העיתונים מציגים חזיתות אחידות בנושאים עקרוניים | וממשיכים לנהל מלחמות עסקיות על חשבון הקוראים | ושמו של המתווך הגרמני נחשף 
"החשש הוא שבשיטות קפיטליסטיות תוקם בישראל תקשורת בנוסח סובייטי. תקשורת שתשטוף את מוחותינו באמצעות פראבדה ואיזבסטיה מבית מדרשו של איל ההון היהודי-אמריקאי". כך כותב ד"ר יריב בן-אליעזר במאמר המתפרסם הבוקר בעמודי החדשות של "מעריב" במסגרת המדור "החינמון שיעלה ביוקר", אשר ככל הנראה ילווה את העיתון באופן קבוע בעתיד הנראה לעין. המאמר של בן-אליעזר מתייחס, כמובן, ל"ישראל היום". בהמשך לכפולת העמודים בגליונות סוף-השבוע של "מעריב", שהופקעה לטובת המאבק העסקי של מו"ל העיתון, גם מאמרו של בן-אליעזר מתריע מפני הפגיעה הפוטנציאלית בחופש הביטוי ומגוון הדעות שעלולה להביא השתלטות "ישראל היום" על שוק העיתונות המקומי. אי-אפשר להתייחס לדיסטופיה שמשרטט בן-אליעזר בלי לשים לב לכך שגם כיום, כשלצד "ישראל היום" עדיין יוצאים לאור "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"הארץ", העיתונות בישראל עוסקת במרץ בשטיפת מוח ומציגה חזית כמעט אחידה בכמה נושאים עקרוניים. קחו, למשל, את הדו"ח השנתי של מרכז אדווה, שפרטיו מתפרסמים הבוקר בעיתונים. מהדו"ח עולה, בין היתר, כי הפערים בחברה בישראל ממשיכים לגדול. העשירים נעשים עשירים יותר, ואילו כל היתר (מעמד הביניים ואלה החיים מתחת לקו העוני) נעשים עניים יותר. העיתונים המסחריים מפרסמים את מסקנות הדו"ח בעמודים הפנימיים, לעתים בידיעות קצרצרות (בולט לטובה, יחסית, "ידיעות אחרונות", המקדיש לדו"ח עמוד שלם), בלא אזכור או הפניה על שעריהם, אף שמדובר בתופעה דרמטית עם השלכות שליליות על רוב הקוראים. מבחינת העיתונים, אין מדובר בחדשות הראויות להבלטה, ובצדק. העיתונות המסחרית מצדדת מעצם טבעה באידיאולוגיה קפיטליסטית, והגידול המתמיד בפערים החברתיים אינו תקלה, אלא תוצאה מובנת מאליה של השיטה. דיווח על הרחבת הפערים החברתיים כהתפתחות יוצאת דופן הראויה להבלטה הוא אפשרות מופרכת אף יותר מדיווח על כלב שנשך איש. מהלך כזה ידמה יותר לדיווח מובלט על כלב שנבח על חתול. משום כך, גם הגורמים המערכתיים לגידול המתמשך בפערים החברתיים לא יטופלו כראוי על-ידי העיתונות. העובדה שהעיתונים המרכזיים הם כולם ישויות מסחריות המתחרות האחת באחרת יכולה לשרת את הציבור ("הצרכן") במקרים נקודתיים. ב"מעריב" מתפרסמת הבוקר כתבה על האפשרות של לקוחות הוט ויס להתנתק בשבועות הקרובים מחוזי הכבילה שחתמו מול ספקי התוכן הטלוויזיוני, בשל הסרתו של ערוץ הולמרק. ב"ידיעות אחרונות" (שבעליו מחזיק במניות של חברת הוט) תתקשו למצוא ולו מלה אחת שנכתבה על כך, אף שמדובר במידע הרלבנטי לקוראיו. אבל כשמדובר בנושאים עקרוניים כגון הזכות להתארגן, הזכות לשבות, הזכות של עובדים להילחם על תנאים סוציאליים בסיסיים – העיתונים, החוששים להתמודד עם מהלכים דומים מטעם עובדיהם – יישרו קו וייצרו חזית אחידה. הנה כך, בשיטות קפיטליסטיות למהדרין, הוקמה בישראל תקשורת בנוסח סובייטי, ששוטפת את מוחותינו באמצעות שלל במות שמהן עולה קול אחד בלבד. קחו, כדוגמה נוספת, את האופן שבו מסוקר הצבא בעיתונות. לקראת טקס הסיום של קורס טיס בחיל האוויר, שיתקיים בהמשך השבוע, מתמלאים העיתונים בשירי הלל לצה"ל וחייליו. בכפולה המרכזית של "ידיעות אחרונות" מתפרסמת הבוקר כתבה מאת ראובן וייס, שבמרכזה העובדה כי בנו של טייס הפורש מהחיל יהפוך בעצמו לטייס ("העץ נחת, התפוח ממריא", לשון הכותרת). ב"ישראל היום" מדווחת לילך שובל על שלושה ספורטאים מצטיינים ש"יכלו שלא להתגייס [...] ובכל זאת [...] בחרו להתגייס לקורס הטיס היוקרתי של חיל האוויר". ב"מעריב" מדווח אורי בינדר על "תקדים בחיל האוויר הישראלי" – הטייס הראשון בחיל האוויר שהתגייס כטכנאי ועבר הסבה לטיס. ב"הארץ" מדווח אנשיל פפר על בוגר נוסף של הקורס שייחודו בגילו המבוגר יחסית ("אחרי שמונה שנים בצבא, סגן רונן יקבל כנפי טיס"). בפרסום "הסיפורים האנושיים" הללו, ושכמותם, מתפקדים העיתונים כשופר לתעמולת הממסד הצבאי במקום לשמש קול ביקורתי מטעם החברה האזרחית. ריבוי הידיעות והמגוון שלהן מצביעים על מערך יחסי-הציבור המוצלח של צה"ל, אבל גם על הנכונות של העיתונים לשתף עימו פעולה. התופעה מזכירה אותה תקשורת שד"ר בן-אליעזר מזהיר מפניה – תקשורת בלתי עצמאית המשרתת את השלטון בנפש חפצה. שיתוף הפעולה בין העיתונות לצבא נועד (לצד גורמים רבים נוספים, כמובן) לשכנע דורות שלמים של ילדים כי הפעולה הראויה ביותר לעשות בגיל 18 היא להתגייס לתפקיד קרבי בצבא. בינתיים שטיפת המוח קוצרת הצלחה. ממש הבוקר, בכפולה המרכזית של "ידיעות אחרונות", לצד הכתבה על האב ובנו הטייסים, מופיעה ידיעה מאת מתן צורי על תלמידי תיכון בקיבוץ יד-מרדכי, אשר כמחאה על ביטול שבוע גדנ"ע הגיעו ללימודים לבושים במדי צה"ל. "אנחנו מורעלים, רוצים רק יחידות קרביות", אומר אחד התלמידים. "אנחנו רוצים להיות חלק מזה, חלק מההגנה על ישראל", מסכם תלמיד אחר. כשהעיתונות משמשת יחצנית של הצבא, אין פלא שברגעי מבחן, כגון חיסולם אתמול של שלושת הפלסטינים שרצחו שלשום את הרב אמיר חי, היא אינה מסוגלת לדווח על התנהלותו של צה"ל באופן ביקורתי. עוד מוקדם לדעת מה יהיו ההשלכות של פעולת החיסול על הרשות הפלסטינית, האוכלוסייה שתחת פיקוחה ואזרחי ישראל היהודים, אבל ברור כי ברוב העיתונים הדיווחים על הפעולה מתייחסים אליה כאל הצלחה מסחררת, וצודקת מוסרית, בלא הסתייגויות. רק בעיתון "הארץ" מובלט בדיווח על האירוע [אנשיל פפר, עמוס הראל, אבי יששכרוף וברק רביד] כי עדי ראייה מספרים שהשלושה חוסלו כשלא היו חמושים ובלי שניסו להתנגד. רק בעיתון זה מציינים עמוס הראל ואבי יששכרוף בטור פרשנות כי "חיילי דובדבן צוידו בהנחיות פתיחה באש מרחיבות" וכי "גם על-פי גרסת צה"ל, המחבלים לא ירו לעבר חיילי דובדבן". העיתונים האחרים מאמצים את עמדת הצבא בשתי ידיים. הדיווח על המבצע ב"ידיעות אחרונות" [יוסי יהושוע ואיתמר אייכנר] קצר יחסית ("סוכרגי ואבו-שרח חוסלו לאחר שהסתגרו בבתיהם וסירבו להסגיר את עצמם לכוחות הביטחון"), ומצוין בו שבשלב מסוים נורה טיל נגד טנקים לביתו של אחד המתבצרים שסירב לצאת. הדיווח ב"מעריב" [מיה בנגל, אמיר בוחבוט ועמית כהן] קצר עוד יותר, דל בפרטים על מהלך החיסול ("הלוחמים בראשות מפקד חטיבת שומרון, אלוף-משנה איציק בר, הקיפו אותם וקראו להם להסגיר עצמם. כשהללו סירבו, פרצו הלוחמים לבתים וחיסלו את השלושה"), ונפתח בכלל בביקורת על תגובת ארה"ב ("באופן מביך ויוצא דופן, תבעה ארה"ב מישראל הבהרות בנוגע לפעולת צה"ל אתמול בשכם"). הדיווח ב"ישראל היום" [לילך שובל ודניאל סיריוטי] לקוני במיוחד ("לבסוף הם נורו למוות על-ידי החיילים"). בדיווח של העיתונים הללו אין ולו פקפוק קל בהצדקה של פעולת החיסול, אף שבמדינות חוק מקובל לנסות לעצור רוצחים ולהעמידם לדין, ולא לחסלם. ההפך הוא הנכון. המסגור בכותרות ובכותרות המשנה הוא של עשיית צדק. "בהריגת המחבלים שרצחו את הרב מאיר אבשלום חי נעשה דין צדק בעתו", כותב דן מרגלית ב"ישראל היום", המגדיר את חיסולם כ"תוצאה ראויה". חמור מכך, פרטי מידע בעייתיים מבחינת צה"ל, שנמצאים בידי כתבי העיתון ופרשניו, נדחקים הצדה ומובלעים עמוק בדיווחים. העובדה כי הפעולה לא קיבלה אישור מראש של הדרג המדיני בישראל, למשל, מסתתרת בפסקה השמינית של טור פרשנות מאת אלכס פישמן ב"ידיעות אחרונות". מניעת פיגוע במטוס של חברת דלתא, שהצילה מאסון 278 נוסעים, תופסת את הכותרת הראשית בכל העיתונים. "פתאום שמענו בום", מספר ההולנדי יאספר שורינגה, שהשתלט בזריזות על המחבל והפך לגיבור היום, בכתבה מאת צח יוקד ב"מעריב". ב"ידיעות אחרונות" מדווחת אורלי אזולאי כי בעוד ההולנדי הציל את הנוסעים, ישראלי גזר עליו קופון. מיד עם נחיתת המטוס הציע למכירה חבר ישראלי של ההולנדי, שי בן-עמי שמו, את תצלומי האירוע לכל המרבה במחיר. בחומר הגלם זכתה רשת CNN תמורת 10,000 דולר, ותצלומי מסך משידורי רשת החדשות מודפסים הבוקר בכל העיתונים. בשעה טובה נמצאו העיתונים הזרים שילבינו את שמו של המתווך הגרמני בעסקת שליט. ליאור זילברשטיין ורונן ברגמן מדווחים ב"ידיעות אחרונות" כי בעיתונות הגרמנית והצרפתית התפרסם כי מדובר בגרהרד קונרד, שתיווך בעבר בעסקה להחזרת גופות רגב וגולדווסר. הידיעה נפתחת במשפט: "לראשונה: נחשפת זהותו של המתווך הגרמני בין ישראל לחמאס במו"מ על עסקת שליט", אף כי זהותו כבר נחשפה לציבור כבר כמה פעמים, בין אם לפני ההתחייבות לשמור על זהותו בסוד ובין אם תוך התעלמות מהתחייבות זו. לידיעה הבוקר לא מתלווה תצלום של המתווך, כיוון ש"תמונתו [...] אסורה עדיין בפרסום". ההודעה לעיתונות מטעם "ישראל היום" על כנס השקת מהדורת סוף-השבוע של העיתון, בהשתתפות המממן שלדון אדלסון, מופיעה הבוקר כידיעה בעמ 15 של העיתון. מתחת לידיעה, שעליה חתום "כתב ישראל היום", מופיעה ידיעה מאת יורי ילון ובועז ביסמוט, המקבצת עוד כמה מתנגדים בולטים ל"חוק אדלסון". גם ב"דה-מרקר" מתפרסם דיווח [איתן אבריאל] על הכנס של החינמון. במסגרת כפולת העמודים המוקדשת לכך (עמודים 5-4 בעיתון!) ניתנת גם תגובה אגבית להאשמות כלפי "הארץ"–"דה מרקר", על תמיכתו ב"ישראל היום" מטעמים כלכליים. זו אינה התנצלות על דיווח מוטה לכאורה כתוצאה מאינטרס סמוי, אלא הבעת תמיכה מוצהרת וגאה ב"ישראל היום", המוצגת כמהלך כלכלי נבון. הכפולה כוללת פסקה קצרה על המו"לים של כל אחד מארבעת העיתונים, וביחס לעמוס שוקן נכתב, בין היתר, כך: "כרגע שוקן הוא הנהנה העיקרי מכניסתו של אדלסון לשוק הישראלי באופן כה מסיבי. קבוצת הארץ קיבלה החלטה אסטרטגית להדפיס ולהפיץ חלק מעיתוני ישראל היום, וזאת על אף שהעיתון מתחרה גם בה". ערן סויסה כותב במוסף "המגזין" של "מעריב" על משבר שנתגלע בין חיים אתגר למהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10, בעקבות ראיון הדמה שקיים אתגר עם זוכת פרס נובל לכימיה, עדה יונת.