היו גם ימים אחרים: התנועה הציונית והצמרת העותמנית הפעילו במשותף את עיתונם של הטורקים-הצעירים בצרפתית ומינו כעורך את זאב זבוטינסקי. באוטוביוגרפיה שלו לא הסתיר את דעתו על האימפריה ועל הטורקים
זה קרה בדיוק לפני מאה שנה, בקיץ 1910: עורך העיתון "הטורקי הצעיר" קם מכסאו במערכת באיסטנבול – אז קראו לה קושטא – והודיע לבעלי העיתון שהוא מתפטר. בכך הסתיים פרק קצר אך יוצא דופן בהיסטוריה של העיתונות היהודית: ימים שבהם ההסתדרות הציונית והטורקים-הצעירים היו שותפים להוצאתו לאור של יומון, בטאונה של התנועה ששלטה באימפריה העותמנית, בשפה הצרפתית. האיש שפעל להקמת העיתון והיה עורכו למשך כשנה, עד שהחזיר את המפתחות בכעס, היה זאב זבוטינסקי, לימים מנהיג בית"ר וראש התנועה הרביזיוניסטית. היומון הצרפתי היה רק חלק אחד מ"מפעל העיתונות" שהפעילה באותם ימים ההסתדרות הציונית בקושטא, כחלק ממאמץ להשפיע על דעת הקהל – הטורקי והיהודי גם יחד – לאחר המהפכה ביולי 1908, שבמהלכה תפסו הטורקים-הצעירים את השלטון והדיחו את הסולטן. המהפכה בטורקיה תפסה את זבוטינסקי באותו שלב בחייו שבו הבין שעיתונאי אינו יכול לכתוב לאורך ימים בלא שיעמיק את השכלתו וירחיב אותה. "נטמעתי עתה בלב ההמון הציוני כמו שהייתי קודם, בימי הפילטונים הקלים, טמוע בשורת הלבלרים, ליצני הקולמוס השכורים לשעשע את הבטלן הקורא; כמו שגם לפני זאת, ברומא, נטמעתי בנוער האיטלקי השותה יין מכרמי פראדקאטי וגרוטאפראטה בחברת התופרת הצעירה. ואני, אני, אני – אייני? – ואף גם זאת: אני נותן ואיני מקבל. בור עז פנים וחצוף, הנה מניף אני תורה לקהל, תורה שאינני יודע אותה. "כי מיום עוזבי את האוניברסיטה כלום לא למדתי, אבל לימדתי, רק לימדתי. כל עיתונאי יודע את הרעבון הזה, רעבון המוח שהוא מריק אותו מדי יום ביומו, שופך את תוכנו לפני הקוראים, ואין לו זמן למלא את החלל המתרוקן... באסטא!". זבוטינסקי הוציא עצמו אפוא לשבתון בווינה. הוא מיעט להיפגש עם אנשים ואף הדיר רגליו מרוב האסיפות הציוניות. "זללתי ספרים", כתב באוטוביוגרפיה שלו, ספרים על בעיית הלאומיות, על ההיסטוריה האירופית, על תולדות הצוענים. "מתוך כל ספר וחוברת העתקתי קטעים: בעברית רשמתי אותם, למען אתמחה גם בשפתנו, שגם אותה לא ידעתי כהוגן: דרך, אגב, מאז הורגלתי לעברית בכתב הלטיני, שגם עתה קל ונוח הוא לי מהמרובע האשורי". ואז פרצה המהפכה בטורקיה. זבוטינסקי כבר מילא את מצבריו, והזיק העיתונאי ניצת בו שוב. הוא חזר למשימותיו העיתונאיות בקושטא, תחילה כשליח עיתון רוסי בפטרבורג. "הטורקים-הצעירים צמאו לפרסום", תיאר זבוטינסקי את המציאות שאינה משתנה לעולם, שבה פוליטיקאים זקוקים לעיתונאים כאוויר לנשימה. "אין מספר למיניסטרים שקיבלוני והודיעוני פה אחד כי ארצם היא גן עדן מעתה ועד לנצחי נצחים, ואין עתה הבדל בין טורקי ובין יווני או ארמני – כולם עותומנים, אומה אחת, וגם לשון אחת... וגם בדבר כניסת היהודים – אותה הדעה לכולם: למה לא? נשמח מאוד אם יתפזרו בכל נפות המדינה, ובפרט במקדוניה, ובייחוד אם יתחייבו לדבר עותומנית". אחר-כך התגייס לפעול בשליחות "מפעל העיתונות" של ההסתדרות הציונית. המפעל נולד במוחם של כמה מבכירי התנועה הציונית, בשנים שאחרי מות הרצל. הסולטן עבדול חמיד השני איכזב את חוזה המדינה ולא העניק לו את הצרטר המקווה לארץ ישראל, אבל גם ליורשיו של הרצל היה ברור שכל עוד פלשתינה תחת השלטון הטורקי, אין להפקיר את הזירה התקשורתית, וחייבים להמשיך בדיפלומטיה ציבורית. יחד עם נשיא ההסתדרות הציונית דוד וולפסון ואישים אחרים גובשה התוכנית להוציא לאור בקושטא ארבעה עיתונים: יומון צרפתי "כללי" שנקרא "הטורקי הצעיר"; שבועון ציוני בצרפתית שנקרא "לאורור" ("השחר"); שבועון בספרדית, "אל זודיאו"; ושבועון עברי, "המבשר". בעריכת "הטורקי הצעיר" היה לזבוטינסקי שותף מקומי, "טורקי אמיתי", כלשונו, גלאל (או בכתיב של אותם ימים: דזלאל) נורי-ביי, צעיר שלמד בבלגיה ואביו היה פקיד גבוה בשלטון העותמני. בספרו "דוד וולפסון – האיש וזמנו", כתב מרדכי אליאב כי תמורת תמיכה של 1,000 ליש"ט בשנה לעיתון התחייב נורי-ביי לפרסם כל ידיעה ומאמר שיועברו אליו על-ידי "ועדת העיתונות" הציונית שפעלה בקושטא, ואף להקפיד שהעיתון יבטא בעמודיו קו פרו-ציוני. בחודשים הבאים עורר העיתון עניין רב בצמרת הממשל הטורקי, והוואזיר הגדול (ראש הממשלה) ושר הפנים ביקשו להופכו לביטאון ממשלתי. בשיחה שקיים זבוטינסקי עם הוואזיר הגדול נדונה הצעה לשמור על המתכונת של תמיכה כספית וקו מערכתי; אלא שהפעם מדובר היה בסובסידיה ממשלתית, ובתמורה יתמוך העיתון במדיניות החוץ של האימפריה. כהונתו של זבוטינסקי לא האריכה ימים. קיצוצים תקציביים, ולא פחות מכך מחלוקת אידיאולוגית, הביאו להתפטרותו. הניצוץ שהצית את המחלוקת היה, לדברי זבוטינסקי, הופעת ספרו של הפעיל הציוני ההולנדי יעקבוס כהן, שבו תבע לכונן ללא דיחוי אוטונומיה מדינית וממשלה עברית לארץ ישראל, ולהקים צבא עברי. הוא העלה על הנייר מה ששנים אחר-כך יתבע זבוטינסקי עצמו, כאשר יקים את ההסתדרות הציונית החדשה, נושאת דגלה של התנועה הרביזיוניסטית. אלא שבדרישות שנכללו בספר היתה חריגה בוטה מן המדיניות שנקבעה זמן קצר קודם לכן, שאין להרגיז את הטורקים אלא לבקש רק היתר לעלייה יהודית ולשימוש בעברית. לדברי זבוטינסקי, המונח אוטונומיה היה בעיני הטורקים-הצעירים "פסגת הטריפה וצמרת התועבות". פרסום הספר והפצתו בקושטא, כפי שעשה יעקבוס כהן, עלולים היו, לדבריו, להביא לסגירת העיתונים הציוניים ולגירוש עורכיהם. "זוהי האירוניה של הגורל", כתב זבוטינסקי, "ויותר מאירוניה – קומדיה. שדווקא אני, ולא אחר, נבהלתי מהרעיונות האלה. ואולם חי נפשי שלא הרעיונות הבהילוני, כי אם ההפקר השולט בהנהלתנו". זבוטינסקי סיכם את הניסיון הטורקי שלו כ"טרחה ללא תועלת" ו"עבודת חינם". שנים אחדות אחר-כך, כשהיה בין יוזמי הקמת הגדודים-העבריים במלחמת העולם הראשונה, כדי לתת יד למאמץ המלחמה של ארצות-הברית ובריטניה, נזכר בחוויה הטורקית. כבר אז, כתב, "נתפתחה אצלי הכרה פנימית מוצקה ואיתנה: במקום ששולט הטורקי שם לא תאיר השמש ולא יצמח העשב, ובלא התפוררותה של הקיסרות העותומנית אין תקווה לתחייתה של ארץ ישראל". ידעתי, כתב זבוטינסקי, כי טורקיה תוכה שוק על ירך, ולא מדובר היה בניחוש. "ישבתי בטורקיה זמן מרובה ככתב של עיתונים. אני מעריך מאוד את מלאכת העיתונאי: כתב העושה את מלאכתו באמונה יודע על הארץ שמשם הוא כותב הרבה יותר מאיזה שגריר שהוא. לפי הסתכלותי – לעתים קרובות גם יותר מכל פרופסור מקומי". כך ביקש לסייע לחיסול האימפריה העותמנית ששלטה גם על ארץ ישראל. ועוד פרט מאותה הרפתקה תקשורתית: זבוטינסקי כתב באוטוביוגרפיה שלו כי בפעילותו בקושטא הסתייע, בין היתר, ב"יועץ חוקי ומדיני", יצחק נופך, "שעוד לפני כמה שנים עלה לקושטא ללמוד את המשפט הטורקי". ד"ר נופך היה לימים אחד השופטים היהודים בארץ ישראל, והראשון שניהל את משפטיו בעברית. בתו, חמדה נופך, שנישאה לראובן מוזס, הקימה את כתב-העת "לאשה" והיתה העורכת הראשונה שלו. בנם, יצחק נופך-מוזס, ורעייתו מרים (מימי) הם מבעלי השליטה בתאגיד התקשורת של "ידיעות אחרונות".