העדויות בוועדת החקירה הממלכתית לחקר האסון שגבה את חייהם של 45 בני אדם בהר מירון יכולות ללמד הרבה על איך לא עושים דברים בצורה תקינה • עוד לפני דוח הביניים של הוועדה, אפשר כבר עכשיו לנסח כמה כללי אצבע חשובים - מה עושים כשאדם מקובע לתפקיד יותר מדי זמן, ואיך ממנים "אחראי" אמיתי?
בשנת 2004, קצת אחרי שהשתחררתי מהצבא, עבדתי כמאבטח טיולים. באחד מהם ליוויתי בית ספר משעת בוקר מוקדמת. כשהתארכו השעות וראיתי שנהגי האוטובוס כבר נמצאים כמעט 12 שעות בעבודה, פניתי לאחראית הטיול ושאלתי אם זה בסדר שהם עובדים כל כך הרבה שעות. אף שהייתי צעיר, ידעתי שיש הגבלות ואנחנו קרובים לחריגה מהן. האחראית העמידה אותי במקומי ואמרה לי לא להתערב ולעשות את העבודה שלי. יום אחרי כן סיפרתי למנהל חברת האבטחה על האירוע והוא ביקש שלא אסבך אותו עם הלקוחות. מודה שמאז לא השתניתי ונשארתי מעצבן. המצב אולי החריף.  הצפייה בעדויות ועדת החקירה הממלכתית למחדל מירון בשבועות האחרונים הציפו לי שוב את אותו אירוע. אירוע שבו אף אחד לא עצר רגע לשאול את השאלות המעצבנות שיעלו את חמתם של כמה אנשים, ואולי ימנעו אסון. השבוע יצאה הוועדה להפסקה קצרה אבל כבר מהעדויות שנגבו ולקראת דוח ביניים שצפוי להתפרסם בקרוב אפשר להסיק כמה לקחים שיכולים לשמש את כולנו, בתחומים רבים: 