Mi ez a sok bombariadó?
Hétfõn reggel Budapest arra ébredt, hogy kirobbantották egy bank homlokzatát, azóta pedig minden napra jutott legalább egy bombariadó valamelyik bevásárlóközpontban. Lehet-e összefüggés az események között? Kell-e félnünk a fenyegetõzõktõl? Mi járhat a fejükben, amikor felemelik a telefont, tudva, hogy több száz embernek okoznak bosszúságot? A következõkben ezekre a kérdésekre próbálunk választ találni.
Amióta hétfõn hajnalban egy máig nem azonosított motoros a környéken jelentõs pusztítást okozva bombát robbantott egy Lehel utcai bank elõtt, egymást érik a bombariadók Budapesten. Kedden a MOM Parkot, szerdán a Mammut bevásárlóközpontot kellett kiüríteni egy fenyegetés miatt, szerdán délután pedig a fél Andrássy utat is lezárták, mert az OTP egyik fiókjának elõterében egy gyanús csomagot találtak (végül kiderült, hogy csak egy CD volt a csomagban). Csütörtökön elõbb a Savoya Parkban, majd ismét a MOM-ban volt bombariadó (utóbbit egyébként már január 4-én is robbantással fenyegette valaki). Pénteken pedig az Újpes-központ metrómegállónál lévõ CIB Bank fiók környékét zárták le, miután valaki bejelentett egy gazdátlan csomagot, de csak papírokat találtak benne. Az ORFK az Origónak azt mondta: edidg nem merült fel adat arra vonatkozóan, hogy az említett bûncselekmények között összefüggés lenne.

Utóhatások

A bombariadók gyakran úgy követik a valós, nagy nyilvánosságot kapott támadásokat, mint egy komolyabb földrengést az utórengések. Az Egyesült Államokban a World Trade Center elleni 2001-es terrorakció utáni napokban a bostoni rendõrség adatai szerint nyolcszor annyi volt a bombafenyegetés, mint "békeidõben".

A valós támadások hatása valóban egy földrengéséhez hasonlítható pszichológusok szerint. Ahogyan a sérülékenyebb épületeken repedések keletkeznek és összeomolhatnak, az ilyesfajta események olyannyira megrengethetik a pszichikailag amúgy is instabil, magányos, depressziós és önmagukat tehetetlennek érzõ emberek lelkivilágát, hogy végül ilyen elkeseredett fenyegetésekben látják fájdalmaik enyhítésének módját.

Dr. Jennifer F. Taylor, a Boston melletti McLean Kórház klinikai pszichológusa több, bombával fenyegetõzõ és késõbb elítélt személy gyógykezelését végezte. Tapasztalatai szerint pácienseit az átlagos hétköznapokban a szociális normák áthágásától való félelem tartja kordában. Egy rendkívüli, a társadalom alapjait megrengetõ esemény után azonban úgy tûnhet számukra, hogy a korlátokat adó rendszer immár nem tartható fenn, így kevésbé érzik a visszatartó erõt.

Ilyen érzések keríthették hatalmukba azt a chicagói biztonsági õrt is, aki a szeptember 11-i események után legalább tizenöt alkalommal fenyegetõzött robbantással – miatta kellett kiüríteni egyebek mellett a Sears-tornyot is. De talán a legdöbbenetesebb eset egy reptéri autókölcsönzõ munkatársáé, aki három állítólagos bombafenyegetésrõl is értesítette a charlestoni repülõtér vezetõségét 2001. szeptember 13-án. Mint késõbb kiderült, semmiféle ilyen telefonhívást nem kapott: õ maga érezte úgy, hogy itt az alkalom a zavarkeltésre. Amikor végül lebukott, semmiféle magyarázatot nem adott tettére, viszont kiderült, hogy nem sokkal az események elõtt hagyta el a depressziójára szedett gyógyszerét.

Csendes vadászok, üvöltõ fenyegetõk

Jóllehet a bombariadókat a legtöbbször komolyan veszik, és egész bevásárlóközpontokat, pályaudvarokat és irodaházakat ürítenek ki egy-egy telefonhívás nyomán, a robbantásos fenyegetések esetében a szakértõk egyetértenek a régi közmondás igazságában: amelyik kutya ugat, az nem harap. A bombák felderítésére is hivatott amerikai kormányzati szerv, az ATFE (Alkohol- és Dohánytermékek, Lõfegyverek és Robbanószerek Forgalmával Foglalkozó Iroda) egyik munkatársa úgy nyilatkozott, hogy harmincéves karrierje alatt egyetlen bombariadó nyomán sem akadtak valós robbanószerkezetre.

Dr. Fred Calhoun és Steve Weston kutatásai szerint a robbantók és a fenyegetõzõk két, jól elkülöníthetõ személyiségtípusba sorolhatók. A valódi veszélyt jelentõ "vadászok" csendben dolgoznak, kifinomult terveket készítenek, alaposan megfigyelik a kiválasztott célpontot, és váratlanul lecsapnak. A "vadász" típusát talán Timothy McVeigh, az oklahomai robbantó testesíti meg legnyilvánvalóbban, aki a szövetségi rendõrség egy korábbi, 76 civil halálával járó akcióját (a wacói ostrom) akarta megbosszulni.

A bombariadók bejelentései ugyanakkor az "üvöltõktõl" származnak, akik célja nem a pusztítás, hanem a félelemkeltés, a figyelem magukra irányítása, valamint az intézmények rendes mûködésének megzavarása, azonban az erõszak gondolatától a valós tettekig soha nem jutnak el.

A rendõrségtõl hivatalos adatokat nem kaptunk arról, hogy az elmúlt években jellemzõen hol voltak bombariadók, és milyen arányban sikerül elkapni az elkövetõket, az MTI hírarchívumában 2010 januárjáig visszakeresve azonban több tucat hír szól bevásárlóközpontok, vasúti pályaudvarok és állami intézmények elleni bombafenyegetésekrõl. Ezzel szemben mindössze néhány arról, hogy a fenyegetõt elkapták a rendõrök, vagy elítélte a bíróság.

A fenyegetõzõk között ugyanúgy találhatók középkorú férfiak, mint kamaszok vagy huszonéves nõk. Szinte mindig a mobiltelefon adatainak lekérése segített a rendõröknek a gyanúsított elõállításában, de több esetben az sem úszta meg, aki telefonfülkébõl indította a hívást. Arról, hogy egy bombariadó miatt valakit ténylegesen elítéltek, a vizsgált idõszakban mindössze egy hír érkezett: 2012 szeptemberében kapott 1 év fogházbüntetést az a 25 éves, kecskeméti nõ, aki a Mercedes-gyárat fenyegette meg robbantással.

A vádiratból kiderül, hogy a nõ azért fenyegetett, mert azt gondolta, hogy a gyárban dolgozó élettársának viszonya van az egyik kolléganõjével. A bombariadótól azt remélte: sikerül megakadályoznia, hogy a férfi és feltételezett barátnõje találkozzanak. A tárgyaláson azt mondta: hirtelen elhatározás, féltékenység vezérelte, azt azonban nem gondolta, hogy a dologból ekkora felhajtás lesz.

 A fenyegetõzõ lélektana

Berney J. Wilkinson pszichoterapeuta szerint a fenyegetõzõk alapvetõen három típusba sorolhatók. Vannak köztük antiszociális viselkedést mutatók, akik nem képesek alkalmazkodni a társadalmi normákhoz, és kevésbé gátolja cselekedeteiket az, ha másoknak bosszúságot okoznak – õk többnyire hirtelen felindulásból ragadnak telefont, hogy bombával fenyegetõzzenek.

A passzív-agresszív személyiségek úgy akarnak ártani, hogy nem kerülnek közvetlen konfliktusba a kiszemelt célponttal – nem ritka, hogy egy cég elbocsátott alkalmazottja próbál így bosszút állni a fõnökein. Így tett az amerikai United légitársaság utaskísérõje is 2011-es elbocsátása után.

Végül pedig ott vannak a magatartás-zavaros fiatalok, akik egyszerûen heccbõl vagy a vizsgák megúszása reményében fenyegetõznek. Idetartozik a Harvard egyik, egyébként kiválóan teljesítõ diákja, aki tavaly decemberben e-mailben azzal fenyegetõzött, hogy több bombát helyezett el a kampusz területén.

Pénzéhes férfiak, kötõdõ nõk

A bombariadók nagy száma ellenére viszonylag kevés adat áll rendelkezésre a fenyegetõzõkrõl. Egy japán kutatónak sikerült komolyabb mintához jutnia, amelybõl érdekes következtetéseket vont le. Eszerint a fenyegetõzõk a leggyakrabban középkorú férfiak, akiket fõként (46%-ban) a pénz, továbbá a harag (26%), illetve a zavarkeltés (24%) motivált. A fenyegetések három alaptípusba voltak sorolhatóak: az "instrumentális" fenyegetõzõk közvetlenül a célpontot (például egy bankot) hívták fel nyilvános telefonfülkébõl, pénzt követelve. Az "expresszív-affektív" fenyegetõket – õk azok, akik hirtelen felindulásból cselekedtek – többnyire a harag motiválta, saját telefonjukat használták, és szinte egyikük sem szerepelt még a bûnügyi nyilvántartásban. Végül, az "expresszív-kognitív" fenyegetõk a közrend megzavarására törekedtek, és jobbára segélyhívó számokon, vasúti létesítmények elleni támadásokat jelentettek be.

Jóllehet a tanulmányból kiderül, hogy az elkövetõk leggyakrabban férfiak voltak, mégis tartalmaz egy érdekes megállapítást a kevés nõi fenyegetõvel kapcsolatban. Õk ugyanis túlnyomó többségben (83%) valamilyen kapcsolatban álltak fenyegetõzésük célpontjával.

Digitális jövõ

A nyomozóknak bizonyára a jövõben sem lesz nehezebb dolguk azokkal a fenyegetõzõkkel, akik hirtelen felindulásból felkapják az elsõ, kezük ügyébe esõ telefont, a megfontoltabb zavarkeltõk számára azonban sajnos egyre több lehetõséget tartogat a rohamosan fejlõdõ technika. A nyilvános telefonfülkébõl, elváltoztatott hangon beszélõ érettségizõ figurája már a múlté, helyette itt vannak a harvardi Eldo Kim és Z-generációs társai, akik anonim e-mail-cím generátorokat és a számítógépük azonosítására alkalmas IP-címet elfedõ módszereket használnak.

Úgy fest, az egyre inkább elidegenedett, ugyanakkor digitálisan minden eddiginél összekötöttebb társadalomban egyre védtelenebbek vagyunk az ilyen magányos fenyegetõzõkkel szemben, és – noha paradoxnak tûnhet – nyakon csípésükhöz a jövõben technikai eszközök helyett mindinkább az emberi lélek ismeretére kell hagyatkoznunk.
pszichológia bombariadó
<|im_start|>user
Amióta hétfõn hajnalban egy máig nem azonosított motoros a környéken jelentõs pusztítást okozva bombát robbantott egy Lehel utcai bank elõtt, egymást érik a bombariadók Budapesten. Kedden a MOM Parkot, szerdán a Mammut bevásárlóközpontot kellett kiüríteni egy fenyegetés miatt, szerdán délután pedig a fél Andrássy utat is lezárták, mert az OTP egyik fiókjának elõterében egy gyanús csomagot találtak (végül kiderült, hogy csak egy CD volt a csomagban). Csütörtökön elõbb a Savoya Parkban, majd ismét a MOM-ban volt bombariadó (utóbbit egyébként már január 4-én is robbantással fenyegette valaki). Pénteken pedig az Újpes-központ metrómegállónál lévõ CIB Bank fiók környékét zárták le, miután valaki bejelentett egy gazdátlan csomagot, de csak papírokat találtak benne. Az ORFK az Origónak azt mondta: edidg nem merült fel adat arra vonatkozóan, hogy az említett bûncselekmények között összefüggés lenne.

Utóhatások

A bombariadók gyakran úgy követik a valós, nagy nyilvánosságot kapott támadásokat, mint egy komolyabb földrengést az utórengések. Az Egyesült Államokban a World Trade Center elleni 2001-es terrorakció utáni napokban a bostoni rendõrség adatai szerint nyolcszor annyi volt a bombafenyegetés, mint "békeidõben".

A valós támadások hatása valóban egy földrengéséhez hasonlítható pszichológusok szerint. Ahogyan a sérülékenyebb épületeken repedések keletkeznek és összeomolhatnak, az ilyesfajta események olyannyira megrengethetik a pszichikailag amúgy is instabil, magányos, depressziós és önmagukat tehetetlennek érzõ emberek lelkivilágát, hogy végül ilyen elkeseredett fenyegetésekben látják fájdalmaik enyhítésének módját.

Dr. Jennifer F. Taylor, a Boston melletti McLean Kórház klinikai pszichológusa több, bombával fenyegetõzõ és késõbb elítélt személy gyógykezelését végezte. Tapasztalatai szerint pácienseit az átlagos hétköznapokban a szociális normák áthágásától való félelem tartja kordában. Egy rendkívüli, a társadalom alapjait megrengetõ esemény után azonban úgy tûnhet számukra, hogy a korlátokat adó rendszer immár nem tartható fenn, így kevésbé érzik a visszatartó erõt.

Ilyen érzések keríthették hatalmukba azt a chicagói biztonsági õrt is, aki a szeptember 11-i események után legalább tizenöt alkalommal fenyegetõzött robbantással – miatta kellett kiüríteni egyebek mellett a Sears-tornyot is. De talán a legdöbbenetesebb eset egy reptéri autókölcsönzõ munkatársáé, aki három állítólagos bombafenyegetésrõl is értesítette a charlestoni repülõtér vezetõségét 2001. szeptember 13-án. Mint késõbb kiderült, semmiféle ilyen telefonhívást nem kapott: õ maga érezte úgy, hogy itt az alkalom a zavarkeltésre. Amikor végül lebukott, semmiféle magyarázatot nem adott tettére, viszont kiderült, hogy nem sokkal az események elõtt hagyta el a depressziójára szedett gyógyszerét.

Csendes vadászok, üvöltõ fenyegetõk

Jóllehet a bombariadókat a legtöbbször komolyan veszik, és egész bevásárlóközpontokat, pályaudvarokat és irodaházakat ürítenek ki egy-egy telefonhívás nyomán, a robbantásos fenyegetések esetében a szakértõk egyetértenek a régi közmondás igazságában: amelyik kutya ugat, az nem harap. A bombák felderítésére is hivatott amerikai kormányzati szerv, az ATFE (Alkohol- és Dohánytermékek, Lõfegyverek és Robbanószerek Forgalmával Foglalkozó Iroda) egyik munkatársa úgy nyilatkozott, hogy harmincéves karrierje alatt egyetlen bombariadó nyomán sem akadtak valós robbanószerkezetre.

Dr. Fred Calhoun és Steve Weston kutatásai szerint a robbantók és a fenyegetõzõk két, jól elkülöníthetõ személyiségtípusba sorolhatók. A valódi veszélyt jelentõ "vadászok" csendben dolgoznak, kifinomult terveket készítenek, alaposan megfigyelik a kiválasztott célpontot, és váratlanul lecsapnak. A "vadász" típusát talán Timothy McVeigh, az oklahomai robbantó testesíti meg legnyilvánvalóbban, aki a szövetségi rendõrség egy korábbi, 76 civil halálával járó akcióját (a wacói ostrom) akarta megbosszulni.

A bombariadók bejelentései ugyanakkor az "üvöltõktõl" származnak, akik célja nem a pusztítás, hanem a félelemkeltés, a figyelem magukra irányítása, valamint az intézmények rendes mûködésének megzavarása, azonban az erõszak gondolatától a valós tettekig soha nem jutnak el.

A rendõrségtõl hivatalos adatokat nem kaptunk arról, hogy az elmúlt években jellemzõen hol voltak bombariadók, és milyen arányban sikerül elkapni az elkövetõket, az MTI hírarchívumában 2010 januárjáig visszakeresve azonban több tucat hír szól bevásárlóközpontok, vasúti pályaudvarok és állami intézmények elleni bombafenyegetésekrõl. Ezzel szemben mindössze néhány arról, hogy a fenyegetõt elkapták a rendõrök, vagy elítélte a bíróság.

A fenyegetõzõk között ugyanúgy találhatók középkorú férfiak, mint kamaszok vagy huszonéves nõk. Szinte mindig a mobiltelefon adatainak lekérése segített a rendõröknek a gyanúsított elõállításában, de több esetben az sem úszta meg, aki telefonfülkébõl indította a hívást. Arról, hogy egy bombariadó miatt valakit ténylegesen elítéltek, a vizsgált idõszakban mindössze egy hír érkezett: 2012 szeptemberében kapott 1 év fogházbüntetést az a 25 éves, kecskeméti nõ, aki a Mercedes-gyárat fenyegette meg robbantással.

A vádiratból kiderül, hogy a nõ azért fenyegetett, mert azt gondolta, hogy a gyárban dolgozó élettársának viszonya van az egyik kolléganõjével. A bombariadótól azt remélte: sikerül megakadályoznia, hogy a férfi és feltételezett barátnõje találkozzanak. A tárgyaláson azt mondta: hirtelen elhatározás, féltékenység vezérelte, azt azonban nem gondolta, hogy a dologból ekkora felhajtás lesz.

 A fenyegetõzõ lélektana

Berney J. Wilkinson pszichoterapeuta szerint a fenyegetõzõk alapvetõen három típusba sorolhatók. Vannak köztük antiszociális viselkedést mutatók, akik nem képesek alkalmazkodni a társadalmi normákhoz, és kevésbé gátolja cselekedeteiket az, ha másoknak bosszúságot okoznak – õk többnyire hirtelen felindulásból ragadnak telefont, hogy bombával fenyegetõzzenek.

A passzív-agresszív személyiségek úgy akarnak ártani, hogy nem kerülnek közvetlen konfliktusba a kiszemelt célponttal – nem ritka, hogy egy cég elbocsátott alkalmazottja próbál így bosszút állni a fõnökein. Így tett az amerikai United légitársaság utaskísérõje is 2011-es elbocsátása után.

Végül pedig ott vannak a magatartás-zavaros fiatalok, akik egyszerûen heccbõl vagy a vizsgák megúszása reményében fenyegetõznek. Idetartozik a Harvard egyik, egyébként kiválóan teljesítõ diákja, aki tavaly decemberben e-mailben azzal fenyegetõzött, hogy több bombát helyezett el a kampusz területén.

Pénzéhes férfiak, kötõdõ nõk

A bombariadók nagy száma ellenére viszonylag kevés adat áll rendelkezésre a fenyegetõzõkrõl. Egy japán kutatónak sikerült komolyabb mintához jutnia, amelybõl érdekes következtetéseket vont le. Eszerint a fenyegetõzõk a leggyakrabban középkorú férfiak, akiket fõként (46%-ban) a pénz, továbbá a harag (26%), illetve a zavarkeltés (24%) motivált. A fenyegetések három alaptípusba voltak sorolhatóak: az "instrumentális" fenyegetõzõk közvetlenül a célpontot (például egy bankot) hívták fel nyilvános telefonfülkébõl, pénzt követelve. Az "expresszív-affektív" fenyegetõket – õk azok, akik hirtelen felindulásból cselekedtek – többnyire a harag motiválta, saját telefonjukat használták, és szinte egyikük sem szerepelt még a bûnügyi nyilvántartásban. Végül, az "expresszív-kognitív" fenyegetõk a közrend megzavarására törekedtek, és jobbára segélyhívó számokon, vasúti létesítmények elleni támadásokat jelentettek be.

Jóllehet a tanulmányból kiderül, hogy az elkövetõk leggyakrabban férfiak voltak, mégis tartalmaz egy érdekes megállapítást a kevés nõi fenyegetõvel kapcsolatban. Õk ugyanis túlnyomó többségben (83%) valamilyen kapcsolatban álltak fenyegetõzésük célpontjával.

Digitális jövõ

A nyomozóknak bizonyára a jövõben sem lesz nehezebb dolguk azokkal a fenyegetõzõkkel, akik hirtelen felindulásból felkapják az elsõ, kezük ügyébe esõ telefont, a megfontoltabb zavarkeltõk számára azonban sajnos egyre több lehetõséget tartogat a rohamosan fejlõdõ technika. A nyilvános telefonfülkébõl, elváltoztatott hangon beszélõ érettségizõ figurája már a múlté, helyette itt vannak a harvardi Eldo Kim és Z-generációs társai, akik anonim e-mail-cím generátorokat és a számítógépük azonosítására alkalmas IP-címet elfedõ módszereket használnak.

Úgy fest, az egyre inkább elidegenedett, ugyanakkor digitálisan minden eddiginél összekötöttebb társadalomban egyre védtelenebbek vagyunk az ilyen magányos fenyegetõzõkkel szemben, és – noha paradoxnak tûnhet – nyakon csípésükhöz a jövõben technikai eszközök helyett mindinkább az emberi lélek ismeretére kell hagyatkoznunk.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Hétfõn reggel Budapest arra ébredt, hogy kirobbantották egy bank homlokzatát, azóta pedig minden napra jutott legalább egy bombariadó valamelyik bevásárlóközpontban. Lehet-e összefüggés az események között? Kell-e félnünk a fenyegetõzõktõl? Mi járhat a fejükben, amikor felemelik a telefont, tudva, hogy több száz embernek okoznak bosszúságot? A következõkben ezekre a kérdésekre próbálunk választ találni.<|im_end|>