חרם תקשורתי אינו האמצעי הראוי להתמודד עם אנשי ציבור בעלי דעות קדומות, גזעניות או מסיתות. התרופה לזיהום שהם מפיצים היא, כן כן, אור השמש
באוגוסט 1984 החליט הוועד המנהל של רשות השידור, שבאותה תקופה היה לה מונופול על שידורי הרדיו והטלוויזיה בישראל, להגביל עד כמעט לאפס את סיקור מעשיו והתבטאויותיו של מאיר כהנא, שנבחר חודש לפני כן לכנסת ה-11. ההחלטה באה בעקבות הופעותיו הראשונות של כהנא מעל בימת הכנסת, שאותן ניצל להפצת עמדותיו הגזעניות נגד ערביי ישראל, והיא נומקה כך: זו היתה תגובה כמעט ספונטנית של הרשות הציבורית הממונה על שידורי הרדיו והטלוויזיה לעמדותיו הדוחות, הגזעניות, המאוסות, של הח"כ הטרי ולסגנונו האלים והמסית. תחנת גלי-צה"ל קיבלה הוראה דומה מהמטכ"ל במסגרת הנחיה כלל-צה"לית שנועדה לסתום את פיו של כהנא ולא לאפשר לדעותיו המתועבות להיות מופצות בשורות הצבא. לצעדים האלה היה אפוא אופי של תגובה מתגוננת מצד חברה נאורה המבקשת באמצעותם לשמור על צביונה הדמוקרטי. אלא שכהנא עתר לבג"ץ והוכיח פעם נוספת (הפעם הראשונה היתה החלטתו להתמודד בבחירות לכנסת) כי הוא יודע לנצל את הכלים הדמוקרטיים שמעמידה מדינת ישראל לרשות אזרחיה כדי לקדם את תפיסת עולמו הנפסדת, שבה גלום פוטנציאל הרסני לעצם זהותה הדמוקרטית של המדינה. בג"ץ קיבל את עתירתו בנימוק שחופש הביטוי כולל גם את החופש לבטא דעות מסוכנות, מרגיזות וסוטות, בכללן דעות גזעניות, ובלבד שאין בהן ודאות קרובה להפרת הסדר הציבורי. העקרונות המשפטיים והמוסריים שהנחו את השופט ברק ושני עמיתיו שישבו בדין, השופטים גבריאל בך ושושנה נתניהו, היו אלה: אני מעלה מן האוב את בג"ץ כהנא בעקבות התגובה הנלהבת שבה התקבלה דעתו של יובל דרור, שפורסמה כאן שלשום, בעניין סילוקו של אמיר חצרוני מאולפן תוכנית הבוקר של ערוץ 2. דרור הוקיע, בצדק, את צביעותם של שדרני התוכנית ועורכיה, שמצד אחד הזמינו את חצרוני לבטא את דעתו הגזענית, הידועה להם מראש, על בני עדות המזרח, ובה בשעה סתמו את פיו בשעת השידור. עמדתו של דרור הידהדה לא רק בכל רחבי הרשת, אלא גם בדברים שכתבו מבקרי הטלוויזיה של "הארץ" ו"ידיעות אחרונות". דרור אכן זיהה התנהלות מקוממת של זכיינית קשת ועורכיה, והדברים הנכתבים בטור הזה אינם באים לחלוק עליו בעניין זה, אלא להצביע על היבט עקרוני המשתמע מאבחנתו ובעיקר מתגובות ההזדהות שהשתרשרו ממנה. שהרי המסקנה הנגזרת מהתמיכה הגורפת בסילוקו של חצרוני מהאולפן היא מתן לגיטימציה להחרמת מרואיינים בגלל דעותיהם המרגיזות או החריגות. חצרוני מכעיס את המגיבים בגלל עמדותיו או התנהגותו הפרובוקטיבית המכוונת, וברוך מרזל מעורר, מאותן סיבות ממש, את חמתם של צופי טלוויזיה אחרים. אם תתקבל הדרישה לא לאפשר לאנשים אלה, ולדומים להם, להופיע באולפנים, ניתן להחילה גם על אביגדור ליברמן בכל הקשור להתבטאויותיו כלפי ערביי ישראל או על נפתלי בנט (ודומיו) בכל הנוגע לקהילה הלהט"בית. ומי שיתאמץ, יוכל למצוא דמויות ציבוריות נוספות, האוחזות בדעות חשוכות כלפי מגזרים שונים בחברה, שעל-פי אותו היגיון, אינן ראויות להופיע באולפני הרדיו והטלוויזיה. במלים אחרות, חרם תקשורתי אינו האמצעי הראוי להתמודד עם אנשי ציבור בעלי דעות קדומות, גזעניות או מסיתות. התרופה לזיהום שהם מפיצים היא, כן כן, אור השמש. המסקנה הבנאלית הזו מוזכרת כאן גם כאשר ברור לח"מ ההבדל בין דיווח חדשותי על עמדותיהם הבזויות של דמויות ציבוריות לראיונות יזומים איתן, בין מעמדם הציבורי השונה של נבחרי ציבור לזה של ידוענים למיניהם, ובין משקלן הסגולי השונה של הנפשות הפועלות שבהן אנחנו עוסקים בסוגיה זו; הבדל שמן הסתם עמד גם מול עיניו של יובל דרור כאשר כתב את טורו. מה ששורות אלו מבקשות לומר הוא שתמיכה גורפת בסתימת פיותיהם של אנשים בעלי דעות מקוממות אינה אות לנאורות והיא עצמה מעידה על חוסר סובלנות לאחר.