חלקה הראשון של הכתבה עסק באופן שבו סיקרה העיתונות העברית את הפליטות הערבית בזמן אמת, בשנים 1947–1948. חלקה השני עוסק בהסברים שסיפקה העיתונות לפליטות ובאופן שבו סיקרה את מה שנעשה בשטחים הריקים מאדם
בחלק הראשון של כתבה זו נסקר יחסה של העיתונות העברית (כפי שבא לידי ביטוי בעיתונים "הארץ" ו"דבר") לתופעת הפליטים הערבים בזמן היווצרותה בתקופת מלחמת השחרור. בשלב ראשון היה הסיקור מועט וכמעט לא קיים, אולם לאחר יציאת הערבים מחיפה ויפו, גברה הפליטות גם בקרב הכפריים, וגם סיקור התופעה הפך מרכזי יותר. ב-29.4 הופיע בתחתית שער "דבר" דיווח מפי מקורות זרים תחת הכותרת "רויטר מתאר את בריחת אלפי הפליטים הערבים" (מאת מיהאן מיינס, סופרו המיוחד של רויטר): ב-3.5 כותב סופר "הארץ" לעניינים ערביים במדורו "בחזית הערבית": באותו שלב, כשברור היה שמדובר בתופעה רחבת היקף ובעלת משמעות כבירה, הופיעו פובליציסטים ביתר שאת בזירה העיתונאית בניסיון להסביר את מקורה ולהעריך את הראוי לעשות בעניינה. ב-5.5 כותב ב"הארץ" מ"א על "נכסי נטושים": גם הפרשן הצבאי של "הארץ" מתייחס לנושא בהרחבה, ואף קובע גם את הסיבות לעזיבה (6.5): באותם ימים, שבהם הפרשן הצבאי טוען כי הערבים נדדו כתוצאה מתעמולה, מוסיפות להופיע ידיעות על פעולות כוחות ההגנה ופינויי כפרים ערביים, כמו זו מה-3.5 שמופיעה בעמ 4 של "הארץ": או זו מה-5.5 ב"דבר": ובשפה נלהבת יותר, הידיעה מגליון "דבר" של ה-10.5: לאחר ההכרזה על הקמת המדינה ופרוץ קרבות רחבי היקף, נדחקה סוגיית הפליטים מהסיקור החדשותי, אף כי בפועל נוספו פליטים רבים. רק עם בוא ההפוגה הראשונה, ב-10 ביוני, חזרה העיתונות לעסוק בנושא. ב-14.6 מופיע ב"דבר" סיכום ביניים על תופעת הפליטים והצעה למקורותיה. תחת הכותרת "מנוסת הערבים" מציין מ"א כי "יצאו עד כה 350–300 אלף ערבים ממקומות מגוריהם שבמדינת ישראל ומירושלים. רובם – לארצות השכנות”, ובהמשך מנתח את הסיבות: בהמשך מופיעה גם תחזית לעתיד: להבדיל מהפרשנויות, רוב הדיווחים החדשותיים על גורל הפליטים עדיין קצרים ולקוניים. יוצא מן הכלל הוא הדיווח של סופר "הארץ" ש. סאמט, המופיע ב-20.6 בעמוד האחרון של העיתון תחת הכותרת: "1,004 לא-לוחמים ערבים הועברו לצד הערבי דרך קווי החזית": שוב, הסיקור המפורט מגיע רק בעת פינוי מסודר הנעשה תחת פיקוח. האירוע כולו מוצג באור המחמיא ליהודים: עם תום ההפוגה הראשונה וחידוש הקרבות, נוספים פליטים חדשים. ב-11.7, במסגרת ידיעה על כיבוש לוד ורמלה, מופיעה הן ב"דבר" והן ב"הארץ" הפיסקה הבאה, מילה במילה: גם למחרת חוזר דפוס הדיווח על יציאת הערבים - עמוק בתוך ידיעה על כיבושי הצבא הישראלי: לא מיותר לציין שגם כשהיה ברור כי תופעת הפליטים מתהווה לבעיה של ממש, הסיקור נותר מוטה לטובת הפולטים. ב-18.7 כתב יהודה ארצי ב"הארץ" על "המערכה בגזרת לאטרון": אותו יום, כותב א. ת. ב"דבר" על "בעית הפליטים הערבים" כך: באותו פרק זמן החלה התערבות בינלאומית למען הפליטים הערבים, וזו הביאה לאורך השבועות הבאים את הנושא לכותרות מרכזיות בעמודי השער של שני העיתונים, עד שב-27.7 הכותרת הראשית של "הארץ" מודיעה: "ישראל סירבה לפירוז ירושלים ושיבת הפליטים". אותם עיתונים, שדיווחו חודשים מספר קודם לכן כי הערבים באזור השרון לא גורשו על ידי כוחות ה"הגנה" ואף ביקשו משכניהם היהודים "לשים עין" על רכושם עד שיחזרו, ממהרים עתה להתאים את עצמם למציאות החדשה. הפובלציסטים נרתמים להסביר את העמדה הרשמית של המדינה. ב-28.7 כותב ב"הארץ" מ. אטר על "תכנית לפליטים הערביים": וב-30.7 כותב ב"דבר" מ. אסף "על הפליטים הערבים": [...] כלל הוא כמעט בכל תולדות העולם עד כה: ייצוב גבולות חדשים גורר אחריו החלפת אוכלוסין (זכות אופציה...) או... כפיה, שעבוד וכיוצא בו. [...] אין מנוס מהוספת עוד עובדה מכרעת אחת: הדור היהודי בארץ, אשר תופס באינסטינקט ובהכרה כאחת, את הערבים שבדור הזה כבני-בריתם וממשיכיהם של "יוצרי" טרבלינקה ואושבינצים. ולגבי מנהיגי הערבים של הדור הזה, ראשיהם, נסיכיהם ומלכיהם, ברובם המכריע, האינסטינקט הזה וההכרה הזאת נכונים בהחלט! במערכה הבאה, לכיבוש באר שבע, הנגב וחלקים מן הגליל, מתקיים, לראשונה, פער בין הדיווח ב"הארץ" לבין זה של "דבר". ב"הארץ" ממשיכים לסקר את הכיבושים, כשבתוכם כלולים דיווחים על בריחת ערבים. כך, למשל, ב-22.10, כשדווח כי: לעומת זאת, ב"דבר" אין באותו שלב של המלחמה התייחסויות לפליטת ערבים בדיווחי החדשות. הסיקור מתמצה בדיווח על הניצחונות והכיבושים. מצב האוכלוסיה הערבית בשטחים הנכבשים לא מסוקר יותר בעיתון, אולי מפני שהפכה לבעיה בינלאומית בעיני מפלגת השלטון. יש לציין, כי לאורך כל חודשי המלחמה לא מופיע בעיתונות העברית סיקור על מצב הפליטים לאחר שברחו או גורשו מכפריהם, תיאור המחנות או סקירה על מצבם - וזאת על אף שעשרות רבות של אלפים מביניהם היו "עקורי פנים", שקבעו את מושבם הארעי בשטח המדינה החדשה. רק לעתים נדירות ביותר מגיע קולם לידיעת הקוראים. ידיעה נדירה כזו הופיעה ב"הארץ" ב-27.9, בעמוד האחרון, בקיצור נמרץ. תחת הכותרת "ערבים בישראל מבקשים עזרה", מתפרסם מברק שהגיע לידי המערכת. "הארץ" פרסם את המברק כלשונו, בצנעה, ומבלי לערוך כל בדיקה עיתונאית עצמאית בעניין. וכך נכתב: "ממשלת ישראל נהגה בנכסי כפרנו כבנכסים נטושים והכריחה אותנו לשבת בנצרת. הכל אבד לנו, פרט ליבול הזיתים שעומדים להחרימו. היום הוחל במסיק הזיתים. בשם היושר והאנושיות וכמיעוט במדינה אנו מבקשים שיפקדו להפסיק את מסיקת הזיתים וימסרו את היבול לידינו. רחמו על האלמנות, היתומים והטף. אל תחשו על המתתנו ברעב. הצילו חיינו". סוגה בולטת של עיתונות, ממנה ניתן היה ללמוד בזמן אמת על אופן פליטת הערבים מארץ-ישראל, היתה דיווחים על סיורים בשטחים כבושים. בסיורים, שאורגנו על ידי ההגנה, ובהמשך על-ידי צה"ל, הכתבים אמנם לא נתקלו כמעט באוכלוסיה הערבית, אך ניתן דיווח על מה שהפליטים הותירו מאחור, ומדי פעם גם על מה שנעשה ברכוש זה. ב-2.5 כותב סופר "הארץ" חביב קרומהולץ על סיורו "עם כובשי סאלמה": ועל "סיור במנשיה הכבושה" נכתב: ב-7.6 מתפרסמת ב"דבר" הכתבה "רשימות מן הדרך" עליה חתום "יהושע". על "ביקור בצמח ההרוסה" הוא כותב: וב-11.6, כותב ש. סאמט על "יפו – עיר בלי רוח חיים". הוא מתארה כך: [...] הכל שובת כאן ממעש, הרחובות ריקים מאדם והעסקים נעולים או פרוצים. שערי הבתים וחלונות הדירות פתוחים לרווחה, וברובם אין נפש חיה. דומית מות השתלטה על רחובותיה וסימטאותיה של יפו. רק כלבים וחתולים רעבים וצמאים תועים בנביחות-פרא בצדי הרחובות. [...] היכן ריכוזי הערבים? שואל אני את אחד החיילים. קצת רחוק מכאן. הם מצטופפים בעיקר בפרברים ובישובים מרוחקים. [...] עדיין רבים הקשיים, שבהם נתקלים היהודים בהסדר העניינים כי רבה העזובה וקשה ה"ירושה" שהניחו אחריהם אותם הרבבות שברחו. מדי פעם, הכתבים נתקלים בשרידי האוכלוסיה הערבית בשטחים הכבושים, אך גם אז הם אינם נוטים להיכנס עימם לשיג ושיח. לכל היותר, הם מדמיינים את מחשבותיהם של הנותרים מאחור. ב-29.4, ב"דבר", בכתבה "עם כיבושה של חיפה (מרשמי סיור בהדרכת המנצחים בחליסה ובואדי רושמיה)” כותב נתן מררי: אפרים תלמי, כתב “דבר”, מפרסם ב-30.5 את רשמיו מעכו: לצד התיאורים על הרס ועזובה גדולים, הכתבים המסיירים מקפידים לשוות למראות הנגולים לעיניהם גם נופך פסטורלי. מ. זינגר כותב ב-31.5 ב"דבר" תחת הכותרת "בעקבות צבאותינו הכובשים": [...] סמיריה הרוסה כליל. האבנים פזורות. פה ושם קיר מזדקר. גגות הבטון המצופים אספלט הורמו מעוצם ההתפוצצות ושקעו שלמים באשר נפלו. בין החרבות רובץ כלב בודד... וצפורים מצייצות ממלאות את החלל רינת-אביב ואור – – . ב-12.7 מתפרסמת ב"דבר" סקירה מאת ז. יואלי תחת הכותרת "בכפרים כבושים". יואלי כותב: באותו יום ב"הארץ" מסייר "סופרנו בפתח-תקוה" בכפרים ריקים לאורך אזור נרחב, מתאר את העזובה ובסיכומו של דבר כותב: "במעלה הכפר מתגלה לעיני מראה מרהיב עין של כל הסביבה. שקט שרר בה לאחר הכיבושים המזהירים של צבא ישראל". חלק מהכפרים הערביים שהתרוקנו מתושביהם נהרסו, באחרים שוכנו יהודים, ולעתים הוזמנו עיתונאים לפעולות אלה. לאחר ההחלטה הרשמית להתנגד לחזרת הפליטים, הפכו מבצעים שכאלה לתדירים, אך כבר ב-18.4, עוד לפני קום המדינה, מופיעה בעמוד 2 של "הארץ" כתבת צבע מאת ש. סאמט, תחת הכותרת "עם היוצאים לישב כפר ערבי". סאמט התלווה לשיירה של פליטים יהודיים משכונות הספר של תל-אביב שהועברו להתיישב בכפר הערבי שיח מואניס (כיום רמת אביב), שהתרוקן מיושביו. וכך כותב סאמט: [...] בצאת הערבים מן הכפר השאירוהו במצב של עזובה מדהימה, ומאד מתקבלת על הדעת ההודעה של אחד הפעילים כיום בטיהור המקום, ש"ברגע הראשון כמעט שלא יכולנו להאמין שנעמוד בזוהמה זו, בראותנו, שאין בעצם הבדל בין חצרות, חדרים ואורוות, ואף על פי כן עמדנו בה כשאנו כבר היום בדרך להכשרת המקום לישוב בריא". מזרקות ה"די-די-טי" פועלות בלי הרף ומלחמת האדם ברמשים מפליאה בתוצאותיה. עד כה הוצאה האשפה ב-150 מכוניות. [...] כל כמה שאנו מתקרבים למרכז הכפר – כן מתבלטת והולכת הצורה הערבית – הכפרית המסורתית. עזובה מדהימה מול המראה הנהדר של תל-אביב על הים והנמל השופע אוניות, רמת גן וסביבותיה הנשקפים ברוב פאר לעיני כל עומד על גבעת הכפר ומפרידים ביניהם שדות הירק פורים ומרהיבי עין, בהם פרדסים רבים. [...] המתיישבים מקבלים את פנינו מי בחיוך של סיפוק על "ההתחלה הטובה" ועל ההצלה מתחום הסכנה הערבית ומחיי דלדול בתוך העיר ומי בנימת רוגז וטרוניה, ש"הביאוהו הנה אל הארווה הערבית". יש המתלונן, שהחדר צר מלהכיל את כל המשפחה, ויש הדורש מקום למטבח, לבית כסא, הספקת מים סדירה יותר ו"עזרה להסדר". ויצוין שאם כי מטפלים בבדק הבית במרץ, הרי עדיין רבה המלאכה. כי גדולה העזובה. בדרך כלל יש במקום בתי-כסא ערביים פרימיטיביים, ורק בבתי-מוסדות יש כבר חדרי נוחיות מודאֵרניים. [...] בשייך מוניס הערבית דרו כ-5,000 נפש וכעת עורכים תכנית ליישב כאן במשך הזמן – כבר לאחר בדק-הבית כשיתוספו יחידות דיור – עד 3,000 נפש. כיום יש כבר כמחצית המספר הזה ב-300 יחידות דיור. החיים מסתדרים לאט-לאט, נעשים ניסיונות של היכרות הדדית, של שיתוף בסידורים, של מטבחים משותפים ושל עזרה הדדית. אתמול סויד והוכשר תפילות בית-כנסת. הובא למקום ספר תורה ועל תורן הניפו בני הנעורים דגל תכלת לבן. חבלי לידה של ישוב. כתבת הצבע של סאמט היתה יוצאת דופן בהיקפה ובמועדה. רק לקראת סוף שנת 48, עם גבור העליה ומצוקת הדיור, מתחילים להופיע בעיתונות דיווחים חדשים על תוכניות לישוב יהודים בכפרים ערביים שהתרוקנו. הכותרות קוראות: “17.000 עולים ישוכנו בערים וכפרים ערביים" או “משפחות עולים לכפרים נטושים". מדי פעם מופיעה גם ידיעה המתארת מבצע שיכון שכזה הסותם את הגולל על אפשרות שיבה של הפליטים לבתיהם (ידיעות נוספות מופיעות בוודאי בשנת 1949, מעבר לטווח זמן הסקירה שנעשתה לצורך כתבה זו). כך, למשל, בשער "דבר" מה-8.12 הופיעה ידיעה על הקמת הישוב משגב מיכאל. תחת הכותרת "שתי נקודות חדשות בדרך לירושלים" נכתב: [...] באי-כוח חבר-הקבוצות, מוסדות שונים, חברי הישובים הסמוכים וקהל רב מן הבאים לחוג את פתיחת "כביש הגבורה" נכחו בטכס העליה. [...] את החגיגה סיים י. ברץ בשם חבר הקבוצות. ביום פתיחת הכביש שנכבש בדם ובזיעה – אמר – מוקמים שני ישובים חדשים, ויש משום סמל בדבר: כיבושינו אינם צבאיים בלבד. כיבושינו הם כיבוש התרבות את השממה. [...] בשירת התקוה הסתיימה החגיגה.