המדינה ניסחה את גבולות הכוח שלה מול הכנסת והאזרחים בעת התפרצות מגיפה - היה ראוי שנסקר את התהליך הזה. אמנם השיח על הקורונה היה על סף פיצוץ, אבל תקשורת חופשית יודעת להתעלות גם מעל למחנאות. מבט לאחור - נעמי נידם בטור עורכת ליום הכיפורים
מה אתם יודעים על חוק הסמכויות? מדובר באחד התהליכים הדמוקרטיים המהותיים שהתרחשו פה: זו הייתה דרכה של מדינת ישראל לנסח את הגבולות שבין חירויות הפרט לבין הצורך להגן על האוכלוסיה ממגיפה. בין אם אתם חושבים שנגיף הקורונה אכן סיכן את האוכלוסיה באופן שחייב פעולות חריפות, ובין אם אתם מאמינים שהוא לא מסוכן יותר משפעת – אין ספק שהדיונים על ניסוח החוק בוועדת החוקה היו אירוע דמוקרטי מהותי, שמעלה דילמות רלוונטיות לחיי היומיום שלנו ולתרחישים דומים בעתיד. תוצאות החיפוש בגוגל מלמדות שבשנה האחרונה היה ביקוש למידע על חוק הסמכויות. אנשים נתקלו בצמד המילים, ורצו לדעת יותר. חלקם אולי נחשפו לנושא סביב ההפגנות שהתקיימו נגד החוק. הרבה מהם הגיעו (ועדיין מגיעים) לכתבה אחת מקיפה מ-2020 שפורסמה אצלנו בשקוף. מלבדה אין כמעט זכר לעיסוק עיתונאי רציני בנושא. אך גם אין כתבות המשך אצלנו. בפועל, מי שהתעניינו בחוק הם מי שהתנגדו בזמן אמת לתו הירוק. עבור כל היתר, "חוק הסמכויות" הפך לשם נרדף לעולם אסוציאציות שכולל הכחשת מדע, הפצת קונספירציות ופייק ניוז. השיח על הקורונה היה לזירה מחנאית – או שאת מאלה שמאמינים שההתמודדות עם הקורונה מגלמת מניפולציה של השלטון לחזק את אחיזת המדינה באזרחים, או שאת מאמינה שהמדינה חייבת להגן על האזרחים בכל דרך מפני התפשטות המגיפה. בפועל היו סיבות מספיק טובות להיות שם בדיונים ולסקר את החוק, למתוח ביקורת ולהשפיע על עיצובו. חברי הכנסת דנו ביחס בין הממשלה שמבקשת סמכויות חירום, לבין הכנסת שמבקשת לפקח עליה, לוודא שתעשה שימוש מידתי בכוח שלה. נושאים כמו איסור הפגנות והתקהלויות עלו בדיונים. היינו צריכים להיות שם, כי תקשורת המיינסטרים לא עשתה זאת. לעיתונאים שמחוייבים למכונת הרייטינג אין זמן לרדת לעומק הסעיפים. הכתבים הפוליטיים מגיעים לוועדת החוקה רק כשיש אירוע רעיל שמספק קליקבייט.  אבל לנו, כעיתונות עצמאית, יש יכולת להעמיק. לראיה, עשינו את זה במעקב צמוד אחרי הפעלת הכלי של השב"כ באיתור נדבקים פוטנציאליים. ככה גילינו את המחדל של משרד הבריאות שנכשל בהקמת אפליקציה שהייתה יכול להחליף את השב"כ, והעדיף כנראה שכוחות הביטחון יעשו לו את העבודה. הכוח של הסיקור היה במעקב הצמוד של עידן בנימין, שלא פספס אף דיון בנושא. חוק הסמכויות היה ראוי לסיקור דומה ועקבי.  מדוע לא עשינו זאת? בחשבון הנפש שלי עם עצמי אני יודעת שהמשאבים המוגבלים שלנו הם לא העניין היחיד. אולי רציתי להגן על הצוות שלי וגם על קהילת התומכים, מפני מחלוקת עזה שהייתה יכולה להתעורר סביב הנושא הזה. ידעתי שהחלוקה החברתית ל"הם" ו"אנחנו" חזקה כל כך, אולי אף יותר מיכולות הקשב של כולנו בשיא הקורונה.  ברור לי שנקודת מבט נייטרלית הייתה הופכת מיד למושא לביקורת משני הקצוות – אלה שחושבים שבעת הזו חשוב לחזק את השלטון מול קונספירטורים, או מי שעבורם יש להילחם עד זוב דם באמצעים הכוחניים שהמדינה מפעילה. אך אל מול אותם תיוגים, שהיו טעונים בזעם חברתי שעמד על סף פיצוץ, היינו יכולים להדגים את הפתרון שאנחנו מציעים כשאנחנו מדברים על תקשורת חופשית. לא רק חופשית מבעלי הון, מהתקשורת, מפוליטיקאים – משוחררת גם מתיאטרון הדימויים שמייצר את אותה מחנאות, זו שלעיתים קרובות משרתת את הנבזיים שבבעלי האינטרסים. בהסתכלות קדימה, אני לוקחת על עצמי לזהות בפעמים הבאות את הנושאים שנמצאים בליבת העיסוק שלנו אך עמוסים בחומרי נפץ חברתיים – ולהביא אותם לשולחן ישיבות הצוות. מעבר לכך, גם להתייעץ יותר עם התומכים והתומכות שלנו, שבשמם אנחנו פועלים. אני סומכת עלינו שנשכיל להתפלמס היטב – וכמו שקורה במקרים רבים אחרים, להוליד מהפולמוס את המשובחות שבתובנות העיתונאיות שלנו. 