Nem tudott hibázni
A vasárnap, negyvenhat évesen elhunyt Philip Seymour Hoffman félbemaradt életmûve olyan zseniális alakításokkal van teli, hogy a legtöbb színész valószínûleg bármit megadna érte, hogy ilyen karriert futhasson be. Egyformán fenomenális volt perverz telefonos zaklatóként, pojácáskodó meleg íróként és George Clooney dörzsölt kampánytanácsadóként. Mi ezeket a filmjeit szeretjük a legjobban.
Boogie Nights (1997)

Bármilyen nehéz ezt elhinni, volt idõ, amikor Philip Seymour Hoffman nem Hollywood legnagyobb sztárjai közé tartozott, hanem csak egy volt a rengeteg feltörekvõ karakterszínész közül. Hogy mikor jött el az áttörés pillanata, azt nehéz utólag meghatározni, de az biztos, hogy karrierje fellendüléséhez nagyban hozzájárult egy fontos mellékszerep a sodró lendületû, a szexfilmipar tündöklését és bukását elmesélõ Boogie Nights-ban.

Scotty elsõ pillantásra beleszeret a Mark Wahlberg által alakított pornósztárba, érzelmeit azonban csak évek múltán és rémesen kellemetlen módon képes a másik tudtára adni. Eleve kudarcra ítéltetett, részeg próbálkozását – elõbb autókázni hívja, aztán megpróbálja megcsókolni – csak egyre növekvõ szomorúsággal lehet végignézni. Hoffman itt kíméletlenül õszintén megmutatta, mennyire szerencsétlen tud is lenni egy ember. Aki annak idején látta ezt a jelenetet, szinte biztos, hogy azzal az érzéssel távozott a filmrõl, hogy ez a fickó még sokra fogja vinni.

* * *

A nagy Lebowski (The Big Lebowski, 1998)

A Coen testvérek is felfigyeltek Hoffmanra, és a mára már kultikussá nemesedett A nagy Lebowski-ban egy kicsi, de annál mókásabb mellékszerepet osztottak rá. Õ az igazi Lebowski személyi asszisztense, aki közvetítõi szerepet tölt be a fõnöke és a Jeff Bridges által alakított naplopó Lebowski között.

Minden mozdulatából a fontoskodás, a szolgalelkûség és a Jeff Bridges felé éreztetett elnézõ felsõbbségtudat furcsa elegye köszön vissza. A modoros viselkedés mellé még egy hátborzongatóan erõltetett nevetést is kitalált a karakterhez Hoffman. Bár nem a vörös hajú színész jut eszünkbe elõször A nagy Lebowski-ról, õ is kellett ahhoz, hogy a világ egyik legviccesebb filmjévé váljon a Coen testvérek utánozhatatlanul egyedi agymenése.

* * *

A boldogságtól ordítani (Happiness, 1998)

Hoffman sokféle figurát alakított karrierje során, de mindenekelõtt úgy fogunk rá emlékezni, mint a színészre, aki bármikor könnyedén elérte, hogy futkározzon a hátunkon a hideg, akkora paraarc tudott lenni. Sokszor játszott szexuálisan frusztrált, bizonytalan vagy egyenesen perverz figurákat nagyon meggyõzõen, ezek közül a legemlékezetesebb talán az a szerencsétlen, Allen nevû ürge, akit Todd Solondz A boldogságtól ordítani-jában alakít.

Allen egy gátlásos, magát rémesen unalmasnak tartó fickó, aki iszonyatosan vonzódik a szomszédnõjéhez, akit Lara Flynn Boyle játszik, de ezt nem képes normálisan a tudtára adni, inkább perverz telefonhívásokkal zaklatja. A nõ ezt még izgalmasnak is találja, de amikor rájön, hogy a halál béna, szemüveges szomszédja volt a vonal végén, kikosarazza Allent, aki ettõl még inkább magába roskad. Allen aztán Boyle figurájának a húgát (Jane Adams) is telefonvégre kapja, és az ekkor következõ maszturbálós telefonbeszélgetés annyira kínos, hogy az már csodás.

* * *

Majdnem híres (Almost Famous, 2000)

Ha a szédítõen frappáns mondatok számával mérjük egy szerep nagyszerûségét, akkor mindenképpen Lester Bangs megformálása Philip Seymour Hoffman karrierjének csúcspontja. Lester egy nagydumás, a véleményét sohasem elhallgató, a rockzene elüzletesiedésérõl és haláláról elõszeretettel elmélkedõ popújságíró, aki élõ rádióadásban sem fogja vissza magát: részeg pojácának nevezi Jim Morrisont, és helyette inkább Iggy Popot ajánlja a hallgatóságnak.

Több õ azonban egy illúzióját vesztett, és ennek minden lehetséges csatornán hangot adó kritikusnál. Lester lesz a film fiatal fõszereplõjének mentora, fontos tanácsokkal látja el a Stillwater turnéjáról cikket író gimnazistát. A Majdnem híres legemlékezetesebb jelenetei közé tartoznak kettejük beszélgetései, amelyek sokszor túllépnek a szakma szabályainak továbbadásán. Messze nem csak a könnyûzenével egy életre szerelembe esõ emberek számára lehet hasznos Lester vallomása, miszerint "az egyetlen érték ebben a becsõdölt világban az, amikor megosztasz valamit valakivel, és közben nem próbálsz menõ lenni”.

* * *

Kótyagos szerelem (Punch-Drunk Love, 2002)

Philip Seymour Hoffman színészi nagyságát a legjobban talán az epizódszerepei mutatják. Alig van benne a filmben, mégis egy életre megmarad bennünk az alakítása. Pár percre tûnt fel csak a Kótyagos szerelem-ben, mégis felejthetetlen a szópárbaja Adam Sandlerrel. Magából kikelve, kivörösödött fejjel ordítozni – nagyon tudta, hogyan kell úgy csinálni, hogy egyszerre nevessünk rajta, és féljünk tõle.

A szextelefon-üzletben utazó Hoffman elõször még elnémítja lenyûgözõ káromkodászuhatagával a gyámoltalan férfit, de aztán Sandler útra kel, és a szerelembõl erõt nyerve, a személyes találkozó alkalmával már visszavonulásra készteti a simlis üzletembert. Hoffman még arra a csodára is képes volt, hogy felhúzta magával Sandlert, és közös jeleneteikben a komikus is egy komoly szinész benyomását kelti.

* * *

Capote (2005)

Philip Seymour Hoffman sokoldalú színészi tehetsége magáért beszél, nincs szükség felsorolni a szerepeiért kapott díjakat. Azért mégiscsak örömteli, hogy õt még idõben elismerte az Akadémia, és a Capote-ban bemutatott hihetetlenül koncentrált színészi játékáért Oscar-díjjal jutalmazta.

Hoffman a filmben nem eljátszotta Truman Capote-t, hanem átlényegült az excentrikus amerikai íróvá. Felvette teátrális gesztusait, tökéletesen utánozta kellemetlenül magas, elcsukló hangját. A nagy átváltozást követelõ életrajzi filmekért elõszeretettel adnak szobrot, sok sztár mintha direkt az ilyen szerepekre hajtana. Hoffman megmutatta, hogyan kell ezt a fajta színjátszást a legmagasabb minõségben, a legnagyobb alázattal mûvelni.

* * *

Mielõtt az ördög rád talál (Before the Devil Knows You're Dead, 2007)

Sidney Lumet amerikai rendezõlegenda a halála elõtt még utoljára elementáris erõvel szembesített minket gyarlóságunkkal a Mielõtt az ördög rád talál címû bûnügyi drámájában. Az öccsét játszi könnyedséggel manipuláló Andy (Philip Seymour Hoffman) ráveszi az akaratgyenge és állandó pénztelenségben szenvedõ Hanket (Ethan Hawke), hogy fosszanak ki egy ékszerboltot. A rablás katasztrofálisan sikerül, és hogy mentsék a bõrüket, a testvérpár egyre hajmeresztõbb tettekre ragadtatja magát.

Hoffman alakításában az a zseniális, hogy ha tételesen felsorolnánk Andy szánalmas vagy éppen vérlázító bûneit, nem lehetne rá mást mondani, mint hogy egy szörnyeteg. Õ mégis megtartja a karakterét emberinek, még ha a leghitványabb fajtából is. Egy padon ülve hánytorgatja fel az apjának, hogy miért az öccsét szerette jobban, vagy az ágyban fekve cirógatja a feleségét, és az új életüket tervezik egy országban, amelynek még a nyelvét sem tudják.

* * *

A hatalom árnyékában (The Ides of March, 2011)

George Clooney a megnyerõ modorú demokrata elnökjelöltet, Ryan Gosling a feltörekvõ, naiv választási szakembert, Philip Seymour Hoffman pedig a dörzsölt kampánygurut alakítja A hatalom árnyékában címû filmben, amelyben nincsenek jók és gonoszak, csupán verseny van a világ legbefolyásosabb pozíciójáért, és az a kérdés, hogy milyen eszközöket tartanak még megengedhetõnek a résztvevõk. Az idealizmus csap össze a pragmatizmussal, és mint már annyiszor, most is az derül ki, hogy piszkos háttéralkuk nélkül nincsen gyõzelem.

Elõször még egyértelmûen a fiatal aktivista szakember a szimpatikus, Hoffman pedig egy tapasztalt vén róka, aki már nem hisz a világ jobbá tételében, csupán a feladatot akarja a legjobb képességei szerint megoldani. De aztán eljön a kulcsjelenet, egy beszélgetés Gosling és Hoffman között egy hotelszobában, és fény derül az idealista szemlélet sérülékenységére, valamint arra, hogy a kampánygurunak is van egy vezérelve, a lojalitás. Hoffman, ha nem is megszeretteti velünk, de elfogadtatja és érdekessé teszi a szürke háttérembert, aki egy élet munkájával küzdötte fel magát, de mivel ez politika, sosem lehet biztos a jövõjében.

* * *

The Master (2012)

Paul Thomas Anderson eddigi hat filmjébõl ötben szerepelt Philip Seymour Hoffman. Az utolsó közös munkájukban aztán egy olyan zavarba ejtõen sokrétû színészi alakítással kápráztatta el a világot Hoffman, hogy ha nyolcvan évig élt volna, és még évtizedekig dolgozott volna, akkor is nagy valószínûséggel a The Master fõszerepét tekintenénk pályája egyik tagadhatatlan csúcsteljesítményének.

A filmben egy karizmatikus szektavezért alakít, aki élete nagy próbatételéhez ér el akkor, amikor a fejébe veszi, hogy megszelídíti és követõjévé teszi a Joaqiun Phoenix által játszott ösztönlényt. Hoffman mindent megmutat: a szektavezér nyilvános, prófétaszerû énjét, amelynek segítségével mágnesként gyûjti maga köré a hinni akaró embereket, és a privátot, amely nem tudja elengedni a kezelhetetlen tanítványt, mert az életének csõdjét jelentené. Hoffman az ember uralkodásra való hajlamának állított örök érvényû emléket ebben az alakításában.
Philip Seymour Hoffman A hatalom árnyékában A boldogságtól ordítani The Master Kótyagos szerelem Majdnem híres A nagy Lebowski Boogie Nights Capote
<|im_start|>user
Boogie Nights (1997)

Bármilyen nehéz ezt elhinni, volt idõ, amikor Philip Seymour Hoffman nem Hollywood legnagyobb sztárjai közé tartozott, hanem csak egy volt a rengeteg feltörekvõ karakterszínész közül. Hogy mikor jött el az áttörés pillanata, azt nehéz utólag meghatározni, de az biztos, hogy karrierje fellendüléséhez nagyban hozzájárult egy fontos mellékszerep a sodró lendületû, a szexfilmipar tündöklését és bukását elmesélõ Boogie Nights-ban.

Scotty elsõ pillantásra beleszeret a Mark Wahlberg által alakított pornósztárba, érzelmeit azonban csak évek múltán és rémesen kellemetlen módon képes a másik tudtára adni. Eleve kudarcra ítéltetett, részeg próbálkozását – elõbb autókázni hívja, aztán megpróbálja megcsókolni – csak egyre növekvõ szomorúsággal lehet végignézni. Hoffman itt kíméletlenül õszintén megmutatta, mennyire szerencsétlen tud is lenni egy ember. Aki annak idején látta ezt a jelenetet, szinte biztos, hogy azzal az érzéssel távozott a filmrõl, hogy ez a fickó még sokra fogja vinni.

* * *

A nagy Lebowski (The Big Lebowski, 1998)

A Coen testvérek is felfigyeltek Hoffmanra, és a mára már kultikussá nemesedett A nagy Lebowski-ban egy kicsi, de annál mókásabb mellékszerepet osztottak rá. Õ az igazi Lebowski személyi asszisztense, aki közvetítõi szerepet tölt be a fõnöke és a Jeff Bridges által alakított naplopó Lebowski között.

Minden mozdulatából a fontoskodás, a szolgalelkûség és a Jeff Bridges felé éreztetett elnézõ felsõbbségtudat furcsa elegye köszön vissza. A modoros viselkedés mellé még egy hátborzongatóan erõltetett nevetést is kitalált a karakterhez Hoffman. Bár nem a vörös hajú színész jut eszünkbe elõször A nagy Lebowski-ról, õ is kellett ahhoz, hogy a világ egyik legviccesebb filmjévé váljon a Coen testvérek utánozhatatlanul egyedi agymenése.

* * *

A boldogságtól ordítani (Happiness, 1998)

Hoffman sokféle figurát alakított karrierje során, de mindenekelõtt úgy fogunk rá emlékezni, mint a színészre, aki bármikor könnyedén elérte, hogy futkározzon a hátunkon a hideg, akkora paraarc tudott lenni. Sokszor játszott szexuálisan frusztrált, bizonytalan vagy egyenesen perverz figurákat nagyon meggyõzõen, ezek közül a legemlékezetesebb talán az a szerencsétlen, Allen nevû ürge, akit Todd Solondz A boldogságtól ordítani-jában alakít.

Allen egy gátlásos, magát rémesen unalmasnak tartó fickó, aki iszonyatosan vonzódik a szomszédnõjéhez, akit Lara Flynn Boyle játszik, de ezt nem képes normálisan a tudtára adni, inkább perverz telefonhívásokkal zaklatja. A nõ ezt még izgalmasnak is találja, de amikor rájön, hogy a halál béna, szemüveges szomszédja volt a vonal végén, kikosarazza Allent, aki ettõl még inkább magába roskad. Allen aztán Boyle figurájának a húgát (Jane Adams) is telefonvégre kapja, és az ekkor következõ maszturbálós telefonbeszélgetés annyira kínos, hogy az már csodás.

* * *

Majdnem híres (Almost Famous, 2000)

Ha a szédítõen frappáns mondatok számával mérjük egy szerep nagyszerûségét, akkor mindenképpen Lester Bangs megformálása Philip Seymour Hoffman karrierjének csúcspontja. Lester egy nagydumás, a véleményét sohasem elhallgató, a rockzene elüzletesiedésérõl és haláláról elõszeretettel elmélkedõ popújságíró, aki élõ rádióadásban sem fogja vissza magát: részeg pojácának nevezi Jim Morrisont, és helyette inkább Iggy Popot ajánlja a hallgatóságnak.

Több õ azonban egy illúzióját vesztett, és ennek minden lehetséges csatornán hangot adó kritikusnál. Lester lesz a film fiatal fõszereplõjének mentora, fontos tanácsokkal látja el a Stillwater turnéjáról cikket író gimnazistát. A Majdnem híres legemlékezetesebb jelenetei közé tartoznak kettejük beszélgetései, amelyek sokszor túllépnek a szakma szabályainak továbbadásán. Messze nem csak a könnyûzenével egy életre szerelembe esõ emberek számára lehet hasznos Lester vallomása, miszerint "az egyetlen érték ebben a becsõdölt világban az, amikor megosztasz valamit valakivel, és közben nem próbálsz menõ lenni”.

* * *

Kótyagos szerelem (Punch-Drunk Love, 2002)

Philip Seymour Hoffman színészi nagyságát a legjobban talán az epizódszerepei mutatják. Alig van benne a filmben, mégis egy életre megmarad bennünk az alakítása. Pár percre tûnt fel csak a Kótyagos szerelem-ben, mégis felejthetetlen a szópárbaja Adam Sandlerrel. Magából kikelve, kivörösödött fejjel ordítozni – nagyon tudta, hogyan kell úgy csinálni, hogy egyszerre nevessünk rajta, és féljünk tõle.

A szextelefon-üzletben utazó Hoffman elõször még elnémítja lenyûgözõ káromkodászuhatagával a gyámoltalan férfit, de aztán Sandler útra kel, és a szerelembõl erõt nyerve, a személyes találkozó alkalmával már visszavonulásra készteti a simlis üzletembert. Hoffman még arra a csodára is képes volt, hogy felhúzta magával Sandlert, és közös jeleneteikben a komikus is egy komoly szinész benyomását kelti.

* * *

Capote (2005)

Philip Seymour Hoffman sokoldalú színészi tehetsége magáért beszél, nincs szükség felsorolni a szerepeiért kapott díjakat. Azért mégiscsak örömteli, hogy õt még idõben elismerte az Akadémia, és a Capote-ban bemutatott hihetetlenül koncentrált színészi játékáért Oscar-díjjal jutalmazta.

Hoffman a filmben nem eljátszotta Truman Capote-t, hanem átlényegült az excentrikus amerikai íróvá. Felvette teátrális gesztusait, tökéletesen utánozta kellemetlenül magas, elcsukló hangját. A nagy átváltozást követelõ életrajzi filmekért elõszeretettel adnak szobrot, sok sztár mintha direkt az ilyen szerepekre hajtana. Hoffman megmutatta, hogyan kell ezt a fajta színjátszást a legmagasabb minõségben, a legnagyobb alázattal mûvelni.

* * *

Mielõtt az ördög rád talál (Before the Devil Knows You're Dead, 2007)

Sidney Lumet amerikai rendezõlegenda a halála elõtt még utoljára elementáris erõvel szembesített minket gyarlóságunkkal a Mielõtt az ördög rád talál címû bûnügyi drámájában. Az öccsét játszi könnyedséggel manipuláló Andy (Philip Seymour Hoffman) ráveszi az akaratgyenge és állandó pénztelenségben szenvedõ Hanket (Ethan Hawke), hogy fosszanak ki egy ékszerboltot. A rablás katasztrofálisan sikerül, és hogy mentsék a bõrüket, a testvérpár egyre hajmeresztõbb tettekre ragadtatja magát.

Hoffman alakításában az a zseniális, hogy ha tételesen felsorolnánk Andy szánalmas vagy éppen vérlázító bûneit, nem lehetne rá mást mondani, mint hogy egy szörnyeteg. Õ mégis megtartja a karakterét emberinek, még ha a leghitványabb fajtából is. Egy padon ülve hánytorgatja fel az apjának, hogy miért az öccsét szerette jobban, vagy az ágyban fekve cirógatja a feleségét, és az új életüket tervezik egy országban, amelynek még a nyelvét sem tudják.

* * *

A hatalom árnyékában (The Ides of March, 2011)

George Clooney a megnyerõ modorú demokrata elnökjelöltet, Ryan Gosling a feltörekvõ, naiv választási szakembert, Philip Seymour Hoffman pedig a dörzsölt kampánygurut alakítja A hatalom árnyékában címû filmben, amelyben nincsenek jók és gonoszak, csupán verseny van a világ legbefolyásosabb pozíciójáért, és az a kérdés, hogy milyen eszközöket tartanak még megengedhetõnek a résztvevõk. Az idealizmus csap össze a pragmatizmussal, és mint már annyiszor, most is az derül ki, hogy piszkos háttéralkuk nélkül nincsen gyõzelem.

Elõször még egyértelmûen a fiatal aktivista szakember a szimpatikus, Hoffman pedig egy tapasztalt vén róka, aki már nem hisz a világ jobbá tételében, csupán a feladatot akarja a legjobb képességei szerint megoldani. De aztán eljön a kulcsjelenet, egy beszélgetés Gosling és Hoffman között egy hotelszobában, és fény derül az idealista szemlélet sérülékenységére, valamint arra, hogy a kampánygurunak is van egy vezérelve, a lojalitás. Hoffman, ha nem is megszeretteti velünk, de elfogadtatja és érdekessé teszi a szürke háttérembert, aki egy élet munkájával küzdötte fel magát, de mivel ez politika, sosem lehet biztos a jövõjében.

* * *

The Master (2012)

Paul Thomas Anderson eddigi hat filmjébõl ötben szerepelt Philip Seymour Hoffman. Az utolsó közös munkájukban aztán egy olyan zavarba ejtõen sokrétû színészi alakítással kápráztatta el a világot Hoffman, hogy ha nyolcvan évig élt volna, és még évtizedekig dolgozott volna, akkor is nagy valószínûséggel a The Master fõszerepét tekintenénk pályája egyik tagadhatatlan csúcsteljesítményének.

A filmben egy karizmatikus szektavezért alakít, aki élete nagy próbatételéhez ér el akkor, amikor a fejébe veszi, hogy megszelídíti és követõjévé teszi a Joaqiun Phoenix által játszott ösztönlényt. Hoffman mindent megmutat: a szektavezér nyilvános, prófétaszerû énjét, amelynek segítségével mágnesként gyûjti maga köré a hinni akaró embereket, és a privátot, amely nem tudja elengedni a kezelhetetlen tanítványt, mert az életének csõdjét jelentené. Hoffman az ember uralkodásra való hajlamának állított örök érvényû emléket ebben az alakításában.

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A vasárnap, negyvenhat évesen elhunyt Philip Seymour Hoffman félbemaradt életmûve olyan zseniális alakításokkal van teli, hogy a legtöbb színész valószínûleg bármit megadna érte, hogy ilyen karriert futhasson be. Egyformán fenomenális volt perverz telefonos zaklatóként, pojácáskodó meleg íróként és George Clooney dörzsölt kampánytanácsadóként. Mi ezeket a filmjeit szeretjük a legjobban.<|im_end|>