Meddig vágja még a kamatot a jegybank?
Tizedik egymást követő kamatdöntő ülésén csökkentheti a jelenleg 4,75%-on álló irányadó rátát a monetáris tanács. A piaci várakozások szerint még sokáig tarthat a lazítás. De tényleg, meddig is?
Látszólag semmi nincs, ami véget vethetne a jegybank kamatcsökkentési sorozatának. Az infláció alacsony, a növekedés lanyha, a nemzetközi tőkepiaci környezet támogató. Igen ám, de ha a kamatot a szokásos 25 bázispontos tempóval vagdossa a jegybank, decemberre 2,75%-os lenne az irányadó ráta. Ennyire alacsony kamat kialakulása jelenleg nem reális, nem is számít rá senki sem. Éppen ezért szinte teljesen biztos, hogy még az idén meg kell akasztani a kamatcsökkentési sorozatát a jegybanknak. De hogyan?
1. Mégis legyen egy nagy lépés?
Ha a világgazdaságban (és különösen az európai adósságválságban) a 2012 második felében bekövetkezett fordulatot tartósnak tekintjük, akkor a kamatok korrekciója is állandó lehet. Az Európai Központi Bank újraértelmezett szerepköre, a japán likviditási program beindítása, az adósságválság ütötte sebek (lassú) gyógyulása arra késztette a piaci szereplőket, hogy újraértelmezzék a kockázatokat, ez pedig a kamatok látványos esésével járt szerte a világban. Különböző megfontolások azonban ilyenkor is szólnak amellett, hogy a kamatokat ne egy nagy lépésben, hanem csak lassabban, egy simított kamatpályán igazítsa a jegybank.
A jelenlegi helyzet viszont nagyon különös. A tőkepiacokon néhány hete 3,25%-os jövőbeli kamatot is áraztak, ami még a mostani, már alaposan lejjebb szállított alapkamathoz képest is messze van. Ha az MNB elhiszi, hogy a 4% alatti kamatszint hosszabb távon sem okoz piaci zavart, akkor nem biztos, hogy ekkora differenciát érdemes ennyire finoman "simítgatni". Ésszerű megoldás lenne, ha a jegybank egy-két nagyobb lépésben közelítene az általa kívánatosnak tartott kamatszinthez. Ennek a megoldásnak a valószínűségét növelheti, hogy egyelőre nagyon kevés utalás érkezik a monetáris tanácstól az ideálisnak tartott kamatszintre. Ez pedig növeli annak az esélyét, hogy a monetáris politika hajlandó addig húzni a kamatokat, ameddig a piaci hangulat engedi.
A nagy lépések politikájának azonban több tényező is csökkenti az esélyeit. Az egyik éppen az, hogy a túllövésre hajlamos piac árazásához kockázatos dolog erőteljes kamatlépéseket igazítani. (Érdemes megjegyezni, hogy a jövőbeli kamatok árazása az utóbbi napokban feljebb csúszott, most 3,75%-ra várják a kamatciklus alját a befektetők.) A másik, hogy a piac is félreértheti a jegybank szándékát: a nagy vágásokat nem korrekciós lépésnek, hanem a vártnál erőteljesebben lazuló monetáris politikának láthatja, zavart okozva a gazdasági szereplők körében.
A lengyel példa azt is megmutatja, hogy ennek a lépésnek a hitelessége gyenge lehet. Emlékezetes, az első negyedévben a lengyel jegybank váratlanul 50 bázisponttal csökkentette az irányadó kamatot, jelezve, hogy ezzel elérte a kívánatosnak tartott szintet. Két hónap múlva azonban a piaci környezetet látva újra kamatot csökkentett. Éppen ezért kétséges, hogy egy hasonló lépést valóban egyszerű gyorsításnak lát-e a piac.
Matolcsy György jegybankelnök egy interjúban arról beszélt, hogy fontolóra vették a gyorsabb lépéseket, de elvetették. Vagyis nagyon valószínű, hogy a kamatcsökkentési ciklust nem egy-két erőteljesebb kamatlépés zárja le. De akkor mégis, hogyan érhet véget a kamatvágások időszaka?
2. Túllövésre kárhoztatva?
Az elmúlt napokban jól látható korrekció indult a fejlett világban, amit elsősorban az táplált, hogy belátható időn belül az amerikai likviditásbővítő program leállítására számít a piac. A nagy gazdaságok kötvényhozamai emelkedni kezdtek, ezzel pedig szűkül a magyar hozamokban rejlő kockázati prémium. Ez az esemény is rávilágít arra, hogy a kamatciklus leállításának apropója akár egy külső sokk is lehet.
Nagy kérdés azonban, hogy (1) mekkora sokk, (2) milyen kamatszint mellett éri a magyar gazdaságot. Amennyiben utólag úgy tűnik, hogy a kamatot a jegybank "túllőtte", akkor az gyors forintgyengülést, széteső hozamgörbét, romló inflációs kilátásokat, piaci zavart, emelkedő kockázati felárakat hozhat. Erre logikus reakció csak a kamatemelés lehet, ám nyilván jó lenne elkerülni, hogy a kamatok hullámvasútra kerüljenek, hiszen ez a monetáris politika hitelességét is rombolná.
A túllövés elkerüléséhez azonban tudni kellene, mi az a kamatszint, ami reálisan igazodik a kockázatokhoz, elvisel egy piaci korrekciót. Ennek a megállapítása szinte lehetetlen, hiszen a mai világgazdasági helyzetben bármekkora sokk érheti a gazdaságot. Ugyanakkor amíg egy olyan méretű problémára, mint például egy kínai "hard landing" nem is várható el felkészülés, addig az reális elvárás lehet (utólag) a piac részéről, hogy egy könnyű fuvallatra még ne kelljen korrigálni a kamatokon.
Persze az is elképzelhető, hogy a jegybank valóban csak követi a piaci hangulatváltozásokat, és ez mégsem vezet turbulenciához, ám ehhez szerencse is kell. Ha ezt a szerencsefaktort csökkenteni akarjuk, akkor szükség van egy rugalmas kilépési tervre.
3. Fel lehet-e készülni?
A jegybank maga is dönthet úgy, hogy felkészíti a piacot a monetáris lazítás végére. Ez kétségkívül önuralmat is igényel, de még fontosabb, hogy miként kommunikálja a gazdaság szereplői felé. A tanácstagok megszólalásai, illetve a tanács közleményeinek utolsó mondata mellett fontos szerepet kaphat a negyedévente megjelenő inflációs jelentés, amelyben fel lehet tárni azokat a megfontolásokat, melyek szerint a kamatok lassan összhangba kerülnek a gazdaság fundamentumaival. Igaz, amíg a növekedés gyenge, az infláció pedig nyomott, nehéz lenne kimutatni (mondjuk egy Taylor-szabály alapján), hogy már meg kell állni.
Ugyanakkor előre nézve már figyelembe lehet venni, hogy a belső kereslet magára találásával a költség oldali nyomás utat törhet az árakba. A költségvetési kiigazítás során a vállalatokra rakott terhek ugyanis jelenleg csak a munkapiacot kényszerítik alkalmazkodásra (bérek foglalkoztatottság), de ez nem biztos, hogy mindig így marad. Amennyiben az árakban is megjelennek a többlet adóterhek, úgy az inflációs várakozások megint megugorhatnak.
A fő érv persze a kamatcsökkentés megállítására nem ez, hanem - ahogy a válság óta mindig - a pénzügyi stabilitási megfontolások. Meglehet, a jegybanknak hamarosan egy sajátos időinkonzisztenciával kell megküzdenie: bár rövid távon előnyös lehet a kamatok további csökkentése, ám hosszabb távon a konzervatívabb politika lehet az optimális.
kamatdöntés MNB, monetáris politika, jegybank, makrogazdaság, Monetáris Tanács,
<|im_start|>user
Látszólag semmi nincs, ami véget vethetne a jegybank kamatcsökkentési sorozatának. Az infláció alacsony, a növekedés lanyha, a nemzetközi tőkepiaci környezet támogató. Igen ám, de ha a kamatot a szokásos 25 bázispontos tempóval vagdossa a jegybank, decemberre 2,75%-os lenne az irányadó ráta. Ennyire alacsony kamat kialakulása jelenleg nem reális, nem is számít rá senki sem. Éppen ezért szinte teljesen biztos, hogy még az idén meg kell akasztani a kamatcsökkentési sorozatát a jegybanknak. De hogyan?
1. Mégis legyen egy nagy lépés?
Ha a világgazdaságban (és különösen az európai adósságválságban) a 2012 második felében bekövetkezett fordulatot tartósnak tekintjük, akkor a kamatok korrekciója is állandó lehet. Az Európai Központi Bank újraértelmezett szerepköre, a japán likviditási program beindítása, az adósságválság ütötte sebek (lassú) gyógyulása arra késztette a piaci szereplőket, hogy újraértelmezzék a kockázatokat, ez pedig a kamatok látványos esésével járt szerte a világban. Különböző megfontolások azonban ilyenkor is szólnak amellett, hogy a kamatokat ne egy nagy lépésben, hanem csak lassabban, egy simított kamatpályán igazítsa a jegybank.
A jelenlegi helyzet viszont nagyon különös. A tőkepiacokon néhány hete 3,25%-os jövőbeli kamatot is áraztak, ami még a mostani, már alaposan lejjebb szállított alapkamathoz képest is messze van. Ha az MNB elhiszi, hogy a 4% alatti kamatszint hosszabb távon sem okoz piaci zavart, akkor nem biztos, hogy ekkora differenciát érdemes ennyire finoman "simítgatni". Ésszerű megoldás lenne, ha a jegybank egy-két nagyobb lépésben közelítene az általa kívánatosnak tartott kamatszinthez. Ennek a megoldásnak a valószínűségét növelheti, hogy egyelőre nagyon kevés utalás érkezik a monetáris tanácstól az ideálisnak tartott kamatszintre. Ez pedig növeli annak az esélyét, hogy a monetáris politika hajlandó addig húzni a kamatokat, ameddig a piaci hangulat engedi.
A nagy lépések politikájának azonban több tényező is csökkenti az esélyeit. Az egyik éppen az, hogy a túllövésre hajlamos piac árazásához kockázatos dolog erőteljes kamatlépéseket igazítani. (Érdemes megjegyezni, hogy a jövőbeli kamatok árazása az utóbbi napokban feljebb csúszott, most 3,75%-ra várják a kamatciklus alját a befektetők.) A másik, hogy a piac is félreértheti a jegybank szándékát: a nagy vágásokat nem korrekciós lépésnek, hanem a vártnál erőteljesebben lazuló monetáris politikának láthatja, zavart okozva a gazdasági szereplők körében.
A lengyel példa azt is megmutatja, hogy ennek a lépésnek a hitelessége gyenge lehet. Emlékezetes, az első negyedévben a lengyel jegybank váratlanul 50 bázisponttal csökkentette az irányadó kamatot, jelezve, hogy ezzel elérte a kívánatosnak tartott szintet. Két hónap múlva azonban a piaci környezetet látva újra kamatot csökkentett. Éppen ezért kétséges, hogy egy hasonló lépést valóban egyszerű gyorsításnak lát-e a piac.
Matolcsy György jegybankelnök egy interjúban arról beszélt, hogy fontolóra vették a gyorsabb lépéseket, de elvetették. Vagyis nagyon valószínű, hogy a kamatcsökkentési ciklust nem egy-két erőteljesebb kamatlépés zárja le. De akkor mégis, hogyan érhet véget a kamatvágások időszaka?
2. Túllövésre kárhoztatva?
Az elmúlt napokban jól látható korrekció indult a fejlett világban, amit elsősorban az táplált, hogy belátható időn belül az amerikai likviditásbővítő program leállítására számít a piac. A nagy gazdaságok kötvényhozamai emelkedni kezdtek, ezzel pedig szűkül a magyar hozamokban rejlő kockázati prémium. Ez az esemény is rávilágít arra, hogy a kamatciklus leállításának apropója akár egy külső sokk is lehet.
Nagy kérdés azonban, hogy (1) mekkora sokk, (2) milyen kamatszint mellett éri a magyar gazdaságot. Amennyiben utólag úgy tűnik, hogy a kamatot a jegybank "túllőtte", akkor az gyors forintgyengülést, széteső hozamgörbét, romló inflációs kilátásokat, piaci zavart, emelkedő kockázati felárakat hozhat. Erre logikus reakció csak a kamatemelés lehet, ám nyilván jó lenne elkerülni, hogy a kamatok hullámvasútra kerüljenek, hiszen ez a monetáris politika hitelességét is rombolná.
A túllövés elkerüléséhez azonban tudni kellene, mi az a kamatszint, ami reálisan igazodik a kockázatokhoz, elvisel egy piaci korrekciót. Ennek a megállapítása szinte lehetetlen, hiszen a mai világgazdasági helyzetben bármekkora sokk érheti a gazdaságot. Ugyanakkor amíg egy olyan méretű problémára, mint például egy kínai "hard landing" nem is várható el felkészülés, addig az reális elvárás lehet (utólag) a piac részéről, hogy egy könnyű fuvallatra még ne kelljen korrigálni a kamatokon.
Persze az is elképzelhető, hogy a jegybank valóban csak követi a piaci hangulatváltozásokat, és ez mégsem vezet turbulenciához, ám ehhez szerencse is kell. Ha ezt a szerencsefaktort csökkenteni akarjuk, akkor szükség van egy rugalmas kilépési tervre.
3. Fel lehet-e készülni?
A jegybank maga is dönthet úgy, hogy felkészíti a piacot a monetáris lazítás végére. Ez kétségkívül önuralmat is igényel, de még fontosabb, hogy miként kommunikálja a gazdaság szereplői felé. A tanácstagok megszólalásai, illetve a tanács közleményeinek utolsó mondata mellett fontos szerepet kaphat a negyedévente megjelenő inflációs jelentés, amelyben fel lehet tárni azokat a megfontolásokat, melyek szerint a kamatok lassan összhangba kerülnek a gazdaság fundamentumaival. Igaz, amíg a növekedés gyenge, az infláció pedig nyomott, nehéz lenne kimutatni (mondjuk egy Taylor-szabály alapján), hogy már meg kell állni.
Ugyanakkor előre nézve már figyelembe lehet venni, hogy a belső kereslet magára találásával a költség oldali nyomás utat törhet az árakba. A költségvetési kiigazítás során a vállalatokra rakott terhek ugyanis jelenleg csak a munkapiacot kényszerítik alkalmazkodásra (bérek foglalkoztatottság), de ez nem biztos, hogy mindig így marad. Amennyiben az árakban is megjelennek a többlet adóterhek, úgy az inflációs várakozások megint megugorhatnak.
A fő érv persze a kamatcsökkentés megállítására nem ez, hanem - ahogy a válság óta mindig - a pénzügyi stabilitási megfontolások. Meglehet, a jegybanknak hamarosan egy sajátos időinkonzisztenciával kell megküzdenie: bár rövid távon előnyös lehet a kamatok további csökkentése, ám hosszabb távon a konzervatívabb politika lehet az optimális.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Tizedik egymást követő kamatdöntő ülésén csökkentheti a jelenleg 4,75%-on álló irányadó rátát a monetáris tanács. A piaci várakozások szerint még sokáig tarthat a lazítás. De tényleg, meddig is?<|im_end|>