אלמלא ביקשה ועדת לנדס לצפר פוליטיקאים בפופוליזם זול באמצעות ביטול האגרה, היתה יכולה למצוא לה כמה חלופות זולות ויעילות 
מיד עם פרסום דו"ח לנדס על השידור הציבורי החלו ההתקוטטויות. היו שתמכו והיו שהתנגדו, והיו, כצפוי, גם אלה שטענו כי "הבל הבלים וגו", שהרי היו כבר כמה וכמה ועדות שעסקו בעניין, ושום דבר לא יצא מהמלצותיהן. אז למה שהפעם הדברים יתנהלו אחרת? הסיבה העיקרית לכך שהפעם אולי יקרה משהו שונה היא ההמלצה לבטל את אגרת הטלוויזיה. זה הצופר שהוועדה נותנת לפוליטיקאים שיחלקו סוכרייה לעם תוך ויתור, אולי, על מעורבותם בניהול רשות השידור. הנה, על כן, תרומה לסעיף החביב הזה בהמלצות: שימו לב ל"אגרת הרדיו" ותבינו את הבלוף. אגרת הטלוויזיה היא אכן ביזיון ניהולי. לפי חישובי הוועדה, הוצאות הגבייה הן 9% מההכנסה, וזאת ללא מעללי המערכת הפוליטית, שהעניקה פטורים והנחות לקבוצות שונות ומשונות. זה מחיר מופקע לתשלום מס – נקרא לילד בשמו. אלמלא ביקשה הוועדה לצפר פוליטיקאים בפופוליזם זול באמצעות ביטול האגרה, היתה יכולה למצוא לה כמה חלופות זולות ויעילות. אבל אתמקד רק באחת מהן – זו שהוועדה ממליצה להשאיר: אגרת הרכב. למי שאינו יודע, רשות השידור ממומנת באמצעות שתי אגרות: אגרת הטלוויזיה שהרשות גובה דרך מחלקת הגבייה שלה, ואגרת הרדיו, שבאורח פלא אינה נגבית מבעלי מכשירי רדיו, אלא מבעלי מכוניות, לרבות כאלה שאין רדיו במכוניתם. את זה עושים באמצעות אגרת הרכב. על האגרה הזו כותבת הוועדה: "בניגוד לאגרת הטלוויזיה, הסכום הנוסף הנגבה יחד עם אגרת הרכב הינו יעיל, מהווה מעין מס פרוגרסיבי (בוודאי לעומת אגרת הטלוויזיה), בעל שיעור גבייה גבוה ועלות גבייה נמוכה. לאור יעילותו של מקור זה הוועדה ממליצה כי הוא ימשיך להיות מקור הכנסה של השידור הציבורי". נו, אז אם זה כל-כך פרוגרסיבי, יעיל, זול ובלה-בלה, מדוע לא מעבירים את אגרת הטלוויזיה לאותה מתכונת, וכל בעל רכב ישלם בהתאם? איך פיספסה הוועדה את החלופה הכל-כך חביבה הזו? הנה תחזית הפינה הזו: מה שפיספסו ה"ה לנדס ומרעיו לא יפספסו פקידי האוצר. אמיר לוי, הממונה על התקציבים באוצר, יעשה את זה בשנת 2016. במסגרת הקיצוצים השגרתיים בתקציב המדינה, הוא יציע לקצץ את הסכום שהממשלה תשלם לרשות השידור על-פי המלצות לנדס. במקום זה תועלה אגרת הרכב. זה היה החינטרוש הראשון. השני נוגע לשלב המעבר שבו מפטרים את עובדי הרשות הקיימת, ומשלמים להם פיצויי פיטורים "הוגנים ונדיבים", כהגדרת הלנדסייה. מאיפה הכסף? הנושא הזניח הזה – על-פי ההערכות מדובר בכמיליארד שקל – נשאר מעורפל. אך יש רמזים בדו"ח ולפיהם מקור המימון יהיה מימוש נכסי הרשות. הגיוני, לא? מול החוב לפיצויים למפוטרים יש נכסים שמממשים. הנה החדשות המסעירות: לרשות השידור אין נכסים. רשות השידור חוכרת קרקע מרשות מקרקעי ישראל. הקרקע הזו אינה שווה כסף כל עוד לא ישונה הייעוד שלה. ואם ישונה הייעוד, התמורה היא של המדינה ולא של רשות השידור. לכן תשלום המיליארד הזה יבוא מתוך כספי המדינה. עכשיו תניחו שאתם למשל שר הבריאות. יאיר לפיד מביא לממשלה ביולי הקרוב את הצעת התקציב לשנת 2015. השרים נדרשים לקצץ 11 מיליארד שקל – ומהם מיליארד אחד הוא הסכום שיועד לתשלום פיצויים לעובדי רשות השידור. אתם בעד? מצדכם שימשיכו לגבות אגרה, שישדרו את מה שממילא רק מעטים צורכים ולא יפחיתו לכם את סל התרופות. החינטרוש השלישי נוגע להקצאת תקציב הרשות החדשה שתוקם אחרי שיקברו את רשות השידור הקיימת. הנה המספרים על-פי לנדס: 160 מיליון שקל לחדשות, 200 מיליון שקל לתוכניות בעברית, 40 מיליון שקל לתוכניות לילדים ו-20 מיליון שקל לתוכניות בערבית. אתם מבינים מה קורה כאן? ילדים, שהם כשליש מהצופים בטלוויזיה, יקבלו שידורים ב-7% מהתקציב? שלא לדבר על הערבים, שיקבלו רק חצי מזה? קל לראות ששבוע אחרי אישור התקציב המשונה הזה מישהו פונה לבג"ץ בשם השוויון בנטל... זה אבסורד מופרך לחלוטין. אגב, הערבים אמורים להפיק ב-20 מיליון שקל שלוש שעות שידור ליום. בכל השאר הם ישדרו את התוכניות בעברית עם תרגום בגוף השידור. על זה נאמר, "זה טלוויזיה זה? זה בררה". והחינטרוש הרביעי נוגע להמלצה ששכר עובדי הרשות יהיה 35% מההוצאה, ולא יותר. אני ממליץ לשרי האוצר והתקשורת לבצע את ההמלצה הזו דקה אחת אחרי שהיא תיושם בצבא, בחינוך ובמערכת הבריאות. המאמר הופיע לראשונה בבלוג של גדעון עשת, ומתפרסם כאן באדיבותו