Azzal írt sporttörténelmet, hogy eltörette a riválisának térdét
Tonya Harding párját ritkítóan tehetséges mûkorcsolyázó volt, mégis a sporttörténelem egyik legaljasabb bûnügye tette igazán híressé. Az Én, Tonya címû filmbõl kiderül, hogyan történhetett ez, ám az igazi meglepetés mégis az, mennyire pofátlanul vicces fekete komédiát csináltak egy rémesen tragikus életútról.
Az 1994-ben Lillehammerben megrendezett nõi mûkorcsolya olimpiai döntõt szokatlanul nagy figyelem övezte, csakhogy a kiemelt érdeklõdés nem annyira a sportnak szólt. Egy hónappal korábban egy férfi viperával zúzta le az egyik nagy esélyes, Nancy Kerrigan térdét (az esetrõl itt  látható egy sokkoló videó). Akinek emiatt ki kellett hagynia a nemzeti döntõt. A szálak riválisához, Tonya Hardinghoz és férjéhez, Jeff Gilloolyhoz vezettek. Az amerikai döntõt Harding nyerte, de Kerrigan végül elindult az olimpián, ahol ezüstérmes lett. 

Sok akarásnak nyögés lett a vége: Hardingnak be kellett érnie a nyolcadik hellyel, ráadásul bûnösnek találták õt és férjét, el is tiltották egy életre a mûkorcsolyától. Pedig, mint Craig Gillespie filmje bemutatja, Harding világklasszis volt, például lazán megcsinálta a tripla axelt (három és fél pördülés, azaz egy 1260 fokos ugrás), amit vetélytársai meg sem mertek próbálni.

A versenybíróknak viszont nem volt elég szép és elegáns.  

Hardingot csak a sport érdekelte, a látszatra nem adott, ráadásul szegény és iskolázatlan családból származott, így fogalma sem volt arról, hogyan kellene úrinõként viselkednie. Harding tehetségben és atletikusságban magasan verte a mezõnyt, de fiús volt, vad és szabadszájú, így a sportág döntnökei nem tartották jó példaképnek.

 

Máig nem tisztázott, mennyit tudott Harding a támadásról, és ez a filmbõl sem derül ki: az Én, Tonya az ügy szereplõivel készített interjúkra épül, amelyek gyakran ellentmondanak egymásnak. Harding hevesen tagadja, hogy férje beavatta volna a tervébe, a férfi viszont a támadóra hárít, és azt sem tudhatjuk, mennyi igaz abból, hogy Gillooly a feleségverést ûzte sportként, a nõ anyja pedig egy láncdohányos, piás szörnyeteg volt, aki igen kreatív lelki terrorral akart übermensch sportembert faragni egyetlen gyermekébõl.

Gillespie nem spekulál arról, bûnös-e Harding, viszont azzal sem vádolható, hogy ne mert volna hozzányúlni a megtörtént esethez. Az Én, Tonya igazi meglepetése ugyanis az, hogy ilyen vicces életrajzi filmet még nem láttunk.  

Ez részben az áldokumentumfilmes stílusból fakad: Gillespie egymás után mutatja meg az ellentmondó vallomásokat, amik ettõl csak abszurdabbnak tûnnek. A színészek nem csak belenéznek a kamerába a beszélõ fejes interjúk stílusában, de egy-egy mozgalmas jelenetben is kiszólnak a nézõhöz, emlékeztetve, hogy ez nem a valóság, csak valakinek a verziója, amivel õk talán egyet sem értenek.

 

A humor másfelõl abból fakad, hogy Harding és hozzátartozói egytõl egyig prosztók, örök vesztesek, senki nem az eszükért szereti õket. Gillespie láthatóan vonzódik az ilyen ösztönlényekhez: õ rendezte a Frászkarika (Fright Night) 2011-es remake-jét, amiben Colin Farrell pont egy olyan atlétatrikós macsót alakított, mint Marlon Brando A vágy villamosá-ban.

Persze, nem lenne ennyire vicces a film a jobbnál jobb alakítások nélkül.  

Margot Robbie úgy lényegül át a durva vonású, faragatlan Hardinggá, hogy alig maszkírozták el, az anyját alakító Allison Janney pedig groteszkebb nem is lehetne, nem véletlenül jelölték mindkettejüket Oscar-díjra, Janney pedig már megnyerte az Aranyglóbuszt és az amerikai színészcéh elismerését is alakításáért. A film kapott még egy Oscar-jelölést vágásért is, de többet is megérdemelt volna: cenzúrázatlan humora tökéletesen illik Tonya Harding stílusához.
Sebastian Stan Margot Robbie Én, Tonya Craig Gillespie
<|im_start|>user
Az 1994-ben Lillehammerben megrendezett nõi mûkorcsolya olimpiai döntõt szokatlanul nagy figyelem övezte, csakhogy a kiemelt érdeklõdés nem annyira a sportnak szólt. Egy hónappal korábban egy férfi viperával zúzta le az egyik nagy esélyes, Nancy Kerrigan térdét (az esetrõl itt  látható egy sokkoló videó). Akinek emiatt ki kellett hagynia a nemzeti döntõt. A szálak riválisához, Tonya Hardinghoz és férjéhez, Jeff Gilloolyhoz vezettek. Az amerikai döntõt Harding nyerte, de Kerrigan végül elindult az olimpián, ahol ezüstérmes lett. 

Sok akarásnak nyögés lett a vége: Hardingnak be kellett érnie a nyolcadik hellyel, ráadásul bûnösnek találták õt és férjét, el is tiltották egy életre a mûkorcsolyától. Pedig, mint Craig Gillespie filmje bemutatja, Harding világklasszis volt, például lazán megcsinálta a tripla axelt (három és fél pördülés, azaz egy 1260 fokos ugrás), amit vetélytársai meg sem mertek próbálni.

A versenybíróknak viszont nem volt elég szép és elegáns.  

Hardingot csak a sport érdekelte, a látszatra nem adott, ráadásul szegény és iskolázatlan családból származott, így fogalma sem volt arról, hogyan kellene úrinõként viselkednie. Harding tehetségben és atletikusságban magasan verte a mezõnyt, de fiús volt, vad és szabadszájú, így a sportág döntnökei nem tartották jó példaképnek.

 

Máig nem tisztázott, mennyit tudott Harding a támadásról, és ez a filmbõl sem derül ki: az Én, Tonya az ügy szereplõivel készített interjúkra épül, amelyek gyakran ellentmondanak egymásnak. Harding hevesen tagadja, hogy férje beavatta volna a tervébe, a férfi viszont a támadóra hárít, és azt sem tudhatjuk, mennyi igaz abból, hogy Gillooly a feleségverést ûzte sportként, a nõ anyja pedig egy láncdohányos, piás szörnyeteg volt, aki igen kreatív lelki terrorral akart übermensch sportembert faragni egyetlen gyermekébõl.

Gillespie nem spekulál arról, bûnös-e Harding, viszont azzal sem vádolható, hogy ne mert volna hozzányúlni a megtörtént esethez. Az Én, Tonya igazi meglepetése ugyanis az, hogy ilyen vicces életrajzi filmet még nem láttunk.  

Ez részben az áldokumentumfilmes stílusból fakad: Gillespie egymás után mutatja meg az ellentmondó vallomásokat, amik ettõl csak abszurdabbnak tûnnek. A színészek nem csak belenéznek a kamerába a beszélõ fejes interjúk stílusában, de egy-egy mozgalmas jelenetben is kiszólnak a nézõhöz, emlékeztetve, hogy ez nem a valóság, csak valakinek a verziója, amivel õk talán egyet sem értenek.

 

A humor másfelõl abból fakad, hogy Harding és hozzátartozói egytõl egyig prosztók, örök vesztesek, senki nem az eszükért szereti õket. Gillespie láthatóan vonzódik az ilyen ösztönlényekhez: õ rendezte a Frászkarika (Fright Night) 2011-es remake-jét, amiben Colin Farrell pont egy olyan atlétatrikós macsót alakított, mint Marlon Brando A vágy villamosá-ban.

Persze, nem lenne ennyire vicces a film a jobbnál jobb alakítások nélkül.  

Margot Robbie úgy lényegül át a durva vonású, faragatlan Hardinggá, hogy alig maszkírozták el, az anyját alakító Allison Janney pedig groteszkebb nem is lehetne, nem véletlenül jelölték mindkettejüket Oscar-díjra, Janney pedig már megnyerte az Aranyglóbuszt és az amerikai színészcéh elismerését is alakításáért. A film kapott még egy Oscar-jelölést vágásért is, de többet is megérdemelt volna: cenzúrázatlan humora tökéletesen illik Tonya Harding stílusához.

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Tonya Harding párját ritkítóan tehetséges mûkorcsolyázó volt, mégis a sporttörténelem egyik legaljasabb bûnügye tette igazán híressé. Az Én, Tonya címû filmbõl kiderül, hogyan történhetett ez, ám az igazi meglepetés mégis az, mennyire pofátlanul vicces fekete komédiát csináltak egy rémesen tragikus életútról.<|im_end|>