יו"ר ועדת החוקה הסביר לציבור ש"בכל העולם הקואליציה בוחרת את השופטים" והכניס לאותו סל את הכנסת והממשלה • מדובר במניפולציה שמצביעה על הסכנה המרכזית בתכנית שלו: במקום לחייב הסכמה ואיזון - התכנית היא להעניק כוח לרשות אחת בלבד - הממשלה • טור עורכת
יו"ר ועדת החוקה שמחה רוטמן הטעה השבוע את הצופים בשידור הפייסבוק לייב שערך יחד עם יו"ר מפלגתו בצלאל סמוטריץ, כשהסביר כיצד בוחרים שופטים בעולם. "בכל העולם כמעט בית המשפט העליון נבחר על ידי הקואליציה, או על ידי הממשלה, או על ידי הגוף השולט, או על ידי הכנסת, או על ידי הפרלמנט, או על ידי שילוב של שניהם". הוא המשיך ופירט: "בקנדה ראש הממשלה ממנה שופטים, פשוט, בלי סיבוכים ובלי בלבולים. באירלנד, בשבדיה, בניו זילנד, באוסטרליה וברוב מדינות אירופה. הרוב הדמוקרטי, הרוב הקואליציוני, נציגי העם, בוחרים את השופטים". המשפטים הללו לא רק מטעים, אלא שהם מקפלים בתוכם את הסכנה האמיתית בחקיקה הנוכחית: לא החלשה של מערכת המשפט, אלא מתן כוח עודף, בלתי מרוסן, לרשות אחת – הממשלה. הכנסת בישראל היא לא באמת חלק מהמשחק השלטוני. בוועדה שרוטמן מתכנן היא תהיה קישוט חלש אופי. ההבדל בין בחירת שופטים על ידי "הגוף השולט" לבין בחירתם "על ידי הכנסת" הוא כל ההבדל שבעולם. נתחיל דווקא מהחלק שבו רוטמן צודק: כן, במרבית מדינות העולם, שופטים נבחרים על ידי נבחרי ציבור. אגב, ואגב די חשוב, ספציפית שופטים בבתי משפט עליונים, ולא כלל השופטים כמו שרוצה רוטמן. חלקם של נציגי הרשות השופטת בוועדות המינויים קטן בדרך כלל מזה שבישראל (שלושה שופטים, ושני נציגים של לשכת עורכי הדין, מתוך תשעה חברים בוועדה). הדבר מבטא הכרה בכך שבתי משפט שעוסקים בנושאים חוקתיים, כאלה שבכוחם להתערב בחקיקה או במהלכים של הממשלה, הם בעלי אופי אחר מבתי משפט לתעבורה או לדיני משפחה.  האם יש מקום לשנות את הרכב הוועדה בישראל ולהחליש את כוחם של נציגי הרשות השופטת? האם פוליטיקאים צריכים לבחור את שופטי בית המשפט העליון? על זה אפשר להתווכח. אבל זה לא באמת עיקר הסיפור. הסיפור הוא למי מעבירים את הכוח. המודל שרוטמן מציע הוא כזה שלרוב הקואליציוני, או במילה אחת – לממשלה, תהיה שליטה מוחלטת בוועדה לבחירת שופטים. מודל כזה נדיר מאוד במדינות העולם. ב"רוב מדינות אירופה" לא השלטון בוחר את השופטים, זו הטעיה. קיימים מנגנוני איזון שונים שנועדו להבטיח כי מינוי השופטים ייעשה בהסכמה רחבה של נבחרי הציבור, ובמקרים לא מעטים גם במעורבות של גורמים מקצועיים. כך למשל, מסקירת "שקוף" המבוססת על מסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, עולה כי במדינות כמו איטליה, פורטוגל, צרפת, גרמניה וספרד – הוועדה מחויבת לרוב שכובל אותה להסכמה בין נציגי הקואליציה והאופוזיציה.  אם רוטמן היה מציע מודל שמעניק כוח לכנסת, כלומר גם לאופוזיציה, הדיון הציבורי היה מתנהל אחרת לגמרי. במקום חשש ממינוי שופטים מקורבים לממשלה – ניתן היה למקד את המחלוקת במקומה של הרשות השופטת בבחירת השופטים ובטענות לגיטימיות לצורך בשינוי. כנראה שמישהו לחש באוזני הקנדים שחבר הכנסת רוטמן מרבה להשוות את ישראל לקנדה, ולציין אותה כמודל לחיקוי בכל הנוגע לבחירת השופטים. כפי שפרסמנו ב"שקוף", השבוע הזדעקו שורה של שופטי עליון ומומחים משפטיים בקנדה והזהירו מפני המניפולציה שקיימת בהשוואה הזו: "התומכים בשינויים אלה מצביעים על קנדה ועל דמוקרטיות אחרות כדי להוכיח ששינויים כמו אלה המוצעים הם דבר שבשגרה. זהו טיעון מסלף. שיטת הממשלה הנהוגה בישראל שונה מזו של דמוקרטיות אחרות, בכללן קנדה, בריכוזיות יוצאת דופן של הכוח הפוליטי. בדמוקרטיות אחרות קיימת מערכת של מנגנונים המבזרים את הכוח הפוליטי או ממתנים אותו". למה מכוונים השופטים הקנדים? כדי לערוך השוואה רצינית, צריך להבין כיצד כל דמוקרטיה שומרת על עצמה מפני כוח עודף לרשות אחת. צריך להבין לעומק את כוחה של הרשות המבצעת – ולא רק את זה של הרשות השופטת. באירלנד למשל, עוד דוגמה שנתן רוטמן, יש חוקה (בישראל אין), הפרלמנט מחולק לשני בתים (בישראל יש רק בית אחד). וככלל, כפי שאמרו הקנדים, בדמוקרטיה הישראלית דווקא צריך למתן את הכוח הפוליטי של הרשות המבצעת, מול הכנסת בעיקר, ולא כפי שמציעים כעת – להסיר ממנו כל רסן. ועכשיו למנה העיקרית: ההבדל בין "הרוב הקואליציוני" ל"נבחרי העם", הבדל שאסור שנתעלם ממנו. בהצעה של רוטמן, שאושרה בתחילת השבוע לקריאה ראשונה, המנגנון מחסל את הכורח להגיע להסכמה בין חברי הוועדה למינוי שופטים, ומאפשר בחירת שופטים ברוב של חמישה מבין תשעה. במילים אחרות: וטו קבוע של הממשלה, המחזיקה בחמישה מהקולות: שלושה שרים ושני חברי כנסת מהקואליציה.  רוטמן אולי יטען ששני חברי הכנסת מהקואליציה הם נציגי הכנסת ולא השלטון. שהם יכולים לשים ברקסים לנציגי הממשלה – השרים. ובכן, הלוואי. עצמאותם של חברי הכנסת מהקואליציה, ובאופן כללי כוחה של הכנסת, נמצאות במצב החמור מזה עשורים, מצב שהלך והידרדר באופן עקבי על ידי כל הממשלות, גם ממשלת לפיד-בנט. העדות הראשונה לכך היא המשמעת הקואליציונית הנוקשה. חברי כנסת מהקואליציה שאינם חלק מהממשלה, אינם חופשיים להצביע כראות עיניהם. כמי שעבדה בעצמה בכנסת, אני יכולה לספר לכם על רשימות החוקים שעולים למליאה, כאשר רכזת הסיעה מסמנת בכתב ידה: "בעד" או "נגד". מתנגדים אמיצים מסתכנים בכך שזו תהיה הקדנציה האחרונה שלהם כחלק ממפלגתם, ובשלל סנקציות אחרות כגון דחיקת הצעות החוק לתחתית סדר העדיפויות או חסימת תקציבים במשרד האוצר. הידרדר – אמרנו? אז מילה על החוק הנורבגי, אי אפשר שלא. בחסות הממשלות המנופחות קיבלנו שי עצוב מאוד לחג הדמוקרטיה – חברי כנסת מפוחדים עם חבל תליה על הצוואר. הם תלויים בשר או בשרה שהתפטרו כדי להכניס אותם, ויכולים בכל רגע לחזור לכנסת ולהעיף אותם ללשכת התעסוקה. הייתם במקומם פוסלים שופט שהממשלה רוצה ביקרו? כנראה שלא. כלומר כבר היום, מבין שלוש הרשויות (השופטת, המחוקקת והמבצעת), הרשות שיש בידה כוח עודף היא המבצעת – הממשלה. הצעדים הנוכחיים אינם "מאזנים" את חלוקת הכוח בין הרשויות, אלא מוסיפים למהלך של רמיסת הרשות המחוקקת (הכנסת) את רמיסת הרשות השופטת. לכן, כל עוד המהלך לשינוי פני הדמוקרטיה שלנו אינו כולל צעדים דרסטיים לחיזוק הכנסת, כל דיבור בשם "רצון העם" הוא מניפולציה בוטה. 