פנסיות תקציביות למקורבים, ח"כים ושרים שמפקחים בעצמם על משכורותיהם, הטבות מס על הוצאות אישיות לראש הממשלה - אלה רק כמה מהצעדים שקידמה קואליציית נתניהו לאורך השנים האחרונות • לכבוד הקואליציה החדשה ריכזנו כמה דברים שאפשר לשנות כבר בחודש הקרוב
הקואליציה שהוביל בנימין נתניהו חוקקה כמה וכמה חוקים שפגעו בציבור. אלה לא היו מהלכים מדיניים או כלכליים שנויים במחלוקת, אלא החלטות שנועדו לדאוג לנבחרי הציבור ומקורביהם.   והנה החדשות הטובות: את הכל אפשר כעת להפוך, עוד בחודש הקרוב. לקראת תחילת עבודת הקואליציה החדשה ריכזנו בשבילה רשימת צעדים בוני אמון בין הציבור לנבחריו. עיקרם – הפיכת החלטות שקיבלה הקואליציה הקודמת. כך יכולים חברי כנסת שאכפת להם מהציבור לשלב לרוורס. בזמן לא ידוע בעשור האחרון החל הציבור, מסיבה לא ברורה, לשלם על מילוי בריכת הבית הפרטי של רה"מ לשעבר נתניהו בקיסריה. המים האלו, יחד עם הוצאות פרטיות נוספות ולא רלוונטיות לתפקידו, גולמו בתלוש המשכורת של נתניהו, מה שגרם לגילום מס גבוה שהוריד את הנטו בתלוש השכר שלו. אז כדי להוסיף חטא לפשע קידם מיקי זוהר בליכוד חוק שיפטור את רה"מ מתשלום מס – בתפקידו וגם לאחריו. בדומה לנשיא המדינה.  הפתרון האמיתי לבעיה, שמוסכם אגב על כולם, הוא הפרדת הפרטי מהציבורי: ירצה רה"מ לחליף מים בבריכה הפרטית פעמיים בחודש – שיתכבד וישלם מכספו. יאלץ להחליף חלונות בבית הפרטי מטעמי אבטחה או להגביה את הגדר לרחוב – יואיל לשלם משלם המיסים.  הבעיה פה היא חוסר ההפרדה בין האישי לציבורי, בעיה שנשארה תלויה באוויר ואף אחד לא רצה לטפל בה. יו"ר ועדת הכספים החדש חייב לכנס את הוועדה, לקבוע נהלים ברורים להפרדה בין הוצאות פרטיות לציבוריות ולמנוע הטבות מופרזות ואישיות לראשי ממשלה ונשיאים עתידיים. הנוהל צריך להיות כתוב, שקוף ואישורים חריגים צריכים להיות פומביים למעט מקרים העשויים להוות סכנה לביטחונו של רה"מ. רק כך ייבנה מחדש האמון הציבורי.  באוקטובר 2020 אישרה ועדת הפנים של הכנסת מהלך מושחת שאישר לשישה ראשי ערים לשעבר להמשיך לקבל פנסיה תקציבית לכל החיים למרות שהם לא זכאים לה. המהלך הכשיר טעות שנעשתה בעבר וקיבע אותה לעתיד, בניגוד למה שיכול היה לקרות לכל אחד אחר שהיה נדרש להשיב את הכסף. הסיבה שאותם ראשי ערים קיבלו את אותה הטבה שעלותה 3.3 מיליון שקלים לכל אחד מהם היא קרבתם לשלטון: הליכוד וש"ס. המהלך נעשה למורת רוחה של יו"ר הוועדה דאז מיקי חיימוביץ (כחול לבן). ועדת הפנים הנוכחית חייבת לבחון מחדש את המהלך המושחת שאושר, לאפשר לראשי הערים תקופת הסתגלות והפסקת ההטבה הלא חוקית באופן הגון והדרגתי. ראוי שחברי הכנסת יזכו למשכורת ראויה, אבל ראוי גם שלא הם יהיו אלו שיחליטו עליה. בכנסת ה-20 קבעה ועדה ציבורית כי שכר חברי הכנסת הוא מספק (אז הוא עמד על כ-40 אלף שקלים בחודש), אבל הוועדה גם קבעה שיש לקבוע מנגנון הצמדה לפי יוקר המחייה (מדד) ולא לפי השכר הממוצע במשק. חברי הכנסת דחו את ההחלטה וקבעו לעצמם עליית שכר לפי השכר הממוצע.  איך זה קרה? הוועדה הציבורית שדנה בתנאי חברי הכנסת היא ועדה ממליצה ולא מחליטה, וכך חברי הכנסת זוכים לקבל תמיד את מה שהם רוצים. ואם זה לא מספיק, ראו השרים ששכר חברי הכנסת זינק ולכן פנו ליו"ר ועדת הכספים שייתן גם להם העלאת שכר מיידית, שתורגמה לתוספת של חמשת אלפים שקלים לחודש. הצעד הראשון שיכול יו"ר ועדת הכנסת החדש לעשות הוא לתקן את החוק ולקבוע שהמילה האחרונה תהיה של הוועדה הציבורית. זה יוציא את ההחלטה מידיהם של חברי הכנסת וכך גם את הביקורת הציבורית על ההחלטות. אגב, הוועדה הציבורית לא קיימת מאז ינואר 2019. יו"ר ועדת הכנסת הקודם, איתן גינזבורג, כשל במינוי חברי ועדה חדשים, גם לאחר ששינה את החוק שקובע את הרכב הוועדה. השינוי היה אמור להקל עליו במינוי ועדה חדשה. בדצמבר 2017 חוקק דוד אמסלם, אז יו"ר ועדת הפנים, את חוק הפריימריז שאפשר לכל חבר כנסת שמתמודד בפריימריז לקבל עד 320 אלף שקלים מהציבור להתמודדות, כמעט מבלי לתת דין וחשבון. בעוד יש מחלוקת על מהות החוק יש חלקים ממנו שהכנסת חייבת לתקן ומיד: בדצמבר 2017 העביר דוד אמסלם את חוק ההמלצות – חוק שנועד להיטיב עם נבחרי ציבור חשודים בפלילים. החוק מונע פרסום החלטות של המשטרה בנוגע להמלצה אם להגיש כתב אישום נגד נבחר ציבור. בהמשך לחוק הזה חוקק עוד חוק שהועבר חצי שנה אח"כ ונועד למנוע פרסום החלטה של הפרקליטות על עילת סגירת התיק. ככל הידוע לנו, האדם היחידי שנהנה מזה עד היום הוא ח"כ לשעבר איתן כבל שהתיק הקושר אותו לתיק 2000 נסגר, אבל אנחנו לא יודעים אם מחוסר אשמה או חוסר ראיות. יו"ר ועדת החוקה יכול לבטל את התיקונים האלו ולאפשר לציבור לדעת מה רשויות החוק יודעות על נבחרי הציבור שלו. המשותף לכל המהלכים האלו הוא שרוב הקואלציה הנוכחית התנגדה להם בזמן אמת, ואפילו נלחמה נגדם באופן עיקש מספסלי האופוזיציה. עכשיו יש לה הזדמנות לתקן. ואם יותר לנו לסיום קצת לחלום: הכסף הגדול נמצא במימון המפלגות. אלו זוכות לקבל כ-180 מיליון שקלים מדי שנה (ועוד סכום דומה לכל סבב בחירות) לקופה המפלגתית שלהן – כסף לא שקוף. ואם זה לא מספיק, כל פעם שהגירעון שלהן גדל הן מוצאות דרך להגדיל עוד את התקציב.הפתרון די פשוט והגיוני: מאחר שמדובר בכסף ציבורי הוא צריך להיות שקוף כמו כל כסף ציבורי אחר. סעיף זה שונה משאר הסעיפים שצוינו בכך שהוא זוכה לשיתוף פעולה חוצה מפלגות לטובת נבחרי הציבור – ובניגוד לאינטרס הציבורי. אבל שווה לנסות. 