Csak most eszmélünk az irtózatos kézilabdapofon után
Az önbecsülés megtartása miatt kellene legalább a 13. helyen végezni a Japánban zajló nõi kézilabda-világbajnokságon, de ez a feladat sem lesz egyszerû. Az ostobaság netovábbja, az IHF-vezér saját gyermeke, az Elnök Kupa a világon keveseket érdekel, ráadásul még a világbajnok franciák is idebohóckodták magukat. Mondjuk, õk könnyen megtehették, mert Európa-bajnokként ott vannak a tokiói olimpián. Az olimpiai selejtezõt még a magyar csapat is elérheti, de ehhez nekünk már nincs közünk Japánban.
Kiküldött munkatársunk helyszíni jelentése Kumamotóból, Japánból.

A szervezõk szépen helyére tették az Elnök Kupa mérkõzéseit. (Mondjuk, nem is tehettek nagyon mást, mert a középdöntõket is el kell kezdeni.) Vasárnap helyi idõ szerint 12.30-kor (ez odahaza hajnali 4.30) kezdõdik a magyar-argentin összecsapás. A másik ágon Angola és Franciaország játszik egymással. A két gyõztes hétfõn csap össze az Elnök Kupáért, aki azt a meccset megnyeri, az lesz a 13. A papírforma alapján magyar-francia meccs lesz a vicctrófeáért. Nevetni nincs kedvem ezen, sírni annál inkább. A világ egyik legjobb edzõjének tartott dán Kim Rasmussennel ide kerültünk. A dánnal 2016 óta a magyar nõi kézilabda-válogatott a következõ eredményeket érte el.

-   2016: Európa-bajnokság, 12. helyezés (minden idõk legrosszabb Eb-helyezése)
-   2017: világbajnokság, 15. helyezés (minden idõk legrosszabb vb-helyezése)
-   2018: Európa-bajnokság, 7. hely
-   2019: világbajnokság, a 13-16. hely valamelyike (ez lesz minden idõk második legrosszabb vb-helyezése.)

Nem, szó sincs arról, hogy a legegyszerûbb megoldást választva minden bajt az edzõ nyakába akarom önteni. A fenti adatsor tényeken alapul, azokon nehéz vitatkozni. Meg aztán tudjuk, hogy sem 2016-ban, sem 2017-ben, sem 2018-ban nem tudtunk a teljes (a legjobb) csapattal kimenni az aktuális világversenyekre. De pont a tavalyi év, az Eb 7. helyezés mutatta meg, hogy a magyar nõi kézilabda-válogatott sokkal többre hivatott annál, ahol most tart. Egy éve a közvélemény és a sajtó szinte semmit sem várt a nemzeti együttestõl, annyira sok volt a hiányzó. Talán pont ez, a tehernélküliség tette azt a lányokkal, hogy felszabadultan tudjanak játszani, hogy a maguk javára billentsenek olyan meccseket, amelyeket most, Japánban elvesztettek. Az idei vb-re - a tavalyi 7. hely miatt - sokkal nagyobb elvárással indult neki a csapat és ez - úgy tûnik - mindenkit összeroppantott. A szövetségi kapitányt is, akinek a hajrában elkövetett fegyelmezetlensége - a kétperces kiállítása - végzetes hiba volt.

Ugyanakkor azt tényleg Rasmussen javára kell írni, hogy az eset után bocsánatot kért, ami nagyon ritka dolog a magyar sportban. 

Mondhatnánk, hogy ez az összecsuklás megesik ez a legjobbakkal is (lásd, Franciaország, amely szintén nem úgy érkezett Japánba, hogy az Elnök Kupáért viaskodhat), az azonban akkor is meglepõ, hogy velünk esett meg, ha a csapat tele volt fiatal, nemzetközi szinten rutintalan játékosokkal. Nagyon sokszor leírtuk (mi is), nagyon sokszor elmondták, hogy egy junior vb-arany, vagy egy junior Eb-gyõzelem - legyen bármennyire is remek - nem helyettesíthetõ be egy felnõtt vb-n történtekkel. Ezt tudtuk. Amire nem voltunk felkészülve, hogy a magyar válogatott kulcsemberei közül pont azok (Háfra Noémi, Kovacsics Anikó) érkeznek gyengébb formában a vb-re, akiktõl a vezérszerepet várta mindenki.

Ezt pedig már nem viselte el a csapat. Akkor sem, ha a románok ellen már nekik is jobban ment a játék.

Ezzel együtt - bármennyire is hihetetlen - még mindig nem veszett el az olimpiai selejtezõ elérésének lehetõsége. Ez azonban már nemcsak rajtunk múlik. A dolog bonyolult. Egyszerûsítve: ha vasárnap a norvégok legyõzik Dániát és Dél-Korea megveri Szerbiát, akkor egy nagy lépést teszünk a selejtezõs szereplés felé. A mieinket az segítheti, ha olyan válogatottak végeznek a világbajnokság 2–7. helyén, amelyek a tavalyi Európa-bajnokságon megelõztek minket. Öt ilyen válogatott van: Oroszország (Eb-2.), Hollandia (Eb-3.), Románia (Eb-4.), Norvégia (Eb-5.) és Svédország (Eb-6.).

Itt és most megállnék a további számolgatással, mert a három középdöntõs játéknap során sokkal okosabbak leszünk. Az viszont biztos, hogy Magyarország - ha el is éri az olimpiai selejtezõt - nem kerülhet olyan csoportba, amelyben csak két európai csapat lesz és nem rendezhet, mert az IHF a selejtezõket a vb 2., 3. és 4. helyezettjének országába viszi. Az erõviszonyokat tekintve tehát ebbõl könnyen lehet egy norvégai, hollandiai, vagy oroszországi utazás márciusban. 

A szombati szünnap amúgy nehezen telt el a magyar csapatnak, amelynek ki kellett költöznie abból a szállodából, ahol eddig lakott. Hogy ez miért történt így, arról nem tudok beszámolni, de egy ilyen herce-hurca nem segíthet az amúgy is romokban heverõ együttesnek. Most csak abban lehet bízni, hogy Argentínát megverjük (azért itt tényleg mi vagyunk az esélyesek), hogy ezzel a gyõzelemmel felvértezve menjünk neki az Elnök Kupa döntõjének hétfõn. Mást nem nagyon tehetünk.
<|im_start|>user
Kiküldött munkatársunk helyszíni jelentése Kumamotóból, Japánból.

A szervezõk szépen helyére tették az Elnök Kupa mérkõzéseit. (Mondjuk, nem is tehettek nagyon mást, mert a középdöntõket is el kell kezdeni.) Vasárnap helyi idõ szerint 12.30-kor (ez odahaza hajnali 4.30) kezdõdik a magyar-argentin összecsapás. A másik ágon Angola és Franciaország játszik egymással. A két gyõztes hétfõn csap össze az Elnök Kupáért, aki azt a meccset megnyeri, az lesz a 13. A papírforma alapján magyar-francia meccs lesz a vicctrófeáért. Nevetni nincs kedvem ezen, sírni annál inkább. A világ egyik legjobb edzõjének tartott dán Kim Rasmussennel ide kerültünk. A dánnal 2016 óta a magyar nõi kézilabda-válogatott a következõ eredményeket érte el.

-   2016: Európa-bajnokság, 12. helyezés (minden idõk legrosszabb Eb-helyezése)
-   2017: világbajnokság, 15. helyezés (minden idõk legrosszabb vb-helyezése)
-   2018: Európa-bajnokság, 7. hely
-   2019: világbajnokság, a 13-16. hely valamelyike (ez lesz minden idõk második legrosszabb vb-helyezése.)

Nem, szó sincs arról, hogy a legegyszerûbb megoldást választva minden bajt az edzõ nyakába akarom önteni. A fenti adatsor tényeken alapul, azokon nehéz vitatkozni. Meg aztán tudjuk, hogy sem 2016-ban, sem 2017-ben, sem 2018-ban nem tudtunk a teljes (a legjobb) csapattal kimenni az aktuális világversenyekre. De pont a tavalyi év, az Eb 7. helyezés mutatta meg, hogy a magyar nõi kézilabda-válogatott sokkal többre hivatott annál, ahol most tart. Egy éve a közvélemény és a sajtó szinte semmit sem várt a nemzeti együttestõl, annyira sok volt a hiányzó. Talán pont ez, a tehernélküliség tette azt a lányokkal, hogy felszabadultan tudjanak játszani, hogy a maguk javára billentsenek olyan meccseket, amelyeket most, Japánban elvesztettek. Az idei vb-re - a tavalyi 7. hely miatt - sokkal nagyobb elvárással indult neki a csapat és ez - úgy tûnik - mindenkit összeroppantott. A szövetségi kapitányt is, akinek a hajrában elkövetett fegyelmezetlensége - a kétperces kiállítása - végzetes hiba volt.

Ugyanakkor azt tényleg Rasmussen javára kell írni, hogy az eset után bocsánatot kért, ami nagyon ritka dolog a magyar sportban. 

Mondhatnánk, hogy ez az összecsuklás megesik ez a legjobbakkal is (lásd, Franciaország, amely szintén nem úgy érkezett Japánba, hogy az Elnök Kupáért viaskodhat), az azonban akkor is meglepõ, hogy velünk esett meg, ha a csapat tele volt fiatal, nemzetközi szinten rutintalan játékosokkal. Nagyon sokszor leírtuk (mi is), nagyon sokszor elmondták, hogy egy junior vb-arany, vagy egy junior Eb-gyõzelem - legyen bármennyire is remek - nem helyettesíthetõ be egy felnõtt vb-n történtekkel. Ezt tudtuk. Amire nem voltunk felkészülve, hogy a magyar válogatott kulcsemberei közül pont azok (Háfra Noémi, Kovacsics Anikó) érkeznek gyengébb formában a vb-re, akiktõl a vezérszerepet várta mindenki.

Ezt pedig már nem viselte el a csapat. Akkor sem, ha a románok ellen már nekik is jobban ment a játék.

Ezzel együtt - bármennyire is hihetetlen - még mindig nem veszett el az olimpiai selejtezõ elérésének lehetõsége. Ez azonban már nemcsak rajtunk múlik. A dolog bonyolult. Egyszerûsítve: ha vasárnap a norvégok legyõzik Dániát és Dél-Korea megveri Szerbiát, akkor egy nagy lépést teszünk a selejtezõs szereplés felé. A mieinket az segítheti, ha olyan válogatottak végeznek a világbajnokság 2–7. helyén, amelyek a tavalyi Európa-bajnokságon megelõztek minket. Öt ilyen válogatott van: Oroszország (Eb-2.), Hollandia (Eb-3.), Románia (Eb-4.), Norvégia (Eb-5.) és Svédország (Eb-6.).

Itt és most megállnék a további számolgatással, mert a három középdöntõs játéknap során sokkal okosabbak leszünk. Az viszont biztos, hogy Magyarország - ha el is éri az olimpiai selejtezõt - nem kerülhet olyan csoportba, amelyben csak két európai csapat lesz és nem rendezhet, mert az IHF a selejtezõket a vb 2., 3. és 4. helyezettjének országába viszi. Az erõviszonyokat tekintve tehát ebbõl könnyen lehet egy norvégai, hollandiai, vagy oroszországi utazás márciusban. 

A szombati szünnap amúgy nehezen telt el a magyar csapatnak, amelynek ki kellett költöznie abból a szállodából, ahol eddig lakott. Hogy ez miért történt így, arról nem tudok beszámolni, de egy ilyen herce-hurca nem segíthet az amúgy is romokban heverõ együttesnek. Most csak abban lehet bízni, hogy Argentínát megverjük (azért itt tényleg mi vagyunk az esélyesek), hogy ezzel a gyõzelemmel felvértezve menjünk neki az Elnök Kupa döntõjének hétfõn. Mást nem nagyon tehetünk.

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Az önbecsülés megtartása miatt kellene legalább a 13. helyen végezni a Japánban zajló nõi kézilabda-világbajnokságon, de ez a feladat sem lesz egyszerû. Az ostobaság netovábbja, az IHF-vezér saját gyermeke, az Elnök Kupa a világon keveseket érdekel, ráadásul még a világbajnok franciák is idebohóckodták magukat. Mondjuk, õk könnyen megtehették, mert Európa-bajnokként ott vannak a tokiói olimpián. Az olimpiai selejtezõt még a magyar csapat is elérheti, de ehhez nekünk már nincs közünk Japánban.<|im_end|>