התחקירים והפרשנויות של סוף-השבוע על פרשת מסמך גלנט-הרפז מותירים את הציבור מבולבל. הנה ניסיון להציע מקרא: מי עומד מאחורי מה
לפני חמישים שנה הוצג לציבור הישראלי כתב חידה: עיתוני התקופה דיווחו במונחים סתומים על התרחשות בטחונית חמורה, שהתגלגלה למחלוקת פוליטית קשה. הציבור למד שהתפתחה "פרשה" שמקורה ב"עסק הביש", ושאחדים מגיבוריה הם "הקצין הבכיר", "האדם השלישי", "ועדת השניים" ו"ועדת השבעה". האזרח הקטן לא מצא את ידיו ורגליו בסבך הסקירות והפרשנויות שהפגיזו את חושיו במשך חודשים ארוכים, אבל הוא הבין שמדינתו הסתבכה במבצע בטחוני חשאי שכשל ושהשלכותיו הולמות במערכת הפוליטית עד כדי שיסוע המפלגה השלטת והחלפת ראש הממשלה. לימים, ובהדרגה, נחשף הסיפור במלואו: פעילות חבלנית במצרים שיזמו ב-1954 גורמים בטחוניים ישראליים, שנועדה לסכסך בין קהיר לוושינגטון ושהתבססה על מחתרת יהודית בקהיר. המבצע נכשל, חברי הרשת נתפסו, שניים מהם נשפטו והוצאו להורג, האחרים נידונו לשנות מאסר ארוכות. בדיעבד הועלו תהיות והאשמות על תבונת המבצע ועל האחראים לו, וכתוצאה משורה של מהלכי בדיקה נחשפה מחלוקת מרה בין ראשי מפא"י, מפלגת השלטון באותה תקופה, הן בשאלה מי נתן את ההוראה לפעולה החובבנית והרת האסון והן על הדרך הראויה לחקור אותה. בין השאר העלו החקירות מעשים של זיוף בצמרת צה"ל שכתוצאה מהם נאלץ שר הביטחון באותם ימים, פנחס לבון, להתפטר מתפקידו. יריבו היה דוד בן-גוריון, ראש הממשלה, שבפיתולי הפרשה מצא אף הוא את עצמו מחוץ למפלגת האם שלו. העיתונות של ראשית שנות ה-60, שבהן הלכה הפרשה ונגולה, לא הסתפקה בדיווח חסר פניות. זו היתה עיתונות מפלגתית ברובה והיא נקטה צד – בהתאם לעמדות הבית הפוליטי שאליו השתייכה. בכך לא היה כל חידוש: כזו היתה העיתונות של אותם ימים, כמעט בכל סוגיה שעלתה על סדר היום הציבורי. מה שיצא דופן היתה התייצבות העיתונים הבלתי מפלגתיים העיקריים לימין הצדדים הניצים: "הארץ" תמך (בגדול) בעמדת בן-גוריון, "מעריב" בעמדת פנחס לבון, ואילו העמדה המערכתית של "ידיעות אחרונות", שהיה אז העיתון הפחות משפיע מבין השלושה, היתה פחות מובהקת. התקשורת של היומיים האחרונים מזכירה קצת – עד כמה שזה אירוני בעידן של חודרנות עיתונאית חסרת גבולות – את ימי "האדם השלישי". פרשת תיק הרפז, שנולדה כפרשת מסמך גלנט, הניבה סיקורים ופרשנויות מלאים מלות קוד סתומות. איילה חסון ציטטה בליל שבת ביומן של הערוץ הראשון אישיות בכירה המכונה במסמכי חקירת המשטרה "האיש בעל השיער הלבן". ארי שביט כתב אתמול במאמר מתלהם ב"הארץ" על "קשר של שתיקה", "תשלובת צבאית-תקשורתית", ועל "הריקבון בממלכתו של רב-אלוף אשכנזי" שהציבור אינו יודע עדיין עד כמה הוא עמוק. התחקירים על בועז הרפז שפורסמו בסוף-השבוע ב"הארץ", "ידיעות אחרונות", "ישראל היום" ובתוכנית "המקור" של ערוץ 10 מדברים על איש השב"כ הבכיר ח, על אלוף משנה ש ועל מערך המ"מ בחיל המודיעין. מסופר בהם על ציודים חשאיים, יחידות עלומות ובירורים מעין שיפוטיים שנעשו לבועז הרפז מאחורי דלתיים סגורות. מצטטים שם דו"חות כמוסים ומאזכרים אישים ידועים כמי שהתערבו לטובתו של הרפז בתחנות שבהן הסתבך. כל זה נועד לכאורה להאיר את עיני הציבור, אבל משאיר אותו מבולבל למדי. לא רק בגלל מלות הצופן הבלתי מפוענחות ולא רק בגלל אופיו הרגיש של העיסוק המודיעיני שבו היה הרפז מעורב במהלך שירותו הצבאי ושעליו מוטלת עתה צנזורה, אלא בעיקר משום שלפחות כמה מהדיווחים על הפרשה הקטנונית הזו משרתים אגנדה בלתי מוצהרת של הנוגעים בדבר. הנה ניסיון להציע מקרא להתנהלות התקשורתית בפרשה: מסקנה: כאשר קוראים, צופים ומאזינים לדיווחים על פרשת מסמך גלנט יש לנסות לפענח מי עומד מאחוריהם. שלא כמו בפרשת העסק הביש, השיח התקשורתי הנוכחי פלורליסטי לאין ערוך. ההתייצבות לצד אחד הניצים חוצה את כלי התקשורת בתוכם: מול ארי שביט ב"הארץ", הנקרא כמי שמגויס לחלוטין לעמדת ברק, נמצאים עמוס הראל ואמיר אורן, המציעים פרשנות מאוזנת; מול רונן ברגמן ב"ידיעות אחרונות", שבתחקירו מהדהדת גרסת ברק, נמצאים הכתבים והפרשנים הצבאיים של העיתון, הקוראים להפסקת המהומה ולפתיחת דף חדש בצמרת צה"ל (זו, כנראה, גם עמדת עורכי העיתון, שכפי שפורסם ביקשו למנוע את פרסום התחקיר); מול בן כספית ב"מעריב", המשתלח בסגנון חסר רסן בשר הביטחון, מתפרסמים טוריו הענייניים של עפר שלח. ואף על פי כן, כמו לפני חמישים שנה, התקשורת היא כחומר ביד היצר של הפוליטיקאים.