מול הזיהום החריג מ"נשר", התושבים נשארו כמעט לבד. מי שנעדרו לחלוטין הם הארגונים האזרחיים ועמותות הסביבה הגדולות. עד שהבנתי שעלי לבקר בחריפות את המעגל הכי קרוב אלי - עבר זמן רב מדי והעיתוי התפספס. מבט לאחור - סדרת טורים ליום הכיפורים
בסוף החורף האחרון, איפשהו בין הרגע שבו הגשמים מפסיקים לשבש את שגרת החיים לבין שובו של מזג האוויר המדברי הישראלי שמתערבל עם ענני הזיהום, הגעתי לרמלה. זו היתה הנקודה השלישית שלי במסע שעודנו נמשך, "מפת המזהמים". על הכוונת הפעם, אזור התעשייה של העיר הרמלאית ובליבו מפעל "נשר".  ערב הנסיעה חיפשתי כתבות על המקום ובקושי מצאתי. היה שם אזכור על מאבק עובדים, כתבה על ייבוא מלט ועוד תחקיר אחד ישן. כמעט אף מילה בתקשורת הארצית על המפעל הפרטי המזהם ביותר בישראל שהבעלים שלו, לן בלווטניק, הוא בעל השליטה ברשת 13 וחברת החדשות שלה. מה אני מפספסת? שאלתי את עצמי. איך זה שכתבי הסביבה הוותיקים והמנוסים לא פרסמו כמעט מילה על הרעל שהתושבים שם נושמים? איך זה שיש מעט מאוד מידע ברשת מהשנים האחרונות על הזיהום? יחלפו עוד חודשים ארוכים עד אבין –  היעדר העיסוק התקשורתי מגלם היעדר צורם אף יותר – הפקרת התושבים על ידי ארגוני החברה האזרחית. מדובר בעמותות שעוסקות בסביבה, פועלות בדרך כלל בתקציבים מוגבלים, מתבססות על מערך מתנדבים – אך מחזיקות קשת מפוארת של יכולות. הן יודעות להפגין, להפעיל קשרי ממשל, לנסח הצעות חוק, להבין על אילו סעיפים להתעקש, לארגן את השקופים ביותר ולהילחם. לפעמים הקרב שלהן חסר סיכוי ועקר, לפעמים את פירות המאבק רואים הארגונים רק לאחר שנים של זיעה וזיהום, ולפעמים עיקר ההצלחה היא מול התקשורת: לייצר כותרות, להפיץ מידע מבוסס ולתקשר לכתבים את הסיפור מול מפעל יחסי ציבור משומן של בעל ההון. אך במקרה הזה – דממה, אף ארגון לא נכנס בכל כובד משקלו לחצוץ בין ענני הזיהום לתושבים.  בסיפור על "נשר", נפקדו לאורך כל הדרך הארגונים האזרחיים המוכרים. אותן עמותות ירוקות גדולות ומשמעותיות לא היו שם להקדים את יחסי הציבור, לא סייעו לתושבים מול התקשורת ולא ניהלו איתם את המאבק בכנסת. עברו עוד שבועות ארוכים עד שהבנתי שהם הפקירו את הזירה.  אלא שהדרך לכתבה קרטעה. השתהיתי, גמגמתי וקיוויתי שאני בעיקר טועה עד שלבסוף כתבתי על כך. הניעור הזה היה חשוב, אבל העיתוי מפוספס. בדיחה ישנה מספרת על כתב בתחילת דרכו שיצא לסקר חתונה. כשחזר, ביקש העורך את החומרים שתיעד. "אין כתבה", ענה לו הכתב משועמם, "החתונה בוטלה כי הרבי מת". אז אמנם אני לא כתבת מתחילה, הרי עשור וחצי שאני במקצוע, ובכל זאת לא מדובר כאן במוות דרמטי, אבל כמו הכתב ההוא, הייתי עיוורת למתרחש מתחת לפנס. כשלתי בהעברת ביקורת בזמן אמת על הארגונים והעמותות שמלווים את העבודה העיתונאית והפעם ונטשו את הזירה והפקירו את התושבים לזיהום לבדם.  ואולי כאן נעוץ העניין: השותפים הטבעיים הופכים פעמים רבות להיות נקודה עיוורת בכוונת של הביקורת העיתונאית. השאלות הקשות מופנות אל משרד ממשלתי שגורר רגליים, אל חברי כנסת עצלים, אל הגורם המזהם עצמו. מנגד, ביקורת כלפי ארגוני חברה אזרחית נשמעת לא הוגנת כמעט, טרחנית אפילו. מדוע שאפנה משאבים לבקר את המבקרים? ובכלל, המשכורות שם נמוכות והעשייה כמעט וולנטרית והיצע הארגונים דל.  אלא שכל אלה מבטלים את חשיבותם האדירה ביצירת סדר יום ציבורי נשכני ועיצובו. היום אני רואה זאת היטב מול עבודת העמותות במאבק התושבים על הזיהום באשדוד. פעילי מגמה ירוקה ליוו את התושבים לדיון בוועדה המחוזית, הם היו שם גם בהפגנה נגד העירייה והם שם, מאחורי הקלעים, בקבוצות הווטסאפ ובהודעות לתקשורת.  אני רואה מקרוב איך מתגבש מאבק כשארגון אזרחי מעורב בו, איך פעילות ציבורית מתארגנת כשעמותה נמצאת שם מאחורי הקלעים ללבות את רוח הלחימה ואני רואה איך העבודה שלי מתנהלת כבמקביל פועלת החזית החשובה הזו במלוא עוצמתה. ולאורך כל הדרך לא מפסיקה לנקר בי המחשבה שאם הייתי מזהה את זה בזמן, כל הדרך לדיון על היתר הפליטה של "נשר" היתה שונה. שאם הייתי ערנית, הייתי מבינה מיד שלא סביר שמול המפעל הפרטי המזהם בארץ, עומדים רק תושבים. שאם לא הייתי חוששת, התוצאות היו אחרות. 