מי בממשלת ישראל שחושב להתנכל לאל-גזירה טועה בהבנת הנקרא: מוטב לתקן את שורשי המציאות המרה מאשר לנסות לסתום את פי אלה שמתארים אותה, גם אם הם אינם נוהגים באופן מאוזן
סגן שר החוץ, מגלי והבה, נחפז להודיע על החלטה כביכול להחרים את רשת הטלוויזיה הלוויינית אל-גזירה. והבה, התברר, דיבר מנהמת לבו. חרם לא הוטל, אבל לפחות הוא "שלח מסר הרתעתי", כדבריו. הרתעה למה? לכיסוי בלתי הוגן של האירועים בעזה, של הרג למעלה מ-120 פלסטינים במבצע חורף-חם ולמה שהוגדר כהסתת האוכלוסייה בעזה לפריצת הסגר הקשה שהטילה ישראל על מיליון וחצי פלסטינים וקריאה למדינות ערב להתערב בנעשה. והבה אינו יחיד שבטנו מלאה על אל-גזירה. גם שלטונות מצרים זועמים על התחנה, שנשלטת על-ידי משפחת השלטון בקטאר, ומאשים אותה בכך שהיא הציתה לשונות של שנאה ערבית נגד מה שנתפס כאדישותה של מצרים כלפי המצב בעזה. אל-גזירה, בעיני מצרים, אחראית ישירה להתעוררות הפגנות הרחוב בקהיר ובמדינות ערביות אחרות נגד המצב ברצועה. והבה שאף כנראה לשלב את ישראל במרחב האנטי-תקשורתי של המשטרים במזרח התיכון ולצרף אותה לשורה של מדינות ערביות זועמות ובהן ירדן, סוריה, מרוקו ובעיקר סעודיה, שהחרימה את אל-גזירה במשך חמש שנים כתגובה על מה שכינתה "כיסוי בלתי מאוזן" של בית המלוכה הסעודי. השבוע הוסר החרם, ויורש העצר הסעודי אפילו התראיין לתחנה. אל-גזירה אינה תחנה "הוגנת" על-פי הקריטריונים שעליהם אמונים שרי תעמולה במדינות ערב, ומעתה גם סגן שר החוץ הישראלי; יש לה אגנדה, אבל זוהי אגנדה מבלבלת. מצד אחד, היא מכסה באופן ידידותי ואפילו אוהד את הארגונים חזבאללה וחמאס. ראש המשרד שלה בלבנון, רסאן בן-גדו, מקורב להנהגת חזבאללה, ודיווחיו משם אינם נקיים מהערות תמיכה והתלהבות ממדיניות הארגון בתוך לבנון. אל-גזירה הביאה ומביאה לעולם את בשורת אל-קעידה, שכן היא זו שמקבלת תמיד לידיה את קלטותיו של בן-לאדן או של סגנו, איימן אל-זוואהירי. בכל הנוגע לסיקור בפלסטין היא נוטה לתת ביטוי רחב יותר לארגוני התנגדות כמו חמאס והגיהאד האסלאמי ולספק כיסוי ביקורתי יותר של הרשות הפלסטינית. תוכניות הדת שלה מעדיפות מטיפים ופוסקים מן הזרם הרדיקלי על פני מטיפים "ממשלתיים". מנגד, אל-גזירה היא מחוללת מהפכת התקשורת במזרח התיכון. בעליה, האמיר של קטאר, ביטל עוד בשנת 1996 את הצנזורה, ומאוחר יותר גם את מיניסטריון ההסברה. הקמתה של אל-גזירה היתה רק מהלך טבעי לאורח החינוך המערבי של השליט ולתפיסתו הליברלית את התקשורת. היפרדותו מן ה"אחדות" הערבית לא הסתיימה עם הקמת אל-גזירה; הוא אינו נרתע מלהמשיך לקיים נציגות ישראלית בנסיכותו. והנה הפתעה: אל-גזירה הצליחה בתוך שנים אחדות, מאז הקמתה ב-1996, לצבור את קהל הצופים הגדול ביותר במזרח התיכון ולהפוך למקור המידע המועדף על כ-50 מיליון צופים. לכאורה, מהפכת הדמוקרטיה וחופש הדיבור שמבקש גורג בוש לייצא, שאיפה שישראל היתה שותפה קבועה לה, יכולה היתה להיות מיוצגת ברשת אל-גזירה. והנה מתברר שחופש הביטוי הזה הוא צרה צרורה: ביקורת נגד המלחמה בעיראק, צילומי תקריב של פלסטינים חרוכים, נזיפות במדינות ערביות ובינלאומיות שמניחות לילדים בעזה או בדרפור למות, תוכניות מלל חריפות נגד פגיעה במעמד האשה, ביקורת על העדר דמוקרטיה במצרים או בסעודיה, ובכלל מין סדר יום תקשורתי שעליו רק מותר לפנטז שיתקיים במזרח התיכון, אבל חלילה לו מלהתקיים בפועל, כי אז הוא שובר את המוסכמות. מוטב טלוויזיה ממלכתית מצרית או ירדנית שאינה נותנת פתחון פה לישראל להביע באמצעותה את עמדותיה, או עיתונות שכבולה בסד של צנזורה ממשלתית, ובעיקר כזו שאינה נוגעת בקודש הקודשים - בשלטון. ראוי לעיין בהצעת האמנה התקשורתית החדשה שהתקבלה על דעת ראשי מדינות הליגה הערבית, למעט קטאר, כדי לדעת איזה עולם תקשורתי ערבי כפות צפוי כאן. אם תחליט ישראל להטיל את החרם על אל-גזירה, תוכל גם היא להיות חתומה על אותה אמנה כחברת כבוד. העניין החשוב אינו יעילותו של החרם הישראלי על כלי תקשורת, שהרי את תמונות הזוועה מעזה אפשר להפיץ גם באינטרנט, אל-גזירה תוכל להשיג צילומים מצלמים מקומיים, וישראל לא תוכל לחמוק מביקורת גם אם נציג התחנה לא ישתתף במסיבות עיתונאים רשמיות. שורש הבעיה הוא בתפיסה המעוותת שמנחה את שוחרי החרם ובראשם סגן השר והבה, שבעצמו היה אורח קבוע בתחנה. תפיסה זו מניחה שמאבק תדמיתי מוצלח בתיאור המציאות, גם כשהתיאור אינו מאוזן לגמרי, יכול להיעשות על-ידי בלימת הפה וסגירת המצלמה, ולא בתיקון מקורותיה של המציאות הזו.