A pályán szétrúgták Maradonát, a lelátón megszületett a Bajnokok Ligája
Az 1987-88-as Bajnokcsapatok Európa-kupájának (BEK) elsõ fordulójában a sorozat rekordbajnoka összekerült a világ legjobb futballistáját foglalkoztató csapattal. Az, hogy a Real Madrid és a Diego Maradonát foglalkoztató Napoli közül az egyik csapat már a második fordulóban sem lesz ott elgondolkoztatta az olasz és az európai foci leggazdagabb befektetõjét, aki attól tartott, hogy ez akár az õ csapatával is megtörténhet. Hacsak nem jön létre egy kimondottan az európai foci óriásaira szabott sorozat. Létrejött. Nem akkor és nem ott, de megszületett.
1987. május 10. örökre az SSC Napoli történetének legszebb napja lesz: a Diego Maradona vezette csapat 1-1-es döntetlent játszott a Fiorentina ellen a Stadio San Paolóban, és a Serie A utolsó elõtti fordulójában bebiztosítatta a klub elsõ scudettóját, azaz bajnoki címét. A csapat 22 fõs keretében egyetlen, de igazán minõségi légiós volt: az 1986-ban világbajnok argentin válogatott zsenije, Diego Armando Maradona.

A Napoli (amelyik abban az évben az Olasz Kupát is megnyerte) elsõ ízben indulhatott el a Bajnokcsapatok Európa-kupájában, azaz a BEK-ben. Miután a Napolinak ez volt az elsõ találkozása a nemzetközi klubfocival, hiába volt a campaniai csapat az akkoriban talán legerõsebb európai bajnokság gyõztese, nem lehetett kiemelt az elsõ forduló sorsolásánál.Ettõl persze még kaphattak volna olyan ellenfelet, akit könnyûszerrel elintéznek, de a vaksors máshogy rendelte: a spanyol bajnok, hatszoros BEK-gyõztes Real Madriddal kerültek össze.

Az elsõ mérkõzésre Madridban került sor, méghozzá méltatlan körülmények között: a Real századik hazai BEK-mérkõzésén üresek voltak a lelátók, miután az UEFA zárt kapus büntetést szabott ki a spanyol bajnokra az elõzõ sorozat elõdöntõjében, a Bayern München elleni mérkõzésen történt rendbontások miatt. Még a fõvárosiakkal nem éppen szimpatizáló barcelonai Mundo Deportivo is elkeseredetten írt másnapi tudósításában a „jéggé fagyott" hangulatról és a gyepen „árván maradt" játékosokról is. Ahogy arról is beszámolt, hogy a Real holland vezetõedzõje, Leo Beenhakker nagyjából így fogalmazta meg a hazaiak taktikáját: „Intézzétek el õket!".

A haditerv különösen Maradona kikapcsolására készült, és a spanyolok nem is szórakoztak, szanaszét rúgták a 90 perc során az argentint. Az olaszok a meccs végére teljesen kiborultak, valaki egy jeges tömlõt is hozzávágott Beenhakkerhez, akit a Napoli egyik védõje, Salvatore Bagni maffiózónak nevezett a meccs után. Amit Michel büntetõjével és Fernando De Napoli öngóljával 2-0-ra nyert a Real, így a holland mester könnyû szívvel kért bocsánatot a visszavágó elõtt az elsõ mérkõzés „különleges körülményei" miatt.

Brutális sorsolás

Egy bekezdést okvetlen megér a Real Madrid további útja a kiírásban, ugyanis, mintha folyamatosan csak a vesztüket akarta volna a sors. A Napoli után a következõ körben a címvédõ FC Porto várt a spanyolokra, õket két 2-1-es gyõzelemmel búcsúztatták. A 3. fordulóban, azaz már a negyeddöntõben következett az elõzõ idény másik döntõse, a Bayern München. Ráadásul egy évvel korábban éppen a bajorok elleni botrány miatt kapott két zártkapus meccsre szóló büntetést a Real, miután a csapat ultrái nehezen viselték a gyûlölt rivális továbbjutását. Ezúttal a Real jutott tovább (2-3, 2-0), hogy az elõdöntõben a fennállása legnagyobb sikerét elérni készülõ, halálosan unalmas PSV Eindhoven két bûnrossz (1-1, 0-0) meccsen kiejtse õket.

Maradona, aki 1984-ben éppen Spanyolországból, az FC Barcelonától került akkor világrekordot jelentõ összegért – mai árfolyamon nevetségesnek ható 12 millió euróért – Nápolyba, az olaszok rutintalanságával magyarázta a sima vereséget. „Nem kell nagy következtetéseket levonni. Elõször szerepeltünk Európában, ezért nem láthatták még az igazi Napolit" – mondta Diego. A következõ szezonban a csapat megnyerte az UEFA-kupát, megcsillogtatva valamit abból a bizonyos „igazi Napoli"-ból.

A pályán történtek ellenére, illetve részben éppen amiatt, sokan gondolják úgy, hogy ez volt az a mérkõzés, ami megváltoztatta az európai klubfutballt, és, ami a BEK-et leváltó Bajnokok Ligája elindításához vezetett.

A madridi mérkõzést ugyanis a helyszínen nézte meg az olasz és az európai foci egyik legnagyobb hatalmú embere, az AC Milan elnöke és tulajdonosa, Silvio Berlusconi.

A figyelmét azonban egyáltalán nem a pályán futkározó és egymást szétrúgni igyekvõ sztárok látványa kötötte le, gondolatai két dolog körül forogtak: elõször is, hogy micsoda pazarlás a kontinens legjobb csapatai közül kettõt rögtön az elsõ körben egymásnak ereszteni, hogy aztán az egyiket törvényszerûen el is veszítse a sorozat, miközben játszhattak volna õk akár az elõdöntõben is egymás ellen. A másik, igazán gyomorszorító gondolata pedig az volt, hogy a következõ szezon(ok)ban ez az õ csapatával, a líramilliárdokból felépített AC Milannal is megtörténhet. Berlusconi biztos látta a jövõt, bár nagy jóstehetség nem kellett hozzá, hogy ezzel a csapattal elõbb vagy utóbb a BEK-ben fog szerepelni, igaz, nekik több szerencséjük volt a sorsolással: a következõ szezonban csak az elõdöntõben kerültek össze a Real Madriddal, ahol porrá is zúzták a spanyolokat (1-1, 5-0), hogy aztán a döntõben a román Steaua Bucuresti-tel is hasonlóan járjanak el.

Berlusconi nem értette, mi a jó abban az európai szövetségnek (UEFA), hogy egy rosszul sikerült kilencven perc, vagy éppen balszerencse miatt elveszíti a sorozat egyik legjobb, és a tévénézõket leginkább vonzó csapatát. Ne felejtsük el, hogy az olasz milliárdosé Európa egyik legnagyobb magánkézben lévõ televíziós cége, a Mediaset.

1991-ben a World Soccernek adott interjúban el is ismerte, hogy féltette a Milant egy hasonló kudarctól, egyúttal be is lökte a sírba a BEK-et. A BEK egy történelmi anakronizmussá vált. Gazdasági nonszensz, hogy egy olyan klub, mint az AC Milan az elsõ fordulóban elbúcsúzzon. Ez nem vall modern gondolkodásra – mondta a politikus, üzletember.

Márpedig õ éppen a többiek elõtt egy-két lépéssel járó „modern" gondolkodásáról volt híres. Soha nem csinált titkot belõle, hogy 1986-ban éppen azért vette meg a Milant (a csapat elkötelezett szurkolójaként, egyébiránt), hogy a Mediasettel együtt járassa csúcsra a két brandet. Az egyikbõl megcsinálja Európa legjobb csapatát, amit majd mindenki látni akar, ha máshol nem, hát az õ tévéjében, úgyhogy nézi szépen a Mediaseten futó közvetítéseket, hogy aztán állandó nézõje legyen a Berlusconi-birodalom valamelyik tévéjének. Abban is biztos volt, hogy az emberek hajlandóak lennének fizetni az élményért, azért meg pláne, hogy hétrõl hétre Európa legjobb csapatait láthassák.

Berlusconi talán már a Bernabéu díszpáholyában elkezdte tervezni a következõ évek európai szuperligáját, ahol a kontinens legjobb csapatainak mérkõzései szórakoztatják a szurkolókat, a resztli nélkül. Ez ugyan azóta sem valósult meg – bár újra és újra felmerül egy, az amerikai profi ligák mintájára szervezõdõ európai szuperbajnokság ötlete – de tény, hogy öt évvel a madridi meccs után elindult a Bajnokok Ligája, amelybõl a legerõsebb bajnokságok és a leggazdagabb csapatok mára szinte teljesen kiszorították kicsiket és szegénye(bbe)ket.

Habár az európai szuperliga terve olyannyira nem volt új, hogy már a BEK-et életre hívó Gabriel Hinot is valami hasonlóban gondolkodott, ahogy a '70-es évek végén a Liverpool is bejelentkezett az ötlettel, de Berlusconi minden korábbinál elszántabban és tervszerûbben nyomult. Miután a Real Madrid akkori elnöke, Ramon Mendoza kikosarazta, közzétett egy „kiáltványt" a Times magazinban az ún. Európai Televíziós Szuperligáról, ami pillanatokon belül meghozta az áttörést.

A tervet felkarolta a Saatchi and Saatchi nevû ügynökség, és megbízták Alex Fynn nevû futballbolond munkatársukat, hogy lásson hozzá a projekt kidolgozásához. „Azt tettem, amirõl úgy gondoltam, hogy Berlusconi szeretné, függetlenül attól, hogy jó-e az a focinak. A mi Szuper Ligánk az érdemeken, a hagyományon és a tévés nézettségen alapult, azaz kimondottan a nagy tévés piacokra volt szabva. Úgy emlékszem, hogy összesen 18 csapattal indult volna, és az angol, az olasz és a spanyol bajnokság adott volna két-két együttest" – mesélt a harminc évvel ezelõtt történekrõl Fynn az Independentnek.

A tervet ugyan az UEFA lesöpörte az asztalról, de nem dobta a szemétbe, ugyanis az õ fantáziájukat is megmozgatta. 1991-ben egy rendkívüli kongresszuson – mit ad Isten – már Ramon Mendoza és a skót Rangeres elnöke, Campbell Ogilvie állt egy tervvel a 35 tagország képviselõi elé, miszerint a negyeddöntõket csoportkörre cserélik, ahol bajnoki rendszerhez hasonló rendszerben mérkõzik meg egymással minden csapat két-két alkalommal. Az UEFA rábólintott az elképzelésre, és modern gondolkodásról tanúságot téve azon nyomban el is adta az átszabott kupasorozat marketingjogait egy TEAM nevû cégnek. 1992 õszén pedig el is indult hódító útjára a Bajnokok Ligája.

A nagy terv egyik hátulütõje azonban éppen az lett, ami miatt az egész BL-elindult. A létszám felduzzasztásával (nyolcról, 16-ra, majd 24-re, végül 32 csapatosra hízott a fõtábla) a csoportkör befejeztével az elsõ egyenes kieséses körben összejöhetnek Barcelona–PSG, Liverpool–Bayern München, Real–PSG, Barca–Chelsea párosítások, hogy csak az elmúlt két idénybõl szemezgessünk. Másrészt az európai szurkolók szeretik a változatosságot, és gyorsan ráunnak az évrõl-évre ismétlõdõ párosításokra. Ráadásul az UEFA sem lehet nyugodt: a Berlusconi korai ötleteit magukévá tevõ klubok és ligák egyre több és több pénzt keresnek, amivel párhuzamosan a befolyásuk is nõ, olyannyira, hogy folyamatosan újabb és újabb nekik kedvezõ változtatásokra kényszerítik a szervezetet.

„A nagy kluboknak sosem lesz elég pénzük, ezért aztán bárhogy is változtatod a szabályokat, õk soha nem lesznek elégedettek" – vonta le a kissé ijesztõ tanulságot Alex Fynn.
<|im_start|>user
1987. május 10. örökre az SSC Napoli történetének legszebb napja lesz: a Diego Maradona vezette csapat 1-1-es döntetlent játszott a Fiorentina ellen a Stadio San Paolóban, és a Serie A utolsó elõtti fordulójában bebiztosítatta a klub elsõ scudettóját, azaz bajnoki címét. A csapat 22 fõs keretében egyetlen, de igazán minõségi légiós volt: az 1986-ban világbajnok argentin válogatott zsenije, Diego Armando Maradona.

A Napoli (amelyik abban az évben az Olasz Kupát is megnyerte) elsõ ízben indulhatott el a Bajnokcsapatok Európa-kupájában, azaz a BEK-ben. Miután a Napolinak ez volt az elsõ találkozása a nemzetközi klubfocival, hiába volt a campaniai csapat az akkoriban talán legerõsebb európai bajnokság gyõztese, nem lehetett kiemelt az elsõ forduló sorsolásánál.Ettõl persze még kaphattak volna olyan ellenfelet, akit könnyûszerrel elintéznek, de a vaksors máshogy rendelte: a spanyol bajnok, hatszoros BEK-gyõztes Real Madriddal kerültek össze.

Az elsõ mérkõzésre Madridban került sor, méghozzá méltatlan körülmények között: a Real századik hazai BEK-mérkõzésén üresek voltak a lelátók, miután az UEFA zárt kapus büntetést szabott ki a spanyol bajnokra az elõzõ sorozat elõdöntõjében, a Bayern München elleni mérkõzésen történt rendbontások miatt. Még a fõvárosiakkal nem éppen szimpatizáló barcelonai Mundo Deportivo is elkeseredetten írt másnapi tudósításában a „jéggé fagyott" hangulatról és a gyepen „árván maradt" játékosokról is. Ahogy arról is beszámolt, hogy a Real holland vezetõedzõje, Leo Beenhakker nagyjából így fogalmazta meg a hazaiak taktikáját: „Intézzétek el õket!".

A haditerv különösen Maradona kikapcsolására készült, és a spanyolok nem is szórakoztak, szanaszét rúgták a 90 perc során az argentint. Az olaszok a meccs végére teljesen kiborultak, valaki egy jeges tömlõt is hozzávágott Beenhakkerhez, akit a Napoli egyik védõje, Salvatore Bagni maffiózónak nevezett a meccs után. Amit Michel büntetõjével és Fernando De Napoli öngóljával 2-0-ra nyert a Real, így a holland mester könnyû szívvel kért bocsánatot a visszavágó elõtt az elsõ mérkõzés „különleges körülményei" miatt.

Brutális sorsolás

Egy bekezdést okvetlen megér a Real Madrid további útja a kiírásban, ugyanis, mintha folyamatosan csak a vesztüket akarta volna a sors. A Napoli után a következõ körben a címvédõ FC Porto várt a spanyolokra, õket két 2-1-es gyõzelemmel búcsúztatták. A 3. fordulóban, azaz már a negyeddöntõben következett az elõzõ idény másik döntõse, a Bayern München. Ráadásul egy évvel korábban éppen a bajorok elleni botrány miatt kapott két zártkapus meccsre szóló büntetést a Real, miután a csapat ultrái nehezen viselték a gyûlölt rivális továbbjutását. Ezúttal a Real jutott tovább (2-3, 2-0), hogy az elõdöntõben a fennállása legnagyobb sikerét elérni készülõ, halálosan unalmas PSV Eindhoven két bûnrossz (1-1, 0-0) meccsen kiejtse õket.

Maradona, aki 1984-ben éppen Spanyolországból, az FC Barcelonától került akkor világrekordot jelentõ összegért – mai árfolyamon nevetségesnek ható 12 millió euróért – Nápolyba, az olaszok rutintalanságával magyarázta a sima vereséget. „Nem kell nagy következtetéseket levonni. Elõször szerepeltünk Európában, ezért nem láthatták még az igazi Napolit" – mondta Diego. A következõ szezonban a csapat megnyerte az UEFA-kupát, megcsillogtatva valamit abból a bizonyos „igazi Napoli"-ból.

A pályán történtek ellenére, illetve részben éppen amiatt, sokan gondolják úgy, hogy ez volt az a mérkõzés, ami megváltoztatta az európai klubfutballt, és, ami a BEK-et leváltó Bajnokok Ligája elindításához vezetett.

A madridi mérkõzést ugyanis a helyszínen nézte meg az olasz és az európai foci egyik legnagyobb hatalmú embere, az AC Milan elnöke és tulajdonosa, Silvio Berlusconi.

A figyelmét azonban egyáltalán nem a pályán futkározó és egymást szétrúgni igyekvõ sztárok látványa kötötte le, gondolatai két dolog körül forogtak: elõször is, hogy micsoda pazarlás a kontinens legjobb csapatai közül kettõt rögtön az elsõ körben egymásnak ereszteni, hogy aztán az egyiket törvényszerûen el is veszítse a sorozat, miközben játszhattak volna õk akár az elõdöntõben is egymás ellen. A másik, igazán gyomorszorító gondolata pedig az volt, hogy a következõ szezon(ok)ban ez az õ csapatával, a líramilliárdokból felépített AC Milannal is megtörténhet. Berlusconi biztos látta a jövõt, bár nagy jóstehetség nem kellett hozzá, hogy ezzel a csapattal elõbb vagy utóbb a BEK-ben fog szerepelni, igaz, nekik több szerencséjük volt a sorsolással: a következõ szezonban csak az elõdöntõben kerültek össze a Real Madriddal, ahol porrá is zúzták a spanyolokat (1-1, 5-0), hogy aztán a döntõben a román Steaua Bucuresti-tel is hasonlóan járjanak el.

Berlusconi nem értette, mi a jó abban az európai szövetségnek (UEFA), hogy egy rosszul sikerült kilencven perc, vagy éppen balszerencse miatt elveszíti a sorozat egyik legjobb, és a tévénézõket leginkább vonzó csapatát. Ne felejtsük el, hogy az olasz milliárdosé Európa egyik legnagyobb magánkézben lévõ televíziós cége, a Mediaset.

1991-ben a World Soccernek adott interjúban el is ismerte, hogy féltette a Milant egy hasonló kudarctól, egyúttal be is lökte a sírba a BEK-et. A BEK egy történelmi anakronizmussá vált. Gazdasági nonszensz, hogy egy olyan klub, mint az AC Milan az elsõ fordulóban elbúcsúzzon. Ez nem vall modern gondolkodásra – mondta a politikus, üzletember.

Márpedig õ éppen a többiek elõtt egy-két lépéssel járó „modern" gondolkodásáról volt híres. Soha nem csinált titkot belõle, hogy 1986-ban éppen azért vette meg a Milant (a csapat elkötelezett szurkolójaként, egyébiránt), hogy a Mediasettel együtt járassa csúcsra a két brandet. Az egyikbõl megcsinálja Európa legjobb csapatát, amit majd mindenki látni akar, ha máshol nem, hát az õ tévéjében, úgyhogy nézi szépen a Mediaseten futó közvetítéseket, hogy aztán állandó nézõje legyen a Berlusconi-birodalom valamelyik tévéjének. Abban is biztos volt, hogy az emberek hajlandóak lennének fizetni az élményért, azért meg pláne, hogy hétrõl hétre Európa legjobb csapatait láthassák.

Berlusconi talán már a Bernabéu díszpáholyában elkezdte tervezni a következõ évek európai szuperligáját, ahol a kontinens legjobb csapatainak mérkõzései szórakoztatják a szurkolókat, a resztli nélkül. Ez ugyan azóta sem valósult meg – bár újra és újra felmerül egy, az amerikai profi ligák mintájára szervezõdõ európai szuperbajnokság ötlete – de tény, hogy öt évvel a madridi meccs után elindult a Bajnokok Ligája, amelybõl a legerõsebb bajnokságok és a leggazdagabb csapatok mára szinte teljesen kiszorították kicsiket és szegénye(bbe)ket.

Habár az európai szuperliga terve olyannyira nem volt új, hogy már a BEK-et életre hívó Gabriel Hinot is valami hasonlóban gondolkodott, ahogy a '70-es évek végén a Liverpool is bejelentkezett az ötlettel, de Berlusconi minden korábbinál elszántabban és tervszerûbben nyomult. Miután a Real Madrid akkori elnöke, Ramon Mendoza kikosarazta, közzétett egy „kiáltványt" a Times magazinban az ún. Európai Televíziós Szuperligáról, ami pillanatokon belül meghozta az áttörést.

A tervet felkarolta a Saatchi and Saatchi nevû ügynökség, és megbízták Alex Fynn nevû futballbolond munkatársukat, hogy lásson hozzá a projekt kidolgozásához. „Azt tettem, amirõl úgy gondoltam, hogy Berlusconi szeretné, függetlenül attól, hogy jó-e az a focinak. A mi Szuper Ligánk az érdemeken, a hagyományon és a tévés nézettségen alapult, azaz kimondottan a nagy tévés piacokra volt szabva. Úgy emlékszem, hogy összesen 18 csapattal indult volna, és az angol, az olasz és a spanyol bajnokság adott volna két-két együttest" – mesélt a harminc évvel ezelõtt történekrõl Fynn az Independentnek.

A tervet ugyan az UEFA lesöpörte az asztalról, de nem dobta a szemétbe, ugyanis az õ fantáziájukat is megmozgatta. 1991-ben egy rendkívüli kongresszuson – mit ad Isten – már Ramon Mendoza és a skót Rangeres elnöke, Campbell Ogilvie állt egy tervvel a 35 tagország képviselõi elé, miszerint a negyeddöntõket csoportkörre cserélik, ahol bajnoki rendszerhez hasonló rendszerben mérkõzik meg egymással minden csapat két-két alkalommal. Az UEFA rábólintott az elképzelésre, és modern gondolkodásról tanúságot téve azon nyomban el is adta az átszabott kupasorozat marketingjogait egy TEAM nevû cégnek. 1992 õszén pedig el is indult hódító útjára a Bajnokok Ligája.

A nagy terv egyik hátulütõje azonban éppen az lett, ami miatt az egész BL-elindult. A létszám felduzzasztásával (nyolcról, 16-ra, majd 24-re, végül 32 csapatosra hízott a fõtábla) a csoportkör befejeztével az elsõ egyenes kieséses körben összejöhetnek Barcelona–PSG, Liverpool–Bayern München, Real–PSG, Barca–Chelsea párosítások, hogy csak az elmúlt két idénybõl szemezgessünk. Másrészt az európai szurkolók szeretik a változatosságot, és gyorsan ráunnak az évrõl-évre ismétlõdõ párosításokra. Ráadásul az UEFA sem lehet nyugodt: a Berlusconi korai ötleteit magukévá tevõ klubok és ligák egyre több és több pénzt keresnek, amivel párhuzamosan a befolyásuk is nõ, olyannyira, hogy folyamatosan újabb és újabb nekik kedvezõ változtatásokra kényszerítik a szervezetet.

„A nagy kluboknak sosem lesz elég pénzük, ezért aztán bárhogy is változtatod a szabályokat, õk soha nem lesznek elégedettek" – vonta le a kissé ijesztõ tanulságot Alex Fynn.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Az 1987-88-as Bajnokcsapatok Európa-kupájának (BEK) elsõ fordulójában a sorozat rekordbajnoka összekerült a világ legjobb futballistáját foglalkoztató csapattal. Az, hogy a Real Madrid és a Diego Maradonát foglalkoztató Napoli közül az egyik csapat már a második fordulóban sem lesz ott elgondolkoztatta az olasz és az európai foci leggazdagabb befektetõjét, aki attól tartott, hogy ez akár az õ csapatával is megtörténhet. Hacsak nem jön létre egy kimondottan az európai foci óriásaira szabott sorozat. Létrejött. Nem akkor és nem ott, de megszületett.<|im_end|>