מה חז"ל לא רצו לעשות?
לפרש את התנ"ך במובן המקובל אצל פרשני המקרא
כיוון אחר מובא אצל הרב צבי הירש חיות (מהר"ץ חיות, 1805–1855). בספרו "מבוא התלמוד" כותב הרב חיות, כי ”בכל מקום אשר הגיע להם (לחז"ל) לדבר בשבח המעלות הטובות, בהפלגה יתירה ובהתפארות עצומה, למען יתעוררו בקיומם ביתר שאת ויתר עוז, ועל ידי דרכי הדרוש הללו מצאו להם סמיכות בתורה... ולהיפך, בכל מקום שהגיע לחכמינו ז״ל לדבר בגנות מדות הרעות ולספר בגנותן, איימו והפחידו בהפלגה יתירה למען החריד את השומעים שיעזבו אורח עקלקלות, וישמרו בנפשותם בזהירות יתירה ... וסמכו גם כן דבריהם בדרכי הדרוש המקובל אצלם... כוונת חז״ל במדרשות כאלו להסמיכם אל הכתוב בלשונות שלא ישכח זכרם, לא שהיתה כוונתם לפרש הכתובים ככה ולהוציאם מפשטם... וכן היה מקובל אצל חז״ל, שכל מה שיכולים להרבות בשבח מעשה הצדיקים, ולהפך בזכותם, ולהכריע כף המאזנים לטובתם, יעשו כן תמיד להשתדל להצדיקם בכל אופן האפשר, ומזה הסיבה אמרו חז״ל כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה...“ על פי הרב חיות מטרתם של חז"ל לא הייתה לפרש את התנ"ך במובן המקובל אצל פרשני המקרא. הם השתדלו לחזק מידות טובות ולהרחיק את שומעיהם ממידות רעות, וכדי לבסס את דבריהם הסמיכו אותם על דרשת הפסוקים, לא כדי להוציא אותם מפשוטם אלא כדי למצוא להם ביסוס שיסייע לזכור את הדברים. מאותה סיבה נהגו גם להאדיר ולחזק מאוד את דמותם של הצדיקים בתנ"ך, כדי לבסס ככל הניתן את חשיבות המידות הטובות. האמרה "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה" לא נועדה להוות פירוש לפשט אלא דרשה, שמטרתה מוסרית ולא פרשנית.
חז"ל לא רצו לפרש את התנ"ך במובן המקובל אצל פרשני המקרא.