנים ושחקנים ולרדת לחייהם, ומהקורא נמנעת הזכות להגיב, להעמיד אותו על טעויות, לסתור את דבריו או סתם לומר לו "ליכלכת". רצון יוצא קטן מאוד מהסיפור הזה. עורכי nrg יוצאים קטנים עוד יותר כשהם מעניקים את הפריבילגיה הזו דווקא לאחד מגדולי התגרנים בשוק. אגב, באין אפשרות להגיב בטוקבקים באתר "העין השביעית", מר רצון מוזמן, באם ירצה, להגיב לטור הזה במכתב למערכת או בטור משלו. אני מתחייב לא לדרוש מהעורך לצנזר דברים שייכתבו עלי. כמה כמה. הפריוויו של "ידיעות אחרונות" ביום שישי לקראת המשחק בין ישראל למולדובה עסק בספקולציות למקרה שהנבחרת תנצח, זו של יוון תסיים בתיקו ואילו שווייץ תפסיד, הכל כדי שישראל תעלה בכל זאת למשחקי ההצלבה. מרוב חישובים שכחו שם להגיש לקורא את הדבר הכי בסיסי והכי מתבקש: טבלת הבית. בהרכב חסר. שירלי בר-דיין סיקרה עבור ערוץ הספורט משחק אימון בין מכבי תל-אביב לעירוני ראשון-לציון. בדיווח צוין כי מכבי תל-אביב שיחקה בהרכב חסר, אבל עד כדי כך שהיו לה רק עשרה שחקנים בהרכב? ומה עם ההרכב של ראשון? אמנם רק בליגה השנייה, אבל בטח גם לה יש כמה אוהדים שנכנסים לאתר ערוץ הספורט ורוצים לדעת מי שיחק. אוחנה? אין דבר כזה. נבחרת הנוער הפסידה בשני משחקים במוקדמות אליפות אירופה, וב-ONE התעלמו מקיומו של המאמן אלי אוחנה. לא הזכירו אותו במלה, לא לטוב ולא לרע. לא בסיקור שני המשחקים וגם לא בפריוויו לקראת משחקי הנבחרות הצעירות. מאמני נבחרת הנערים, לעומת זאת, קיבלו אזכור, כולל תמונה. ב-ONE נוהגים תמיד בענייניות כלפי אלה המסוכסכים עם מנהלת התוכן, אופירה אסייג. שדר שלילי. יאיר גלילי, חוקר תקשורת במכון וינגייט, חושב שמועצת הכבלים והלוויין נכשלה בהסדרת שידורי הספורט.  