בדבריו אמש טען הרצוג כי "המתווה מחזק את הכנסת" - אך בפועל הוא מזניח את שיקום מעמדה הנחות של הרשות המחוקקת מול הממשלה. כדי לממש טוב יותר את רצון העם ולפקח כראוי על השלטון, יש להכניס למתווה תיקונים הכרחיים. פרשנות
אתמול בערב (רביעי) נאם הנשיא והציג את מתווה הפשרה שאותו הגדיר כ"מתווה העם" לשיפור האיזון בין הרשויות. לדבריו של הנשיא, המתווה הוא תוצר של דיונים שנערכו במהלך מספר שבועות עם אלפי אזרחים משני קצוות המפה הפוליטית, ומשקף הסכמות רחבות ומכנה משותף גדול. הוא ציין בנוסף כי "המתווה הזה מחזק את הכנסת, מחזק את הממשלה, מחזק את מערכת המשפט, ומעל הכול" הוסיף, "מחזק את מדינת ישראל". אולם מסקירת חמשת עמודי המתווה, עולה כי הכנסת עדיין נשארת הרשות החלשה, בפער משמעותי, לעומת שתי הרשויות האחרות. המתווה, בדומה למהפכה המשפטית, עוסק בשתי חזיתות שנכנסו לזירת קרב – בית המשפט ונבחרי הציבור, השופטים מול השרים.   ההוראות המרכזיות שעשויות להעניק כוח לכנסת הן ההוראות שעוסקות בחוקי יסוד. הנשיא מציע לחוקק חוקי יסוד שיתקבלו ב-4 קריאות במליאת הכנסת, כאשר הקריאה הרביעית תעשה ברוב של 80 קולות, או בכנסת העוקבת לה, ברוב של 70 קולות. חוקי יסוד שהתקבלו בתנאים אלו חסינים מפני ביקורת שיפוטית. מדובר בהליך שעשוי לאלץ את הקואליציה והאופוזיציה לפעול בשיתוף פעולה, בניגוד למצב כיום בו השלטון שולט כמעט בכל הליכי החקיקה. מנגד אין כל מנגנון שמבטיח שהוא אכן יתממש, שהכנסת תתעלה על המחלוקות כדי להמשיך לכתוב את חוקי היסוד של ישראל. הוראה נוספת שנוגעת לכנסת, עוסקת בוועדה לבחירת שופטים מגדילה את מספר חברי הכנסת בוועדה, כך שבמקום ארבעה חברי כנסת, יהיו שישה. אולם מאחר שנדרש רוב של שבעה חברי ועדה לבחירת שופט לבית המשפט העליון, לא ברור עד כמה השינוי בהרכב משפיע על מעמדה של הרשות המחוקקת.  בכל האמור לחוקה, מופיע סעיף במתווה לפיו – "יותנע מהלך חוקתי רחב בשיתוף הציבור בבית הנשיא בו יתקיים דיון בסוגיות הליבה החוקתיות של מדינת ישראל, תוך התחשבות באופיה המגוון של ישראל ולגיבוש והשלמה של מגילת זכויות יסוד מקיפה". אולם נדמה כי דיונים מסוג אלו אמורים להתרחש בכנסת, או באמצעות נציגיה. דווקא עכשיו יותר מתמיד הגיע הזמן לדרוש לשקם את מעמדה של כנסת ישראל.   בשנים האחרונות הכנסת הפכה יותר ויותר לזרוע של הממשלה. ההצבעה במליאה אינה דרמה שבה מכריעים נציגי העם, אלא כמעט תמיד הגוש שמרכיב את הממשלה. תהליכים שונים, כמו ניפוח מימדי הממשלה והחלת חוק נורבגי בגרסה מעוותת, החריפו את המצב.  בנוסף, חשוב לזכור כי הכנסת היא לא רק מחוקקת, אלא גם רשות מפקחת. היא שומר הסף של עבודת הממשלה, יכולה לאלץ שרים ומנכ"לים להגיע לוועדות ולתת תשובות לציבור, לענות על שאילתות במליאה, להתחייב על דד ליינים של פרויקטים, לספק נתונים חסויים ועוד. אם חברי הקואליציה רוצים לחזק את רצון העם, הם צריכים ליישם שורה של צעדים אמיצים מול השלטון:  ככל שהכנסת תקבל יותר כלים וכוח להטיל סנקציות, יכולות החקיקה והפיקוח שלה יגדלו. יש לדרוש שהכוח יעבור לכנסת הרחבה והמגוונת. זהו מימוש אמיתי של רצון העם. 