כשמביטים ברשימת בעלי כלי התקשורת בישראל מבינים: אין להם סיבה להוביל קו נגד פרות המזומנים שלהם • העוולות הבסיסיות ביותר במדינה - זוכות לסיקור ספורדי ולא נשכני. מה בכל זאת אפשר לעשות? • פרשנות
הנה שלוש עובדות מחרידות שלכאורה אין ביניהן שום קשר: 1. בישראל יש יותר מחצי מיליון חולי סוכרת. בהשוואה בינלאומית שערך משרד הבריאות התברר שאנחנו במקום השני בשיעורי התמותה מהמחלה. סוכרת היא סיבת המוות השלישית בישראל.  2. כ-2,500 איש מתים מזיהום אוויר בישראל מדי שנה. יותר מטרור, יותר מתאונות דרכים, יותר ממלחמות.  3. הישראלים לא מודעים לאי השוויון המחריף במדינה. ב-OECD בדקו וגילו ש"תחושת אי השיוויון" בישראל – נמוכה. רובנו תופסים את הפערים כקטנים משמעותית מכפי שהם באמת. במציאות אנחנו בתחתית מדינות ה-OECD בפערים חברתיים ובאי-שיוויון ובדרך להיות "שיאני אי-שוויון". העשירים מתעשרים והעניים מתרוששים. מה הקשר בין מפעלים מזהמים, תעשיית הסוכר, ותפיסה ציבורית מעוותת של פערים הולכים ומעמיקים? לא, זה נראה לגמרי לא קשור – עד שמביטים ברשימת בעלי כלי התקשורת בישראל: נמצאים בה הבעלים של המפעלים המזהמים בישראל, הבעלים של תעשיית הסוכר, ואיתם מיליארדרים נוספים מהאלפיון העליון, אותו נתח זעיר בחברה שהולך ומתעשר ככל שאי השוויון הולך ומתגבר והציבור נכנס לחובות. מנכ"ל שקוף ניר בן-צבי לקח לאחרונה את רשימת עשירי ישראל והצליב אותה עם מפת הבעלויות בתקשורת. הוא הראה כיצד חמישה מהאנשים העשירים בישראל – דודי ודרורית ורטהיים, אודי אנגל, עפרה שטראוס ומריוס נכט, יחד עם המיליארדר לן בלווטניק, הם בעלי שני ערוצי הטלוויזיה הפופולריים בישראל (12 ו-13). הם גם מחזיקים בתאגידים המאכלסים את צמרת המפעלים המזהמים של ישראל, במונופולים של מזון מזיק, שתיה מתוקה ובנקים. ורטהיים הם הבעלים של קוקה-קולה ישראל, מונופול בתחום המשקאות הממותקים (והבעלים של מחלבת טרה, נביעות, פריגת ועוד), ושל בנק מזרחי טפחות. שטראוס היא הבעלים של חברת המזון הגדולה בישראל, שחלק ניכר ממוצריה עתירי סוכר ומלח. אנגל מחזיק בבתי הזיקוק ובכימיקלים לישראל, מהחברות המזהמות בישראל, ובלווטניק במפעל המלט נשר ברמלה, המפעל הפרטי המזהם במדינה. למה שהמיליארדרים ששולטים בתקשורת יובילו קו תקשורתי נגד פרות המזומנים שלהם? איזה עניין יש להם בסדר יום שיתמקד בפערים העצומים ההולכים ונפערים בחברה, בביקורת על תגובתה הרפה של הממשלה למגפת הסוכרת ולתחלואה שעולה למדינה לפחות 20 מיליארד שקל לשנה, או על המחדלים הנוראיים בפיקוח ואכיפה על המפעלים המזהמים? הצצה במפת הבעלויות בתקשורת יכולה כך להסביר שלל עוולות: למשל העובדה שבמשרד הבריאות ממתינות עדיין התקנות לאיסור פרסום מזון מזיק. המהלך הזה יכול למתן את שטף המסרים שמוזרמים לישראלים מכל עבר המעודדים צריכת חטיפים ומשקאות מתוקים – אותם מוצרים שתורמים רבות לתחלואה במימדים מפלצתיים.  הבעלים המרכזיים של קשת, דודי ודרורית ורטהיים, מחזיקים גם בתאגיד קוקה-קולה ישראל (החברה המרכזית למשקאות), מונופול בתחום השתייה הקלה והמזיקה והבעלים, בין היתר, של מחלבת טרה וחברת נביעות; וגם בבנקים מזרחי טפחות ויהב. קשת מפעילה את ערוץ 12 והיא הבעלים של חדשות 12 ושל האתרים N12 ו-mako. ערוץ 12 הוא מונופול בידור וחדשות השולט על כ-70% משוק הטלוויזיה המסחרית, והאתרים N12 ו-mako מתחרים על המקומות הראשונים בטבלת אתרי החדשות הפופולריים. עד לאחרונה החזיק גם טייקון גז מניות בקשת, יצחק תשובה. הוא נאלץ למכור את מניותיו בשל החלטת ועדת הריכוזיות. תשובה הוא טייקון אנרגיה ונדל"ן הנוהג להגיע לסף פשיטת רגל כל כמה שנים. הוא גם במידה רבה אדריכל מדיניות האנרגיה של ישראל, שהנציחה במדינה מונופול גז ותלות משקית בדלק הפוסילי המזהם. עוד בקשת נמצא את מריוס נכט, ממייסדי "צק פוינט" (הון מוערך: 3.8 מיליארד דולר), שמחזיק כ-8% ממניות החברה, שאותן רכש מתשובה. בת זוגו לשעבר של נכט, עו"ד ענת אגמון, מחזיקה ב-50% מהבעלות על "גלובס". נכט טען בעבר כי הזרים עשרות מיליוני שקלים ל"גלובס", ודרש לקבל לידיו את המניות של אגמון. האוליגרך היהודי לן בלווטניק הוא בעל השליטה בערוץ 13 ובחברת החדשות שלו. בלווטניק גם מחזיק במפעל פרטי שהוא המפעל השלישי המזהם ביותר בישראל – מפעל המלט נשר ברמלה. הונו מוערך ב-34 מיליארד דולר. בלווטניק העיד בעבר כי רכש את השליטה בערוץ (עוד בגלגולו הקודם כערוץ 10), לבקשת נתניהו. עוד בערוץ 13: אודי אנגל ומשפחת שטראוס – שניהם בעלי מניות ברשת 13 ובחברת החדשות שלה. אנגל הוא שותפו של עידן עופר בחברת האחזקות XT, המחזיקה בשרשור בתאגידים מהמזהמים בישראל – בתי הזיקוק לנפט וכימיקלים לישראל, כמו גם בחברת הספנות צים ובעסקים אחרים. שטראוס היא חברת המזון הגדולה בישראל ומחברות הקפה הגדולות בעולם. יצחק מירילשווילי, שהונו המשותף עם אביו מוערך ב-3.4 מיליארד דולר, הוא הבעלים של ערוץ 14, רדיו קול חי ואתר 0404. מירילשווילי האב עשה את הונו כמו אוליגרכים אחרים עם התפרקותה של ברית המועצות, ובנו עשה הון נוסף מהקמת רשת חברתית ברוסיה. עסקי המשפחה מגוונים, וכוללים בין השאר אחזקות בתחום האנרגיה (תחנת הכוח באר טוביה) והטכנולוגיה (ווטרגן). הבעלים של חברת HOT וכן של ערוץ החדשות הישראלי i24News, המשדר באנגלית, צרפתית וערבית – הוא פטריק דרהי. אנשיו של דרהי העידו כי הוא הקים את הערוץ מטעמי ציונות ובלי שיכניס לו כל רווח כספי. יש מי שמסבירים אחרת את אחזקותיו התקשורתיות של דרהי ברחבי העולם, אותן הוא מנהל במקביל לעסקי הטלקום הבינלאומיים, מוטי הרגולציה, מהם מגיע הונו הגדול. לפי דוח שהוציא ארגון עיתונאים-ללא-גבולות לפני מספר שנים, דרהי הוא אחד משורה של בעלי הון בולטים ברחבי העולם המהווים איום על חופש העיתונות. לפי הניתוח שהציע הארגון, דרהי, כמו מיליארדרים אחרים, קונה כלי תקשורת או על מנת להגביל את עצמאות העיתונאים הפועלים בהם כדי לשרת את הפעילות העסקית של יתר אחזקותיו, או כדי לצמצם למינימום עלויות של עובדים ותוכן על מנת להשיג רווחיות. שמו של דרהי צץ גם בתוכניותיו של נתניהו לעיצוב מפת התקשורת הישראלית. נתניהו יזם חקיקה שתיטיב עם הערוץ, והערוץ רתם את שידוריו לטובת נתניהו. איסור פרסום שכזה הולך ונהיה מקובל ברחבי העולם, אך שר הבריאות לשעבר יעקב ליצמן (יהדות התורה) תקע אותו בזמנו, וכעת תוקע אותו ממשיכו ניצן הורוביץ (מרצ). אבל על כך לא נשמע בתקשורת.  הצצה במפת הבעלויות יכולה להסביר גם מדוע אנחנו לא שומעים עוד ועוד על הסכנה מזיהום המפעלים ברחבי הארץ – בחדרה, ברמלה, בחיפה, באשקלון ובאילת. מדוע שיובילו כלי התקשורת הגדולים קמפיינים שיכריחו את משרדי הממשלה להקשות על עסקיהם הרווחיים להמשיך לפעול באין מפריע, תוך סיכון אפשרי של בריאות וחיי התושבים? הצצה במפה יכולה אף להסביר מדוע התקשורת לא פתחה במלחמה נגד הבנקים שרושמים רווחי עתק מדי שנה – על חשבון הציבור הישראלי. העוולה הזו זועקת לשמיים – ארבעה בנקים שולטים ב-90% מהשוק, וכפי שציינו בדה-מרקר: "עם רווח חלומי של 18 מיליארד שקלים, חמשת הבנקים הגדולים סיכמו בסוף 2021 חמש שנים שבהן מעמדם רק התחזק, הכנסותיהם זינקו והם התחרו בעיקר בינם לבין עצמם, בעוד העמלות גדלו ומספר הסניפים הצטמצם". אנשים לא יכולים לקנות דירה, ובקרוב גם לא בננה, אבל התקשורת מעדיפה ברובה סדר יום של מסכי עשן, דוגמת סיקור אובסיסיבי להתגוששויות בין הח"כים וכלי תקשורת הטייקוניסטיים? מדברים על הסוגיה הבוערת באייטמים ספורדיים. רובם גם לא קוראים לטפל בסוגיית ההקצאה השערורייתית של אשראי לטייקונים – אף שהכנסת תמכה במסקנות ועדת החקירה שאיתרה סביב הנושא כשלים מרובים. כשלים מהם נהנים חלק מבעליהם. במילים אחרות, בעלי כלי התקשורת מחזיקים במקביל בגופים אותם התקשורת אמורה לבקר חדשות לבקרים. ניגוד העניינים – בסיסי. ליבתי. לצפות מהם לסקר בקביעות את הבעיות האמיתיות והשורשיות שמהן סובלים אזרחי ישראל, זה כמו לקוות שפירומן יתנדב מרצונו החופשי במכבי אש.  והמדינה בוערת. אנשים לא יכולים לקנות דירה, ובקרוב גם לא בננה, אבל התקשורת מעדיפה ברובה סדר יום של מסכי עשן, דוגמת סיקור אובסיסיבי להתגוששויות בין הח"כים. מה שמוביל ח"כים בעיקר… להתגושש. הסיקור הזה יוצר מעגל קסמים: מגפת השתייה המתוקה מוצנעת – וכך ייתכן שנמנעים צעדים חשובים שישפרו את בריאות הציבור; אף אחד לא מדבר על זיהום האוויר – המפעלים ממשיכים בשלהם באין מפריע, והתושבים ממשיכים לסבול; לא תשמעו בצורה סדורה במהדורה על הגורמים שאחראים ליוקר המחיה – ואנחנו ממשיכים לשלם. חשוב להדגיש: זה לא מחויב המציאות. הנה עוד דבר משותף לנתונים המדכאים בתחילת הטור – לא מדובר בגזירה משמיים. בכל אחד מהתחומים יש שלל צעדים שיכולים לשפר את המצב – להגן עלינו מזיהום אוויר ומשטיפת מוח, להוזיל את יוקר המחיה ולרסק מונופולים.  הדרך המרכזית לעשות זאת – היא לשפר את הכנסת. אבל זה לא יספיק אם לא נשפר גם את התקשורת עצמה אליה מחוברים הפוליטיקאים בקשר גורדי. תזכורת: קשה עד בלתי אפשר לקבוע סדר יום בלי התקשורת. יש הרבה פתרונות אפשריים, ועליהם נכתוב ונרחיב בהמשך. ארגוני חברה אזרחית פועלים בנושא, בין היתר כדי להגביל בעלויות של גורמים ריכוזיים. עד שזה יקרה, השלב הראשון הוא מודעות למצב המעוות, וצריכת חדשות בצורה ביקורתית. 