ברחו, גורשו או שוכנעו להתפנות על-ידי מנהיגיהם? כך או כך, בתקופת מלחמת השחרור התרוקנו מאות יישובים בארץ-ישראל מתושביהם הערבים, ומאות אלפים הפכו לפליטים. כיצד סיקרה העיתונות העברית, בזמן אמת, את סיפור היווצרות בעיית הפליטים הערבים והתרסקות החברה הפלסטינית בישראל? לרגל יום העצמאות ה-60, אתר "העין השביעית" מגיש מחקר ראשון בנושא, חלק א משני חלקים
בין אם ברחו, גורשו או שוכנעו על-ידי מנהיגיהם להתפנות זמנית עד לכיבושה מחדש של הארץ; בין אם היתה זו תופעת לוואי של המלחמה או תוצאה של תוכנית מכוונת לטיהור אתני – על עובדה אחת אין ויכוח: במהלך 1948 התרוקנו מאות יישובים בארץ-ישראל מתושביהם, ומאות אלפי בני-אדם הפכו לפליטים. (ידיעה שהופיעה בעמוד האחורי של "הארץ",10.5.48. ההדגשה כאן, ובכל הידיעות שלהלן, במקור) לעיתונות העברית היו די סיפורים דרמטיים לסקר באותה שנה. ובכל זאת, תנועת הגירה מבוהלת של מאות אלפי בני-אדם אינה יכולה להיעלם מאמצעי תקשורת של מדינה, גם אם זו רק "מדינה בדרך", גם אם המהגרים שייכים לצד האויב במלחמת אזרחים, גם אם הכתבים והעורכים מוטים. ואמנם, סיפור היווצרות בעיית הפליטים הערבים והתרסקות החברה הפלסטינית בישראל הופיע בעיתונות העברית בזמן אמת. בקטן, בעמודים האחוריים, ממקורות זרים, בסיומן של ידיעות על נצחונות יהודיים, תוך מסגור חד-כיווני, ללא אזכור של פשעי מלחמה. אבל הסיפור הופיע. להלן תמציתו. מפאת כמות החומר ומגבלות הכתבה העיתונאית, נבדקו לצורך כתבה זו גליונות "הארץ" (מספטמבר 47) ו"דבר" (מינואר 48) בלבד, ורק עד סוף דצמבר 1948 (כל תאריך שיצוין להלן ואינו כולל את ציון השנה הוא מ-48). בהחלט ייתכן שבעיתונים אחרים מהתקופה, דוגמת "חירות" או "קול העם", הסיפור שסופר היה אחר. משיחות שערכנו לקראת הכנת כתבה זו עם בני מוריס, מחבר המחקר החלוצי "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים", ועם אנשי עמותת זוכרות, הפועלת להנצחת הנכבה בישראל, עלה כי עד היום לא נעשה כל מחקר על האופן שבו סיקרה העיתונות העברית את בעיית הפליטים הפלסטינים בעת היווצרותה. הנה, אם כן, גישוש ראשון בכיוון, שאולי יהווה בסיס למחקרים עתידיים. ידיעות ראשונות על פליטים הופיעו בעיתונים כבר בדצמבר 1947, כשהעיתונות מתמקדת, מטבע הדברים, בפליטים יהודים. אלה עקרו מבתים שהיו נתונים בחילופי אש בשכונות שונות של תל-אביב וחיפה, וקיבלו לאורך שבועות וחודשים סיקור חדשותי צמוד, מאמרי פובליציסטיקה וכתבות צבע מפורטות. על הדרך הוזכרו גם ראשוני הפליטים הערבים. כך, למשל, ב-8.12.47, הופיעה בעמוד האחורי של "הארץ" בגופן קטן הכותרת: "נמשך פינוי שכונות הספר בחיפה". בידיעה נכתב כי בעקבות יריות אקדחים ותת-מקלעים, יומיים אחר-כך סיקר העיתון את המצב באזור תל-אביב. הכותרת "בעיית הפליטים עדיין חמורה" התייחסה לפליטים היהודים שנמלטו משכונות הספר של העיר, ונאמר כי מספרם הגיע באותה עת ל-5,000. בסוף הידיעה חזר הדיווח לחיפה: בעמוד האחורי של אותו גיליון – שלוש ידיעות בנושא. האחת, קצרצרה: בידיעה אחרת, קצרה אף היא, נכתב: בידיעה השלישית מופיעה בפעם הראשונה המלה "פליטים" ביחס לאוכלוסייה ערבית מארץ-ישראל, אף כי היא נתונה במרכאות: השימוש בידיעות קטנטנות בשולי העמודים האחוריים של העיתונים מאפיין את היחס לפליטים הערבים לאורך מרבית חודשי המלחמה. רק לקראת סוף אפריל, אז יצאו באחת עשרות אלפי ערבים מחיפה ויפו, תפס העניין לראשונה כותרות ראשיות. עד אז עברה התרוקנות הכפרים הערביים מתושביהם בשקט תקשורתי יחסי. כאמור, בשלב הראשון של פליטת הערבים מארץ-ישראל מיעטה העיתונות העברית להתייחס לתופעה, וכשסיקרה אותה עשתה זאת באיחור, תוך חשדות באשר לכוונות הערבים ובאגביות. באופן כללי, בידיעות החדשותיות ניתן היה למצוא רמזים, ולעתים עדויות, לכך שהבריחה נבעה מהתקפות של כוחות ההגנה (ואחר-כך צה"ל), בעוד שבקטעי הפרשנות והפובליציסטיקה דובר על הבטחות שווא מטעם מדינות ערב, והאחריות ליציאת הערבים מיישוביהם הוטלה על הערבים עצמם. ב-15.12.47 הופיע, בעמוד השני של “הארץ”, טור פרשנות ובו הסברה כי בעיית הפליטים הערבים, שאז רק התחילה להתגבש, מומצאת במידה מסוימת וללא ספק מוגזמת לצרכים תועמלניים של האויב. בטור, שכותרתו "הפליטים – גורם צבאי", נכתב כך: יחד עם זאת, לאורך כל הדרך הופיעו בשולי העיתונים ידיעות שסתרו סברה זו. ב-8.1, למשל, הופיעה ידיעה פצפונת בעמוד האחרון של "דבר" תחת הכותרת "מה ציווה הוועד הערבי לפנות?": כאשר הוזכרו פליטים של ממש, האשמה הוטלה בדרך-כלל על "הכנופיות". כמו ב-22.1, כשהופיעה ידיעה קטנטונת בשער "דבר" תחת הכותרת "ערביי הגליל המערבי ברחו מכפריהם": אולם כי גם סיבות לפליטות שהיו פחות נעימות לקורא היהודי הופיעו לעתים בעיתונות העברית. ב-11.1, למשל, הודפסה ידיעה זעירה ב"דבר". למרות השימוש בביטוי "סיורי-הטרדה", לא מצוינת תוצאת הטרדה זו: פעמים רבות תוארו פעולות ההגנה, ומאוחר יותר צה"ל, תוך הימנעות מתיאור היציאה ההמונית של התושבים. נכתב רק כי תושבי האזור כבר עזבו קודם לכן, כשבדרך-כלל אין למצוא ידיעות על הנטישה הזו. כך, למשל, בידיעה מה-14.1, בעמוד הראשי של "הארץ" ("נחרב בסיס הפורעים בשכונת שייך גראח"), מסופר כי 26 בתים ניזוקו ומצוין כי "בשכונה לא היו תושבים ערבים, לפי שהללו פינוה עוד לפני כמה שבועות". באותו שלב של התרחשויות, כשהוזכרה נטישת כפר, הקפידו העיתונים להזכיר גם את מעשי התוקפנות שיצאו מן הכפר. בשער "דבר" מה-26.1 הופיעה הכותרת "פוצץ כפר ערבי – בסיסם של רוצחי ה-11 ליד גן-יבנה": בהמשך המלחמה, לא ילוו ידיעות על פינויי כפרים באזכור מעשי התוקפנות שיצאו מהאזור. הסיפור המרכזי שהעסיק את העיתונות, גם בידיעות שהזכירו את הפליטים, היה נצחונם של הכוחות היהודיים. ב-16.3, למשל, מופיעה ידיעה קטנה בעמוד האחרון של "הארץ" – "6 בתים פוצצו בפעולת עונשין". רק בידיעה עצמה מוזכרות תוצאות הפיצוץ: התרוקנות הכפר מתושביו: ב"דבר" דווח באותו יום כי הכפר התרוקן מתושביו לפני הפעולה, אך גם כאן במרכז הידיעה עומדת פעולת ההגנה והמחיר ששילמו בתי הכפר, לא תושביו: בכל זאת, גם בשלב ראשוני זה היה מדי פעם אזכור נרחב יותר לתופעה. ב-16.1 מופיעה בעמ 4 של "הארץ" כתבה ארוכה, שני טורים רוחבה, מאת א. אבן חן, תחת הכותרת "ישראל וישמעל בעמק השרון". אבן חן מתאר בה את התרשמותו בעת סיור באזור השרון ("יצאתי אתמול לפגוש ערבים בחוצות נתניה"), שם מצא שרידים של דו-קיום, אך גם תחילתה של בעיית פליטים, אם כי מלה זו עדיין נתונה אצלו במרכאות. לאחר תיאור החיים המשותפים נכתב: גם אבן חן מפרש בשלב זה את הפליטות כיתרון אסטרטגי לערבים, ולא כמעמסה. באותה הזדמנות מסייר אבן חן בכפר אום-כאלד ומביא לקוראי "הארץ" את רשמיו: "רוב הבתים בכפר סגורים על מסגר. ערבייה זקנה אמרה לנו בקיצור: הלכו!”. ב-28.3 מופיעות ידיעות מפורטות ראשונות על יציאת האוכלוסייה הערבית. נראה כי הסיבה לפירוט טמונה באופי הנטישה – תוך ליווי של הצבא הבריטי, ללא ירי של כוחות יהודיים, ובאופן מסודר יחסית. בעמוד האחרון של "הארץ" הופיעה כותרת גדולה למדי, וכך נכתב: בידיעה מסופר על "יחסים תקינים בין היהודים לערבים”, על כך שהערבים באזור "פנו באמצעות השומרים היהודים של העמק אל ראש מועצת עמק-חפר מר ה. בן צבי והודיעו לו על רצונם לעזוב את המקום עד שיחזור השקט”, ועל עצם הפינוי: בהמשך הידיעה, תחת הכותרת "בכו והשאירו מפתחות בתיהם", נכתב: "לפני שעזבו, באו אתמול ערביי חווארת להיפרד מקיבוץ מעברות שבשכנותם. רבים מהערבים בכו בצאתם את המקום. הם השאירו בידי הקיבוץ את מפתחות בתיהם". הסיפור הופיע גם בתחתית העמוד האחרון של "דבר" מאותו התאריך, תחת הכותרת "ערביי עמק חפר עזבו את כפריהם". לכותרת זו התלוותה כותרת משנה ששאלה: "היהודים הבטיחו לשמור על שלומם, מי אילצם לעזוב?”. בידיעה עצמה אין תשובה לשאלה זו, אך מצוין כי "הערבים אינם מגלים שמחה יתרה לעזיבתם את האזור ואת שכניהם היהודים". לצד ידיעה זו דווח כי "גם הערבים באזור פתח-תקווה עוזבים": גם בדיווח זה מודגש כי "הכפרים קיימו יחסים מסודרים עם היישובים היהודיים". לאחר שמוטל אשם מסוים באנשי האצ"ל והלח"י ("הם סבלו בשבועות האחרונים מהפורשים, שהציקו להם בגזילת מכוניות ולקיחת בני תערובות"), מובהר כי האשמה העיקרית היא בכל זאת של תושבי הערים עצמם ("היו תחת לחץ הכנופיות מהמשולש לכן החליטו לצאת מהאזור"). הידיעה מסתיימת בנימה אופטימית – "אנשי הכפרים נפרדו בידידות ממכריהם היהודים ואמרו להם שאם תהיה מדינה יהודית, ישובו אליהם". בעיתונים אחרים ניתן היה למצוא גרסאות שונות לנסיבות העזיבה. ב-30.3 הופיעה ב"דבר", במסגרת המדור "בכפר", ידיעה הנוגעת לסיבות לעזיבת ערביי השרון. תחת הכותרת "ערביי השרון שיצאו מבקשים לשמור על מסורת השכנות הטובה" נכתב: אך ידיעות חדשותיות על פינויים בהוראת ההגנה הופיעו לא רק ב"קול העם". כך, למשל, ב-4.1 מדווח "הארץ" בעמ 4 על כך ש"שכונות ירושלים באש יריות". מעל הפסקה ה-17 של הידיעה מופיעה כותרת ביניים קטנה – "הערבים מרוממה הוצאו", ולאחריה הדיווח הבא: וב-12.2 מופיעה בשער "דבר" ידיעה זעירה – "ערביי טלביה מסתלקים לפי דרישת ההגנה": וב-21.4, בתחתית עמ 2 של "הארץ", תחת הכותרת "נכבשו 2 הכפרים בית-סוריק ובידו", נכתב: באותו היום, בעמוד האחרון של העיתון, הופיעה ידיעה זעירה תחת הכותרת "פונה השרון הדרומי". הנה היא במלואה: היקף הסיקור של הפליטים הערבים השתנה לאחר התרוקנות חיפה ויפו מתושבים ערבים. לא עוד זרזיפים מקוטעים; במהלך כמה ימים עזבו עשרות אלפי תושבים את בתיהם. היה ברור כי נוצרה בעיית פליטים של ממש, הן מהבחינה האנושית והן מהבחינה הצבאית, כשהאחרונה זוכה להתייחסות רבה יותר בעיתונות העברית. העיר הראשונה שפונתה מתושביה הערבים היתה טבריה. ב-13.4 הופיעה ב"דבר" ידיעה על "פעולת גמול נגד כפר פורעים ליד טבריה": הידיעות מהעיר פסקו עד שב-19.4 הופיעה בעמוד האחרון של "הארץ" הידיעה הקטנה הבאה: למחרת, ב"הארץ", תחת הכותרת "הוכרז שלטון עברי עצמאי בטבריה", נכתב: גם "כרוז ועד הקהילה העברית בטבריה" הודפס בעיתונים, ובו נאמר: "לא אנו נישלנו את התושבים מבתיהם בעיר. בעצמם בחרו להם דרך זו. זו היתה תוצאה מהתקפתם הפרועה עלינו ואחר ההתערבות האֵפקטיבית של כוחות ההגנה לשם חיסול מוחלט של יכולתם להתקיף שוב. אך יבוא יום והתושבים ישובו לבתיהם ורכושם בעיר, כתושבים בעיר בעלי זכויות שוות בה. איש אל יעז על כן לגעת ברכושם". וב"דבר" נכתב על "אנדרלמוסיה בקרב הערבים": נטישת חיפה החלה הרבה לפני שהבריטים החליטו לפנות את העיר, בסוף אפריל. כבר ב-19.12.47, בטור "ראיתי שמעתי" ב"הארץ", החתום על-ידי רו-ן (ראשי תיבות של "רואה ואינו נראה"), מופיעה כותרת הביניים "יוצאים על מיטלטליהם", ותחתיה התיאור הבא: אבל בדרך-כלל הסיקור באותו שלב היה מצומצם ולקוני בהרבה. ב-12.1, בטור הצדי של עמ 3 ב"הארץ", ידיעה זעירה: ב-18.1 הופיעה בשער "דבר" ידיעה בולטת על "פעולות תגמול של ההגנה בחיפה". לאחר תיאור ארוך וממצה של הפעולות, שכללו יריות ופיצוץ בתים, מחסנים ומוסך, מופיעה כותרת הביניים "ערבים עוזבים את חיפה", ותחתיה הפירוט: "מאות משפחות ערביות, לרוב נוצריות, עזבו את חיפה מבוהלות ביום ו ובשבת, רובן מחיפה המערבית. יצאו לסביבות עכו ונצרת". דפוס דומה של סיקור ניתן למצוא בשער "דבר" מה-22.2, שם מופיעה הידיעה תחת הכותרת "ההגנה פעלה לאור היום בלב הרובע הערבי בחיפה". בפסקה החמישית, לאחר תיאור הפעולה, מצוין: בתחתית העמוד האחרון של "דבר" מה-5.4, לצד הידיעה "11 מיליון קופסאות ריבה לארץ-ישראל", מופיעה הכותרת הבאה: "5,000 ערבים חיפנים – בלבנון". הידיעה כולה בת משפט אחד: "רומא, 4 (שירות דבר). 5,000 ערבים מחיפה הועברו ללבנון מחמת ההתקפות היהודיות”. דפוס הדיווח הקצר והשולי השתנה בסוף אפריל, עם החלטת הבריטים לפנות את העיר, אז הגיעה יציאת הערבים לכותרת הראשית. יום לאחר תחילת פינוי הצבא הבריטי, ב-23.4, קראה הכותרת הראשית ב"הארץ": "נצחונה של ההגנה בחיפה – הערבים מפנים את העיר", וכותרת המשנה הוסיפה: "15,000 ערבים יצאו והיציאה נמשכת [...] הערבים בורחים מאזור נצרת". בידיעה עצמה נכתב: הפרשן הצבאי של "הארץ" הסביר: בגרסת סוכנות הידיעות הזרה לאירועים, המובאת בקצרה בעמוד האחרון של העיתון, נכתב: ב"דבר" של אותו יום נכתב במאמר המערכת "דבר היום" כך: עזיבת הערבים את חיפה נמשכה כמה ימים, וכך גם הסיקור הבולט יחסית. ב-25.4 פורסם ב"הארץ", מפי סוכנות הידיעות הצרפתית: וב"דבר" נכתב באותו יום: אבל עם כל הכבוד לרצונו של היישוב העברי, בעיני הפרשן הצבאי של "דבר" יש דווקא יתרון להיווצרות המוני פליטים. באותו היום, במדור "במערבולת הימים", הוא משווה בין כוח ההגנה לצבא הנאצי, ובין הפליטים הערבים לפליטי צרפת ופולין: גם הפרשן הצבאי של "הארץ" מתחיל בשלב זה לנתח את יתרונות הפליטים במערכה הצבאית: מצבה הקשה של יפו החל לבצבץ בעיתונות העברית כבר בשלהי 1947. ב-14.12.47, בדיווח מאת "פרשננו הצבאי", נכתב ב"הארץ" על "ריכוז פליטים ביפו": ב-20.1 , בעמ 2 של "דבר", מופיע ידיעה "מאת סופרנו ביפו". כותרתה: "יפו כעיר נצורה", ונכתב בה על המצב הכלכלי הקשה בעיר, על חוסר הביטחון האזרחי, על הרחובות השוממים, וגם על הבריחה ממנה: ב-15.2 מופיעה ב"דבר" ידיעה תחת הכותרת "ההגנה חדרה לאבו-כביר, יאזור וגבאליה". לאחר תיאור מפורט של הפעולה, מופיעה כותרת הביניים "פחד בין הערבים", ואחריה: ההתקפה של אצ"ל על יפו, שהביאה להתרוקנות מהירה של העיר, אירעה חודשיים אחר-כך. ב-27.4 מתפרסמת בעמוד השער של "הארץ" ידיעה כי "נמשכת התקפת אצ"ל ביפו". בהמשך הידיעה, המופיע בתחתית עמ 4 של העיתון, מגיע גם נושא הפליטים: "1,000 נשים וילדים ברחו מיפו לביירות". למחרת, ב"דבר", אופי הסיקור דומה: ידיעה על הפעולה הצבאית, ובסיומה, תחת כותרת הביניים “בהלה גדולה ובריחה מיפו", נכתב: ב-2.5, במסגרת ידיעה על "סיור במנשיה הכבושה", כותב עיתונאי "הארץ": למחרת הופיעה ב"הארץ" כותרת קטנה בעמוד האחרון: "יפו מתרוקנת – רק כ-20% מאוכלוסי העיר נשארו". וכך נכתב שם: וב-4.5 הגיעה התרוקנות יפו מערבים לעמוד הראשי של "הארץ" (גם אם בתחתית), תחת הכותרת "יפו כמעט ריקה מערבים". א. וואלנשטיין, סופר "הארץ", מספר מחוויותיו:  "השבר אשר הושברה העיר" / אורן פרסיקו