אורן סימון שובת רעב מזה 10 ימים. הצענו לו לכתוב טור דעה שיסביר מדוע. חשוב להדגיש: הטור עבר עריכה אינטנסיבית, בדיקת מסמכים ועובדות, ופנייה לתגובות לכלל הגופים הרלוונטיים. כל אזרח שיפגין כחוק סביב סוגיות של דמוקרטיה וייתקל בהתנהלות שערורייתית שכזו מוזמן לכתוב לנו בהחלט טור דעה. כל אזרח. אם הטור שלו גם יימצא, כמו זה, ראוי לפרסום - בהחלט ניתן לו במה
שמי אורן סימון ואני אחד מוותיקי המחאה נגד השחיתות בכיכר גורן בפתח תקווה. אני בן 58, מהנדס אוירונאוטי בהכשרתי, מנהל חברה בין לאומית לפיתוח עסקי במיקור חוץ – ועובד מהמחשב שלי. יש לי ארבעה ילדים ואני חי עם רעייתי המופלאה מגי, בדירה קטנה ברמת גן. הצטרפתי למחאה מתוך הבנה של המחיר שכולנו משלמים על שחיתות שלטונית. בינואר 2017 השקתי משמרת מחאה עם חבר נוסף מול בית היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט. החלטנו על מחאה ממושכת. קיימנו אותה ברציפות במשך 120 ימים, לא כולל סופי שבוע, לשעתיים בכל ערב. אט אט המשטרה דחקה אותנו – תחילה ל-120 מטר ולבסוף סיימנו בכיכר גורן – כ-400 מטרים מביתו של היועמ"ש. כל ערב החזקנו שלט ובו מצוטטים שלושת הפסוקים מישעיהו (פרק א): "אֵיכָה הָיְתָה לְזוֹנָה, קִרְיָה נֶאֱמָנָה; מְלֵאֲתִי מִשְׁפָּט, צֶדֶק יָלִין בָּהּ–וְעַתָּה מְרַצְּחִים. "כַּסְפֵּךְ, הָיָה לְסִיגִים; סָבְאֵךְ, מָהוּל בַּמָּיִם. "שָׂרַיִךְ סוֹרְרִים, וְחַבְרֵי גַּנָּבִים–כֻּלּוֹ אֹהֵב שֹׁחַד, וְרֹדֵף שַׁלְמֹנִים; יָתוֹם לֹא יִשְׁפֹּטוּ, וְרִיב אַלְמָנָה לֹא-יָבוֹא אֲלֵיהֶם". במאי 2017 המשטרה עצרה אותי בטענה שאני עומד עם השלט בכיכר. נשמע הזוי? התרשמו בעצמכם: https://www.youtube.com/watch?v=BhSjT4I8MBI[/embed] המפקד התורן בתחנת פתח תקווה "שכח" להציע לי חלופת מעצר (הרחקה מהעיר וחתימה על ערבות), ובמקום זה החליט לשלוח אותי ללילה בכלא הדרים. הופשטתי, בדקו אותי במקומות מוצנעים. נכלאתי בחדר עם סוחר סמים, ועבריין שכלוא על תקיפה. לא ישנתי דקה. בבוקר הובאתי בפני שופט שהחליט להרחיק אותי לשבועיים מהכיכר אבל לא התייאשתי. הפגנות כיכר גורן גדלו מעשרות בודדות לאלפי אנשים. במקביל, הגשתי תלונה למח"ש. לא צלצלו אלי ולו לשיחה אחת, ולמיטב ידיעתי היא מעולם לא נבדקה. החלטתי לתבוע את המשטרה. הגשתי תביעת נזיקין על מעצר שווא – עובדה שדובר המשטרה הודה בה – על סך חצי מיליון שקל. למה כל כך הרבה? כדי שבפרקליטות ישימו לב לתביעה הזו ולא יטפלו בה כעוד מעצר שגוי. למה לא יותר? משיקולי אגרה, העומדת על 2.5% מסכום התביעה. זה עבד. פרקליטת מחוז ת"א אזרחי הציעה לי פשרה: סגירת התיק בהסכמה, וקבלת פיצוי על סך 3000 עד 5000 שקל. סירבתי. הצעתי חלופה: "תכניסו לבית הספר לקציני משטרה יום מיוחד לענייני מחאה – שהם ילמדו מהי הפגנה, מה מותר למפגינים לעשות, ומה תפקידה של המשטרה". נענתי בשלילה. עברתי לקרב אחר. היה לי חשוב, כאזרח, שייענש האדם האחראי, ולא קופת המדינה. לכן תבעתי את האחראי – המפקד התורן בתחנת פ"ת באותו ערב. אלא שהמדינה הזדרזה להיכנס בנעלי השוטר – והודיעו לי שהמפקד לא ישלם אגורה גם אם תביעתי תתקבל בבית המשפט. הוא קיבל חסינות על מה שעשה. רתחתי. בשבילי זו הייתה יריקה בפרצוף. רציתי שמישהו ישלם על כך שאזקו ועצרו אותי – ועוד על מה? על כך שהחזקתי שלט עם שלושה פסוקים מהתנ"ך. אז ערערתי על החסינות שקיבל. הפסדתי. הוטלו עלי הוצאות – 3,000 שקל. בכל מקרה, המדינה גוררת רגליים. הדיון העיקרי על המעצר ההוא – יתחיל רק במרץ הבא. ההפגנה בכיכר גורן – במוצ"ש האחרון בינתיים המשכתי להפגין מדי מוצ"ש חבריי ואני טענו כי היועמ"ש לא מנסה להגיע לחקר האמת בתיקי רה"מ, ולמעשה משרת את נתניהו, ולא את הציבור. ב-12 ביולי, שישי בערב, חמישה מחבריי למחאה עמדו בשקט, ללא שלטים, בדרכו של היועמ"ש לבית הכנסת. לפתע שוטר הגיע למקום וביקש מהם להזדהות. דקה לאחר מכן מנדלבליט הופיע, וחצה את הכביש לקראתם. היועמ"ש ניגש לשוטר ואמר שהם פוגעים בפרטיותו ומהווים מטרד. החמישה נעצרו בחשד לפגיעה בפרטיות היועמ"ש, הובלו לתחנת המשטרה וזומנו לבית המשפט ביום א בבוקר. בבוקר יום ראשון התייצבתי יחד איתם בבית המשפט. התובע המשטרתי דרש הטלת הגבלות והסביר שהמוחים הם פעילים שמאלנים – אני לא צוחק – זה בפרוטוקול. מהפרוטוקול אלא שהשופט לא הצליח למצוא סעיף מתאים בחוק לפיו פעולת המוחים עולה כדי פגיעה בפרטיות – הם הרי עומדים להם ברחוב. לבסוף שחרר את כולם בלא כלום. יצאתי מזועזע מהדיון בשישי שאחרי, מצויידים בפסק דין, רצינו לחזור על אותו המתווה – אבל המשטרה מנעה אותו – הודיעו לנו שמי שינסה יעצר. אמנם ניצחנו, אך העובדה שהמשטרה עוצרת מפגינים נגד היועמ"ש ללא עילה – מרתיחה.  ישבתי בבית ונזכרתי בהפטרה המתקרבת של תשעה באב – בה קוראים את אותם הפסוקים מישעיהו שהובילו למעצרי חודשים רבים קודם לכן. פסוקים שמתארים את ההתנהגות המסואבת של השלטון שהביאו לחורבננו. התחלתי להכין את עצמי לסיבוב נוסף של מחאה יומית בודדת. החלטתי שאם הפעם יעצרו אותי ללא עילה – אשבות רעב עד שהאחראי יפוטר מהמשטרה. התנעתי את מחאת היחיד סבב שני – ביום ראשון בתחילת אוגוסט בארבעת הימים הראשונים המשטרה ליוותה אותי מדי פעם, אך לא הפריעה. ביום החמישי הם כבר לא טרחו להגיע. בערב היום השישי, דקה אחרי שהתייצבתי בכיכר למשמרת המחאה, הופיע שוטר. הוא הרחיק שניים מחבריי שצילמו אותי מהספסל שמעבר לכביש, ודרש שאסתלק מכיכר שנמצאת 140 מטר מבית היועמ"ש, כפליים ממה שהרשה לי בג"ץ. אורן סימון עם השלט הקבוע אותו הוא מחזיק בכל ההפגנות אמרתי לשוטר שאני לא עובר על שום חוק. זה לא עזר. השוטר החליט לעכב אותי. אמרתי לו "אין לך עילה". דקה מאוחר יותר הופיעה ניידת והודיעו לי שאני עצור, שוב. אני מזכיר – רק החזקתי שלט, עומד בדממה, כמו פסל.  התיישבתי על הרצפה והודעתי שלא אתנגד, אך גם דאגתי ליידע את השוטרים כי הם מבצעים פעולה לא חוקית. השוטרים הרימו אותי, בעדינות – ייאמר לזכותם – ונסענו לתחנה. שחררו אותי לאחר שעה קלה עם הזמנה לחקירה ביום רביעי ב-9:30 בבוקר, בחשד להטרדה מאיימת. הלך עוד יום עבודה. כשיצאתי מהתחנה בתשעה באוגוסט, החלטתי שאני מתחיל בשביתת רעב באותו הרגע. בפי דרישה פשוטה: יש לפטר את האחראי על מעצרי משורות המשטרה. לתפיסתי, מי שעובר כך על החוק, פוגע בזכויות אזרח בסיסיות ומבזה החלטות בית משפט – לא ראוי להיות קצין משטרה. למה דווקא שביתת רעב?  כי מח"ש – שותקים. כי המדינה – מעניקה חסינות לשוטרים שסרחו. ובית המשפט? נותן להם הגנה. בשביתת רעב – רק אני שולט. איך מרגישה שביתת רעב? ההתחלה איומה. ב-48 שעות הראשונות מרגישים נורא. הריקנות בבטן מכאיבה. אתה לא מפסיק לחשוב על אוכל. אתה מריח תבשיל כלשהו  – וזה מטריף לך את השכל. אבל זה מתחיל להשתפר. אצלי הרעב נעלם. אמנם הראש קצת מסוחרר, ומתעייפים מהר, אך אני חזק ונחוש. אני מתכוון גם להחזיק מעמד כי סוף סוף גיליתי מי האחראי. מי נתן את ההוראה לעצור אותי: תנ"צ עו"ד אילת אלישר – יועמ"שית המשטרה. לפי מסמך שהראו לי, היא הסמיכה את השוטרים לבצע את הפקודה. מיקדתי את שביתת הרעב שלי בהתפטרותה.  פניה מהמשטרה לאנשי המחאה החתומה ע"י עו"ד אילת אלישר  *** פנינו לתגובת המשטרה, פרקליטות ת"א והיועץ המשפטי לממשלה.  היועמ"ש ומשרד המשפטים מסרו בתגובה: פנו למשטרת ישראל. מהמשטרה לא נמסרה תגובה, וגם לא מהפרקליטות.  המפקד התורן בתחנת פתח תקווה "שכח" להציע לי חלופת מעצר (הרחקה מהעיר וחתימה על ערבות), ובמקום זה החליט לשלוח אותי ללילה בכלא הדרים. הופשטתי, בדקו אותי במקומות מוצנעים. נכלאתי בחדר עם סוחר סמים, ועבריין שכלוא על תקיפה. לא ישנתי דקה. אבל לא התייאשתי. הפגנות כיכר גורן גדלו מעשרות בודדות לאלפי אנשים. במקביל, הגשתי תלונה למח"ש. לא צלצלו אלי ולו לשיחה אחת, ולמיטב ידיעתי היא מעולם לא נבדקה. החלטתי לתבוע את המשטרה. הגשתי תביעת נזיקין על מעצר שווא – עובדה שדובר המשטרה הודה בה – על סך חצי מיליון שקל. למה כל כך הרבה? כדי שבפרקליטות ישימו לב לתביעה הזו ולא יטפלו בה כעוד מעצר שגוי. למה לא יותר? משיקולי אגרה, העומדת על 2.5% מסכום התביעה. זה עבד. פרקליטת מחוז ת"א אזרחי הציעה לי פשרה: סגירת התיק בהסכמה, וקבלת פיצוי על סך 3000 עד 5000 שקל. סירבתי. הצעתי חלופה: "תכניסו לבית הספר לקציני משטרה יום מיוחד לענייני מחאה – שהם ילמדו מהי הפגנה, מה מותר למפגינים לעשות, ומה תפקידה של המשטרה". נענתי בשלילה. עברתי לקרב אחר. היה לי חשוב, כאזרח, שייענש האדם האחראי, ולא קופת המדינה. לכן תבעתי את האחראי – המפקד התורן בתחנת פ"ת באותו ערב. אלא שהמדינה הזדרזה להיכנס בנעלי השוטר – והודיעו לי שהמפקד לא ישלם אגורה גם אם תביעתי תתקבל בבית המשפט. הוא קיבל חסינות על מה שעשה. רתחתי. בשבילי זו הייתה יריקה בפרצוף. רציתי שמישהו ישלם על כך שאזקו ועצרו אותי – ועוד על מה? על כך שהחזקתי שלט עם שלושה פסוקים מהתנ"ך. אז ערערתי על החסינות שקיבל. הפסדתי. הוטלו עלי הוצאות – 3,000 שקל. בכל מקרה, המדינה גוררת רגליים. הדיון העיקרי על המעצר ההוא – יתחיל רק במרץ הבא. חבריי ואני טענו כי היועמ"ש לא מנסה להגיע לחקר האמת בתיקי רה"מ, ולמעשה משרת את נתניהו, ולא את הציבור. ב-12 ביולי, שישי בערב, חמישה מחבריי למחאה עמדו בשקט, ללא שלטים, בדרכו של היועמ"ש לבית הכנסת. לפתע שוטר הגיע למקום וביקש מהם להזדהות. דקה לאחר מכן מנדלבליט הופיע, וחצה את הכביש לקראתם. היועמ"ש ניגש לשוטר ואמר שהם פוגעים בפרטיותו ומהווים מטרד. החמישה נעצרו בחשד לפגיעה בפרטיות היועמ"ש, הובלו לתחנת המשטרה וזומנו לבית המשפט ביום א בבוקר. בבוקר יום ראשון התייצבתי יחד איתם בבית המשפט. התובע המשטרתי דרש הטלת הגבלות והסביר שהמוחים הם פעילים שמאלנים – אני לא צוחק – זה בפרוטוקול. אלא שהשופט לא הצליח למצוא סעיף מתאים בחוק לפיו פעולת המוחים עולה כדי פגיעה בפרטיות – הם הרי עומדים להם ברחוב. לבסוף שחרר את כולם בלא כלום. בשישי שאחרי, מצויידים בפסק דין, רצינו לחזור על אותו המתווה – אבל המשטרה מנעה אותו – הודיעו לנו שמי שינסה יעצר. אמנם ניצחנו, אך העובדה שהמשטרה עוצרת מפגינים נגד היועמ"ש ללא עילה – מרתיחה.  ישבתי בבית ונזכרתי בהפטרה המתקרבת של תשעה באב – בה קוראים את אותם הפסוקים מישעיהו שהובילו למעצרי חודשים רבים קודם לכן. פסוקים שמתארים את ההתנהגות המסואבת של השלטון שהביאו לחורבננו. התחלתי להכין את עצמי לסיבוב נוסף של מחאה יומית בודדת. החלטתי שאם הפעם יעצרו אותי ללא עילה – אשבות רעב עד שהאחראי יפוטר מהמשטרה. בארבעת הימים הראשונים המשטרה ליוותה אותי מדי פעם, אך לא הפריעה. ביום החמישי הם כבר לא טרחו להגיע. בערב היום השישי, דקה אחרי שהתייצבתי בכיכר למשמרת המחאה, הופיע שוטר. הוא הרחיק שניים מחבריי שצילמו אותי מהספסל שמעבר לכביש, ודרש שאסתלק מכיכר שנמצאת 140 מטר מבית היועמ"ש, כפליים ממה שהרשה לי בג"ץ. אמרתי לשוטר שאני לא עובר על שום חוק. זה לא עזר. השוטר החליט לעכב אותי. אמרתי לו "אין לך עילה". דקה מאוחר יותר הופיעה ניידת והודיעו לי שאני עצור, שוב. אני מזכיר – רק החזקתי שלט, עומד בדממה, כמו פסל.  התיישבתי על הרצפה והודעתי שלא אתנגד, אך גם דאגתי ליידע את השוטרים כי הם מבצעים פעולה לא חוקית. השוטרים הרימו אותי, בעדינות – ייאמר לזכותם – ונסענו לתחנה. שחררו אותי לאחר שעה קלה עם הזמנה לחקירה ביום רביעי ב-9:30 בבוקר, בחשד להטרדה מאיימת. הלך עוד יום עבודה. כשיצאתי מהתחנה בתשעה באוגוסט, החלטתי שאני מתחיל בשביתת רעב באותו הרגע. בפי דרישה פשוטה: יש לפטר את האחראי על מעצרי משורות המשטרה. לתפיסתי, מי שעובר כך על החוק, פוגע בזכויות אזרח בסיסיות ומבזה החלטות בית משפט – לא ראוי להיות קצין משטרה. כי מח"ש – שותקים. כי המדינה – מעניקה חסינות לשוטרים שסרחו. ובית המשפט? נותן להם הגנה. בשביתת רעב – רק אני שולט. איך מרגישה שביתת רעב? ההתחלה איומה. ב-48 שעות הראשונות מרגישים נורא. הריקנות בבטן מכאיבה. אתה לא מפסיק לחשוב על אוכל. אתה מריח תבשיל כלשהו  – וזה מטריף לך את השכל. אבל זה מתחיל להשתפר. אצלי הרעב נעלם. אמנם הראש קצת מסוחרר, ומתעייפים מהר, אך אני חזק ונחוש. אני מתכוון גם להחזיק מעמד כי סוף סוף גיליתי מי האחראי. מי נתן את ההוראה לעצור אותי: תנ"צ עו"ד אילת אלישר – יועמ"שית המשטרה. לפי מסמך שהראו לי, היא הסמיכה את השוטרים לבצע את הפקודה. מיקדתי את שביתת הרעב שלי בהתפטרותה. *** פנינו לתגובת המשטרה, פרקליטות ת"א והיועץ המשפטי לממשלה.  היועמ"ש ומשרד המשפטים מסרו בתגובה: פנו למשטרת ישראל. מהמשטרה לא נמסרה תגובה, וגם לא מהפרקליטות. 