ב"מעריב" לא פותחים את השמפניות | סמדר פרי נפרדת ממובארכ | ודני דנקנר שוב לא מופיע על שער העיתון "כלכליסט"
לאחר כמה ימים שבהם שלט נסיון המהפכה במצרים בשערי העיתונים, חוזר הבוקר האלוף יואב גלנט למרכז סדר היום התקשורתי, וזאת לאור החלטת ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון כי לא ימונה לרמטכ"ל. "לא יהיה רמטכ"ל", קוראת הכותרת על שער "מעריב" – הפרוש לרוחב, על גודל כפול מהרגיל – ומוקדש כמעט כולו לביטול המינוי. הכבוד והיקר לעיתון "מעריב" ולתחקירן קלמן ליבסקינד, שהצליחו באמצעות עבודה עיתונאית – ראויה לשבח בראשיתה ואגרסיבית ביותר באחריתה – להדיח רמטכ"ל מתפקידו, עוד בטרם מונה. דווקא הבוקר אין בשער עיתון זה רצועה המכריזה בגאון "בעקבות תחקיר מעריב", אולי כניסיון להעביר את המסר שאין זה נכון לחגוג על כשלונו של קצין בכיר בשעה הקשה לו כל-כך. גם בשני המאמרים המתפרסמים בכפולה הפותחת, מאת שני המבקרים הגדולים של גלנט בעיתון (בן כספית וקלמן ליבסקינד), מודגש מסר זה. בכותרת המשנה לראשית נכתב כך: "הפרשה שהחלה בתחקיר מעריב מסתיימת בהחלטה דרמטית וחסרת תקדים של ראש הממשלה ושר הביטחון. מינויו של האלוף יואב גלנט לרמטכ"ל ה-20 של צה"ל יבוטל, 12 יום בלבד לפני כניסתו לתפקיד". "מעריב" מוציא הבוקר לאור קונטרס חדשות עבה מהרגיל (30 עמודים), שלמעלה ממחציתו מוקדשת לדיווח וניתוח השלב האחרון בפרשה. עוד ועוד ידיעות ופרשנויות, כשבמסגרת הפינה "עכשיו באים?" מתפרסם אפילו טור מאת יעל פז-מלמד, שתומכת במינוי אשר לא ייצא אל הפועל. עוד מעט והיו מצרפים לגיליון, כשירות לקוראים, פוסטר חגיגי של הלא-רמטכ"ל. הסיקור הנרחב נפתח במאמר מאת כספית ("זה היה קמפיין על פרצופה של המדינה, על טוהר מוסד הרמטכ"ל ועל חשיבתם של ערכי הצדק והיושר"), שאת עיקר מרצו מקדיש לניגוח שר הביטחון אהוד ברק ("ברק עוד עלול לשכנע את נתניהו למנות לרמטכ"ל את ויצמן שירי. הוא הרי התפנה מעיסוקיו בבית ברל"). לסיום, בפסקה שמקומה בטקס קבלת פרסים, מודה כספית לכל מי שתרם לביטול המינוי ומקנח ב"אחרון חביב, שהוא ראש וראשון, האיש שבלעדיו כל זה לא היה קורה, תחקירן מעריב קלמן ליבסקינד. כנראה מי שמאמין, באמת לא מפחד. תודה קלמן". ליבסקינד עצמו מפרסם טור שבו הוא מזכיר כי עברו "למעלה משנתיים מאז פירסמתי את התחקיר הראשון בסדרה, תקופה ארוכה שברובה סחבנו על גבנו השחוח במעריב את התחקיר כמעט לבד. בחלק הארי של התקופה הזו התקבל הסיפור כמעט באדישות. בחלק אחר היו שניסו לטרפד אותו, להכשיל אותו, להסביר שאין כאן דבר. האמנו בכל מלה מהרגע הראשון". זו נקודה ראויה לציון. התחרותיות הפרועה בשוק התקשורת הישראלי, שמצד אחד בוודאי מדרבנת תחקירנים להשיג סיפורים בלעדיים ובעלי משקל, מונעת מסיפורים שכאלה, מרגע שהם מתפרסמים, לקבל את המשקל הראוי להם. כלי תקשורת נמענים כמעט בכל מחיר מלהתייחס לגילויים של מתחריהם, שלא לדבר על להמשיך לבדוק ולצרף את כשרונם והכלים העומדים לרשותם כדי להעמיק בחקירה. התחקיר של ליבסקינד עבר בדממה כשפורסם לראשונה. גם התחקיר מאת אורי בלאו על ההתנקשויות שבוצעו בפקודת מי שעתיד להתמנות לרמטכ"ל זמני התקבל בשתיקה מחניקה כשפורסם, והפך נושא לדיון ציבורי רק שהתגלתה המדליפה של המסמכים שמאחוריו. אבל על כך בהמשך. בן דרור ימיני כותב הבוקר בטור משלו על האווירה במערכת העיתון אתמול, כשנודע כי המינוי בוטל ("במסדרונות מעריב לא נפתחו שמפניות") ומתאר את התגובה של ליבסקינד: "ליבסקינד היה בחדרי. הגיעו טלפונים חוגגים שרצו לברך. ליבסקינד היה עצוב ושבור. מעשי ידינו טובעים בים, והם אומרים שירה. התחקיר של ליבסקינד הפיל רמטכ"ל. זה אמור להיות הישג עיתונאי נדיר. ולא היה אתמול אדם עצוב כמו קלמן ליבסקינד". סיקור הפרשה מסתיים בכפולה המרכזית של "מעריב", המוקדשת לציטוט נרחב מדברי גלנט, שהעניק אתמול ראיון ראשון על הפרשה לעיתונאי גדי סוקניק. סוקניק, שהיה חתום שלשום על כתבה אוהדת לגלנט בתוכנית התחקירים החדשה "360" בערוץ 2, הסביר אתמול בבוקר לאתר וואלה כי לא היה צורך לצרף לכתבה גילוי נאות בדבר היכרותו המוקדמת עם האלוף. כמה שעות אחרי שהסביר זאת זכה בראיון בלעדי עם גלנט, שחיפש זירה תומכת להצגת גרסתו. הנסיבות הפכו את הראיון הדרמטי לפתטי. גלנט נכנס אליו כמי שמאמין שמאבקו טרם הסתיים, ובמהלך ההקלטה קיבל שיחה מראש הממשלה ושר הביטחון שהסבירו לו כי לא נותרה להם ברירה אלא לוותר על מינויו. האמירות של גלנט בדבר המשך מאבקו נשמעו באוזני צופי הטלוויזיה, שכבר ידעו שגורלו נחרץ, גרוטסקיות. "הראיון עם גלנט שודר במסגרת תוכנית התחקירים החדשה 360", כותב איתי סגל בטור ביקורת הטלוויזיה של "ידיעות אחרונות". "זוכרים? זו אותה תוכנית שחרתה על דגלה להציג את כל הצדדים בכל סיפור עיתונאי. אתמול הוצגה זווית אחת, וגם היא היתה עקומה". והגרוטסקה לא נגמרת (לחובבי פרפרזות ומלים לועזיות בכלל: אמש היתה בבחינת פארסה והנה בתוך שעות כבר הפכה לפרודיה). ב"ידיעות אחרונות" מדווחים איתן גליקמן, איתמר אייכנר ומיכל גולדברג כי האלוף גלנט טרם ויתר על המירוץ לרמטכ"לות ועל המאבק על שמו הטוב. על-פי הדיווח, גלנט מתכוון לשכור עורך-דין פרטי שייצג אותו במאבק משפטי. מהדיווח עולה כי ייתכן שיגיש עתירה לבג"ץ נגד ראש הממשלה ושר הביטחון. עוד בעיתון זה, מודעה מטעם בני משפחת גלנט, התופסת כשליש מעמ 12. "ליואב גלנט, איש יקר שלנו", נכתב בה, "30 שנה בצלך, כן בצלך, כי כמעט לא ראינו אותך... שירתת והגנת על כולנו בשקט ובדממה האופייניים רק לך, זרעת בכולנו אהבת המדינה, את כל חייך נתת למדינה. גם כשהמשפחה לך היתה זקוקה, הטפת לנו כל הזמן על טובת המדינה ואהבת המדינה, שלחת אותנו לשרת בצבא ולצאת לקצונה. יואב שלנו, יש רק דבר אחד לומר: תודה! איש יקר, איש ערכי, מכור להגנה על המדינה. מה שיקרה הוא שיקרה, ולנו חשוב שתדע שאנו אוהבים אותך, יודעים ומכירים את יושרך. הלוואי שלא יחסרו למדינתנו אנשים כמותך. באהבה גדולה, המשפחה". "המהלך החריג הזה [הראיון של גלנט בטלוויזיה] מלמד הרבה על אופיו של גלנט", כותב נחום ברנע בכפולה הפותחת של "ידיעות אחרונות", "[...] אבל הוא מלמד גם על המציאות שנוצרה במערכת החשובה ביותר בשלטון בישראל. לאיש אין יותר מלה אחרונה, לא לשר הביטחון, לא לראש הממשלה. גם בשביל אלוף בצה"ל, המלה האחרונה היא זו שנאמרת באולפן טלוויזיה". קביעה זו מהדהדת בטור שכתב דן מרגלית ומתפרסם הבוקר ב"ישראל היום". "אין סיבה לערער על תום לבם של לינדנשטראוס ווינשטיין", כותב מרגלית, "אבל אחרי ראיונו של גלנט אמש, דומה כי הם חייבים תשובה פרטנית לציבור באמצעות הטלוויזיה". פרט לכך, מרגלית משווה את האלוף גלנט ליואב בן-צרויה. אגב, כמו נתניהו, גם העיתון שיוצא לאור על-ידי חברו שלדון אדלסון מיישר הבוקר קו עם היועץ המשפטי לממשלה ומבקר המדינה. בעיתון, שהאיר פנים יותר מכל האחרים לאלוף גלנט, הכותרת הראשית הבוקר קוראת: "בוטל מינוי גלנט, נווה רמטכ"ל זמני". ללא סייג וללא מרד. יתר על כן, הפניה בולטת בשער וידיעה בראש עמ 9 מוענקות לדברי ביקורת חריפים שמתח אתמול משה (בוגי) יעלון על שר הביטחון ושותפו הקואליציוני הצמוד של נתניהו, אהוד ברק. ראה הוזהרת. בידיעה קצרה המתפרסמת בעמ 7 מדווחת עדנה אדטו כי האלוף נווה העביר אתמול מכתב לפרקליט הצבאי הראשי ובו הבהיר את עמדתו כלפי בג"ץ, וזאת בעקבות התבטאותו בתחקיר "הארץ" על החיסולים הממוקדים. "עזוב אותי מהנחיות בג"ץ, אני לא יודע מתי יצאו הנחיות בג"ץ ומתי לא. אני יודע שסיכול ממוקד מאושר ויוצא נוהל פעמו"ן ואני מקבל את ההוראות מאגף המבצעים", צוטט נווה ב"הארץ". לדברי נווה, הכתבה "מוציאה דברים מהקשרם. כמפקד בצה"ל קביעותיו של בית-המשפט העליון הן בעיני דבר שאין מהרהרים אחריו". ב"הארץ" מפרטים מזל מועלם ותומר זרחין מעט יותר באשר להבהרותיו של נווה: "דברים אלה, אשר איני מכחיש כי אכן נאמרו על-ידי, הוצגו בכתבה באופן שעלול להשתמע ממנו זלזול בבית-המשפט העליון בכלל ובפסיקתו בעניין חוקיות הסיכולים הממוקדים בפרט. קריאה שכזו שגויה, פסולה ומקוממת בעיני. היא מסלפת את כוונתי ומוציאה דברים מהקשרם". כעת יש להמתין ולראות אם נווה, שארגוני שמאל הגישו עתירה נגד מינויו לתפקיד סגן הרמטכ"ל, יצליח לשכנע את בית-המשפט כי הביטוי "עזוב אותי מהנחיות בג"ץ" יכול להיות מובן באופן שלא עולה ממנו זלזול בבית-המשפט העליון בכלל ובפסיקתו בעניין חוקיות הסיכולים הממוקדים בפרט. ביטול מינויו של גלנט לרמטכ"ל מצליח, כאמור, לדחוק הצדה את השיא שנקבע אתמול בהתקוממות של העם המצרי נגד נשיא המדינה חוסני מובארכ. רק לאחר הדיווחים הנרחבים על הדרמה בצמרת צה"ל, מתפנים העיתונים לדווח על הדרמה בקהיר. "זאת היתה עצרת פוליטית ללא סדר יום", כותב שליח "הארץ" לקהיר אנשיל פפר. "הפגנה בלי במה מרכזית או נואמים בולטים. אירוע המוני ללא הסעות או מערכת תחבורה. צעדה ללא מסלול מוגדר מראש. אבל אתמול בקהיר, הצליחו אזרחי מצרים להביא מיליון איש לכיכר א-תחריר בלב העיר. בהתראה של יום וללא יכולת להשתמש באינטרנט או בהודעות טקסט. בקריאה חד-משמעית ולא אלימה לנשיא מצרים חוסני מובארכ להתפטר. האזרחים יצרו מראות שלא נראו מעולם באף מדינה ערבית". בהמשך הדיווח מוסיף פפר: "ישראל כמעט ולא הוזכרה בכל מהלך היום בכיכר. מדי פעם כשצעקו ההמונים למובארכ לך לסעודיה, היו גם צעקות בודדות של לך לאמריקה ולעתים גם לך לישראל". מנגד, בעמודי החדשות של "גלובס", דיווחו אתמול נועה פרג ועומר רבין, שליחי העיתון לקהיר, כך: "מלבד הקריאות נגד מובארכ (כגון שתוק, שתוק, חוסני מובארכ), ההפגנה בכיכר תחריר בקהיר נושאת אופי אנטי-ישראלי מובהק ונשמעות גם קריאות נגד ישראל. חלק מהמפגינים קוראים למובארכ: לך לישראל, וטוענים שהוא נאמן לישראל. מפגינים בודדים אף ציירו על פניהם צלבי קרס ושלטים עם כיתוב באנגלית: אנחנו שונאים את מובארכ ושונאים את ישראל". במדור הדעות של "הארץ" מתפרסם הבוקר מאמר פרשנות מאת שליח העיתון לקהיר."כולנו נגועים באוריינטליזם, שלא לומר גזענות, אם מראה של עם שלם המתנער מעול רודנות ודורש באומץ לב בחירות – במקום לרומם את לבנו, ממלא אותנו בפחד", כותב פפר. "[...] אמצעי התקשורת בישראל חיפשו בין רבבות הצילומים שיצאו מקהיר כרזה של מובארכ עם מגן דוד נישאת בידי המפגינים. בסוף מצאו. בין האלפים שקראו למובארכ לך לסעודיה, היו גם שניים או שלושה שצעקו לך לתל-אביב. אבל גם אם קשה לנו לקבל את זה, ישראל פשוט לא היתה גורם בכל הסאגה המצרית של השבוע האחרון. ואין סיבה שתהיה". בטור נפרד המתפרסם ב"גלובס" כותב רבין על התרשמותו האישית מהמפגינים. "קשה שלא לעמוד משתאים ומלאי הערצה אל מול העם המצרי", הוא כותב, "שמצליח בימים הקשים האלה להכתיב את הגבולות לעצמו, לקבוע לעצמו סדרי עדיפויות חדשים, להשליט סדר ברחובות ולהתגייס כתף אל כתף באמצעים מקוריים כדי לשמור על הביטחון האישי ועל הרכוש". ואילו פרג מספקת טור נפרד המתמקד בזווית הטכנולוגית והעיתונאית של הסיפור: "אני, ככתבת טכנולוגיה שרגילה להיות מחוברת לרשת 24 שעות ביממה, מתקשה לעכל את הניתוק הכפוי הזה". הנחיתה של פרג ורבין בקהיר מבליטה עוד יותר את ההחלטה של "ישראל היום" לסקר את הנעשה במצרים על-ידי דיווחים מישראל בלבד (וכתב ספרדי בקהיר). אפילו עיתון כלכלי טורח לשלוח לבירה הסוערת נציגים, בעוד העיתון הנפוץ במדינה מוותר. נכון, שאלה מהותית יותר, כפי שכתב אתמול באתר זה רפי מן בטור מומלץ מאוד לקריאה, אינה מי הכתב הישראלי הראשון שהגיע למצרים מרגע פרוץ ההתקוממות העממית במדינה, אלא מדוע אין מלכתחילה כתב קבוע בבירה המצרית. מדוע מערכות החדשות בישראל מחזיקות גם כיום, על אף כל הקיצוצים, כתבים קבועים בארה"ב ובאירופה, אבל לא במעצמה האזורית (מחוץ לישראל). נכון גם שפעמים רבות הסיבה המרכזית לשליחת עיתונאי למשימה כזו היא הרצון להדפיס בגדול את שם העיתון ששלח אותו (הבוקר הנטייה הזו מיתרגמת לשורת קרדיט אומללה בתחתית שער "הארץ" – "רומן פריסטר, שליח הארץ לאושוויץ"). יחד עם זאת, אי-אפשר להתעלם מהתרומה שמרים שליח עיתון להבנת המצב באזור שממקד אליו את תשומת הלב העולמית. הדוגמה הבולטת לטובה במקרה הנוכחי היא שליח "הארץ" אנשיל פפר, שהיה בין הראשונים להגיע לקהיר ומאז מנפק מדי יום הן דיווחים אינפורמטיביים והן מאמרי פרשנות שיחדיו מרחיבים את ההבנה על המתרחש ברחובות. ב"ידיעות אחרונות" תפקידו של אלדד בק מצומצם יותר, ושליח "מעריב" גדעון קוץ אמנם הגיע באיחור יחסית לקהיר, אך גם הם תורמים את חלקם. בעיתונים אלה יכולים לסמן ליד הדיווחים של השניים #JAN28 או #JAN30, לציון המועד שבו הגיעו שליחיהם לזירת האירועים שברשת טוויטר מסומנים ב-JAN25#, לזכר יום ההפגנות הראשון. ב"ישראל היום" סימן ההאש-טאג נותר עדיין יתום – #. אולי הגיעו בעיתון זה למסקנה ששליח לקהיר הוא מותרות מבחינת המידע החדשותי ותרומתו העיקרית היא בחזית היוקרה, שגם כך נספרת בעיקר על-ידי עיתונאים ולא מעניינת את הציבור הרחב. אולי הגיעו למסקנה כי אין להם סיכוי לזכות ביוקרה מאנשי התקשורת בישראל. מכל מקום, זו בחירה מצערת (אגב, ב"מעריב" מתפרסם הבוקר דיווח מאת היו מקלוד, מה"גלובל פוסט", על האווירה בדמשק. בסוף השבוע אמורות להתחולל שם הפגנות המוניות נגד המשטר). בינתיים, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הבין כי מובארכ בדרכו החוצה. ברק רביד מדווח ב"הארץ" כי "ישראל מתחילה להיערך לשינוי המשטר במצרים". לא רק ראש הממשלה הבין זאת, גם פרשנית "ידיעות אחרונות" סמדר פרי. בטור פרשנות ראשון מאז הרגיעה את קוראי העיתון כי המשטר במצרים יציב ("מה שהיה הוא שיהיה") וטענה שאין צורך לבטל את הביקור המתוכנן במדינה, נפרדת הבוקר פרי מנשיא מצרים. ניכר כי הפרידה קשה לה, וכי הזדהותה עם מובארכ נותרה איתנה. "בחווילה לא מנקרת עיניים בהליו פוליס יושב איש קשיש, חולה", היא כותבת. "פניו נפולות, צמוד למסכי הטלוויזיה, מוקף בחבורה דלילה של יועצים. רגע אחד הוא רואה את בובתו המתנדנדת על חבל התלייה בכיכר א-תחריר, ברגע השני את מסכי הענק של ערוץ אל-גזירה בלב הכיכר – שמעבירים הסתה מסביב לשעון כבר שמונה ימים". בהמשך הטור כותבת פרי: "הוא לא צריך את דיווחי המודיעין. הוא גם לא רוצה שימכרו לו הבטחות ורודות. הוא מפוכח, חושיו חדים. כבר שבוע מובארכ יודע שהמצב הולך ומחריף" (כאן המקום להזכיר, שוב, את הפער האירוני בין חושיו החדים של מובארכ למידת החדות של חושי הפרשנים לענייני ערבים בישראל, ופרי בראשם, שחזו שההפגנות לא יגררו שינוי משמעותי במשטר במצרים). "העלבון צורב", מוסיפה פרי. "בבת אחת שכחו את הישגיו המפוארים [...] מה הכי כואב למובארכ: המיליונים שצורחים ביטויי שנאה או סטירת הלחי המצלצלת שהנחית עליו הבית הלבן? [...] אין לו אשליות. מובארכ יודע שהעסק גמור. [...] לאן ילך? איש קשיש, חולה, מריר ונבגד. דרמה גדולה מהחיים. נשאר רק לחפש בעבורו מוצא של כבוד". מחרה מחזיק אחרי פרי עורך חדשות החוץ של "ישראל היום", בועז ביסמוט. "זה הזמן להגיד תודה. תודה לחוסני מובארכ", הוא כותב. "[...] מובארכ, משמר השלום במשך 30 שנה, עתיד להיזכר בהיסטוריה כעריץ. ככה זה בעולם שבו הערכים משתנים. תחי הצביעות. [...] יסלחו לי מטיפי המוסר, אבל תודה לך עריץ, תודה לך ראיס". בשער "גלובס" פורסמה אתמול כותרת בזו הלשון: "הערכות: המשטרה תנסה לשכנע את צבי זיו להעיד נגד ציון קינן. מנכ"ל הפועלים נחקר בנוגע להלוואות שהוענקו ליו"ר לשעבר, דני דנקנר". בשער המוסף "עסקים" של "מעריב" נכתב הבוקר: "המפקח ידע ואישר. בבנק ישראל ידעו על החשדות נגד ציון קינן, אך אישרו את מינויו למנכ"ל בנק הפועלים". בשער המוסף "ממון" של "ידיעות אחרונות" נכתב: "ההלוואה שהסתבכה. בדיקת ממון: ציון קינן לא אישר לתת הלוואה ליו"ר בנק הפועלים לשעבר דני דנקנר – אלא רק המליץ על כך בפני הדירקטוריון. בנק ישראל סייע לחקירה". הכותרת הראשית של "דה-מרקר" קוראת הבוקר: "בנק בחקירה: 10 בכירים בהפועלים נחקרו בפרשת ההלוואה לדני דנקנר". בשער "כלכליסט" הבוקר אין כותרת על בנק הפועלים, דנקנר, זיו או קינן. כמו היינו בשנת 2009. ידיעה בנושא תופסת את עמ 8, יחד עם טור פרשנות מאת תומר זלצר ("בכל פעם שנדמה שבנק הפועלים יוצא באמת לדרך חדשה, פרשות דנקנר למיניהן חוזרות לרדוף אותו"). ועוד קריאה השוואתית אחת – גידי וייץ ותומר זרחין חתומים הבוקר על ידיעה ב"הארץ" שכותרתה: "המשטרה ממליצה להעמיד לדין את עמרי וגלעד שרון על סיוע לשוחד". ב"ישראל היום" מדווח איציק סבן על עמדת המשטרה תחת הכותרת "המשטרה ממליצה: להעמיד לדין את עמרי וגלעד שרון". אבי אשכנזי מדווח ב"מעריב" תחת הכותרת "המשטרה ממליצה: להעמיד לדין את גלעד ועמרי שרון". ואילו ב"ידיעות אחרונות", עיתון הבית של הפובליציסט גלעד שרון, הכותרת לידיעה מאת מאיר תורגמן בעניין מנוסחת כך: "ראיות בלי בשר". בכותרת הגג נכתב "ללא המלצה: פרשת סיריל קרן הועברה להכרעת הפרקליטות". ב"דה-מרקר" מדווחת אופיר בר-זהר כי עורכי סרטים ברשות השידור טוענים שהסכם הרפורמה מפלה אותם לרעה. חני יודל מדווחת במוסף "עסקים" של "מעריב" כי עם המועמדים לתפקיד מנכ"ל רשות השידור נמנים ניצן חן, יוני בן-מנחם ועודד בן-עמי. רז שכניק מדווח במוסף "24 שעות" של "ידיעות אחרונות" כי בן-מנחם הוא המועמד המוביל. ב"ישראל היום" מדווחת מאיה כהן על הצטרפותו של יאיר ניצני לחבר השופטים בתוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד". "אני מאוד שמח להצטרף לחבורה", אומר לה ניצני, שבעבר הגדיר את התוכנית כולה כמעבר בין פרסומות ותו לא. מדורו של צבי בראל ב"הארץ", "שכנים", מוקדש הבוקר לרשת אל-גזירה. ביטול מינויו של האלוף גלנט אמור לגרור אחריו גם את ביטול מינויו של דובר צה"ל המיועד, ליאור לוטן. באף עיתון אין דיווח על מי שאמור להחליף בעוד שבועיים את הדובר הנוכחי, אבי בניהו.