Bár túlélte a légi katasztrófát a főiskolai rögbicsapat egy része, az igazi borzalmak ezután jöttek
A légi balesetek történetében egészen egyedülálló eset az uruguayi légierő 571-es gépének az Andok térségében 1972. október 13-án bekövetkezett katasztrófája. A két hajtóműves Fairchild utasszállítót a montevideói Stella Maris főiskola rögbicsapata bérelte ki, hogy a chilei fővárosba utazzanak egy barátságos meccsre. A gép az Andok hegylánca felett kedvezőtlen időjárási körülmények közé kerülve egy sziklafalnak csapódva lezuhant, de a katasztrófát túlélők számára az igazi megpróbáltatások még csak ezután kezdődtek.
Meg kellett szakítani a repülést az Andok felett tomboló vihar miatt

1972 októberében a rendkívül népszerű montevideói Stella Maris főiskola rögbicsapata Santiagóba készülődött a chilei Old Boys Club játékosaival tervezett barátságos mérkőzésre. A főiskolai sportklub elnöke, Daniel Juan az urguayi légierő egyik Fairchild FH-227 HD típusú két hajtóműves turbóprop utasszállító gépét bérelte ki a chilei fővárosba készülő csapat számára.

A gép negyven utassal és ötfős személyzettel a fedélzetén 1972. október 12-én startolt el az uruguayi főváros Carrasco Nemzetközi Repülőteréről.

A fedélzeten oldott hangulat uralkodott, a játékosok közül többeket a hozzátartozóik is elkísérték a chilei kirándulásra. A gépparancsnok, Julió Cesar Ferradas ezredes tapasztalt pilótának számított több mint ötezer repült órájával,

akinek ezen az úton Dante Hectór Lagurara alezredes volt az első tisztje.

Az Andok térségében uralkodó viharos időjárás miatt a kapitány úgy döntött, hogy megszakítja az utat, és az argentínai Mendoza repterén kért leszállási engedélyt.

A csapat az éjszakát az argentin nagyvárosban töltötte,

de a reggelre tervezett felszállást ismét el kellett halasztani a változatlanul kedvezőtlen időjárási körülmények miatt.

Mendoza és az úti cél, Santiago de Chile között át kellett repülni az Andok hegylánca felett. Az argentin város és a chilei főváros közötti útvonalat a nagyobb gépek általában direkt irányvonalon teszik meg az Andok itt 7600 -7900 méter magas hegylánca felett, de a teljesen megtelt Fairchild számára amelynek 8 800 méter volt az előírt szolgálati csúcsmagassága, jóval biztonságosabb lett volna a magas hegyeket kikerülő ám hosszabb útvonal.

A gépparancsnok azonban az eredeti repülési tervhez ragaszkodva, a rövidebb útvonalon, a hegyek felett átrepülve akarta elérni a chilei fővárost.

Nem tudták, hogy ködbe burkolózott sziklafal felé száguldanak

Október 13-án egész délelőtt a felszállási engedélyre vártak, mivel az Andok felett tomboló vihar csak nem akart lecsendesedni. A beérkezett friss meteorológiai előrejelzés szerint kora délutánra átmeneti javulás volt várható az időjárásban,

ezért a kapitány úgy döntött, hogy nem vár tovább.

1972. október 13-án pénteken helyi idő szerint délután 14 óra 18 perckor az urguayi Fairchild elemelkedett a betonról, és hamarosan beleveszett az alacsony felhőzetbe.

Az 571-es járat először dél felé repült a Malargüe-i irányítás rádiójeleit követve. Lagurara alezredes, első tiszt, azt közölte az irányítással, hogy 15 óra 21 perckor érik el a 2 515 méter magas Planchón-hágót, ahonnan már a chilei légi irányításnak kellett átvennie a gépet.

A repülési terv szerint az Andok felett áthaladva és északi irányba fordulva kezdték volna meg a süllyedést

a chilei főváros Pudahuel Nemzetközi Repülőtere irányába. Az Andok ormai sűrű felhőzetbe burkolóztak, ami lehetetlenné tette a vizuális tájékozódást; ilyen körülmények között a pilóták csak a műszerekre hagyatkozva repülhetnek.

A rádiónavigálását a tapasztalatlan első tiszt végezte, aki 15 óra 24 perckor a santiagói irányítástól engedélyt kért a süllyedés megkezdéséhez. Sem az 571-es járat személyzete, sem pedig a légi irányítás nem tudta azonban,

hogy az első tiszt téves navigációs számításai miatt a Fairchild még mindig az Andok sűrű ködbe veszett ormai felett repül.

A chilei irányítás engedélyezte a süllyedés megkezdését FL 115-re (Flight Level 115, vagyis 11 500 láb) azaz 3 500 méter magasságra. Amikor a gép megkezdte az ereszkedést, erős turbulenciába került.

A gépparancsnok, Ferrades ezredes a fedélzeti rádión azt kérte az utasoktól, hogy szíjazzák be magukat az ülésekbe.

Az utastérben emelkedett, vidám hangulat uralkodott,

a „macsó" rögbisek pedig nem siettek végrehajtani a kapitány utasítását, hanem továbbra is egymást ugratták. Néhány, az ablakoknál ülő utasnak feltűnt, hogy a ködfoszlányokból szürke, havas sziklafalak bukkannak elő fenyegetően.

Egyikük még meg is kérdezte: "Nem repülünk nagyon közel a hegyekhez?". Pár másodperc múlva érkezett a válasz: éktelen csattanás kíséretében hatalmas ütés érte a repülőgép törzsét. A világítás kialudt, a magukat be nem szíjazott utasok a padlóra zuhantak, miközben a letört farok felől jeges orkán zúdult be az utastérbe.

Úgy tűnt, hogy nem maradt számukra menekvés

A sűrű ködben – a téves navigáció miatt – a gép idő előtt kezdte meg a süllyedést, és amikor a pilóták ezt észrevették, már túl késő volt. A Fairchild egy kiálló sziklának ütközött, a félszárnyak valamint a gép farokrésze letört, a törzs pedig egy lejtős gleccserre zuhanva szánkázott tovább,

mielőtt 3600 méter magasban megállt volna a vastag hótakaróban.

A fedélzeten tartózkodó 45 emberből tizenhatan a becsapódáskor azonnal szörnyet haltak, de 29-en túlélték a katasztrofális ütközés pillanatait.

Az egyik utas, az orvostanhallgató Roberto Canessa szeme elé szörnyű látvány tárult, miután magához tért. Halk nyöszörgést hallott a sötétben,

az egyik utastársa pedig arra panaszkodott fájdalmasan ordítva, hogy nem lát.

Amikor a közelébe kúszott, vette csak észre, hogy kilóg a fél agya, és a hasába egy hatalmas fémrepesz fúródott. Gyorsan összeszedte magát, és mint az egyetlen profi elsősegélynyújtó, azonnal hozzálátott a sebesültek ellátásához. Minden igyekezet ellenére másnap reggelre további öt súlyos sérült halt meg.

Az életben maradottaknak illetve a könnyebb sérülteknek meg kellett szervezniük a túlélést. Az utastér leszakadt hátsó részét bőröndökkel falazták el, hogy megakadályozzák a hó betörését a kabinba. Rájöttek arra is, hogy az ülésekről leszedhető textilborítást takaróként használhatják a dermesztő, magashegységi hideg ellen. Az ülések fémvázaiból hordágyakat eszkábáltak össze a végtagjaikat tört sebesültek számára, és igyekeztek minden ehetőt összeszedni a gép összeroncsolódott konyhájából. Eleinte még abban reménykedtek, hogy gyorsan rájuk találnak, de ahogy egymás után teltek múltak a napok, úgy hatalmasodott el rajtuk a kétségbeesés.

A katasztrófa utáni nyolcadik napon egy újabb társuk halt meg, a szűkös élelmiszerkészlet pedig a végét járta.

A túlélők nem tudhatták, hogy a tragédia nyolcadik napján – pont, amikor egy további társuk meghalt – a hatóságok hivatalosan is beszüntették az eltűnt gép keresését. A roncsokból előkerült egy működőképes tranzisztoros táskarádió, és amikor bekapcsolták, csak akkor tudták meg a hírekből, hogy leállították a kutatást. Emiatt sokan zokogni, mások pedig őrjöngeni kezdtek: úgy tűnt, nem maradt számukra menekvés.

Távoli helikopterzúgás jelezte, hogy visszatértek az életbe

A 27 túlélő szinte teljesen reménytelen helyzetbe került. A szűkös élelemkészlet, kekszek, pár tábla csokoládé, illetve néhány üveg bor a leggondosabb porciózás ellenére is gyorsan elfogyott.

Először a kofferekről hántották le a bőrt az éhségük csillapítására, de hamarosan szembesülniük kellett a borzasztó felismeréssel, hogy az egyetlen ehető dolog, ami a jeges sziklavilágban rendelkezésükre áll, a meghalt társaik holtteste.

Megtörtént az elképzelhetetlen; a túlélés érdekében kénytelenek voltak ráfanyalodni a kannibalizmusra. Az első hetekben alkalmi jelleggel szervezett felfedezőutak nem hoztak semmilyen eredményt. A mozgásképtelen túlélőket nem hagyhatták magukra,

a mínusz tíz-húsz fokos, hóviharokkal súlyosbított időben pedig a gép roncsa számított az egyetlen menedéknek.

Ezért határozták el, hogy a legjobb erőnlétben lévő túlélőkből alakítanak egy kisebb csoportot, ami nekivág, hogy megkísérelje a lehetetlent, és hozzon segítséget. Az elhatározást csak tovább erősítette a tragédia 17. napján bekövetkezett újabb katasztrófa: egy hirtelen lezúduló lavina hat túlélőt sodort a halálba.

Noha megtalálták a repülőgép letört farkát a benne lévő akkumulátorokkal, de a pilótafülke rádiókészülékét ennek ellenére sem tudták életre kelteni. December 13.-án, pont két hónappal a katasztrófa után a három legjobb fizikummal rendelkező túlélő, Roberto Canessa, Antonio Vizintin, valamint Nando Parrado elhatározták,

hogy átmásznak a hegyen, és addig mennek, amíg segítséget nem találnak.

Tudták, hogy életveszélyes és kétes sikerű küldetésre vállalkoznak, de ez maradt a legutolsó reményük.

Rendkívül nehéz körülmények között próbáltak átvágni a jeges sziklákon. Az elindulásuktól számított második napon Antoni Vizintin fel is adta, és visszafordult, de Canessa valamint Parrado fogukat összeszorítva tovább folytatták a viszontagságos utat.

Nyolc napnyi keserves menetelés után sikerült leereszkedniük a havasokból, és összetalálkozniuk az első emberrel, egy chilei férfivel, aki azonnal riasztotta a hatóságokat.

A hivatalos kutatás felfüggesztés után az egyik fiú szülei felbéreltek egy helikopterpilótát,

és minden megtakarításukat erre áldozva magánemberként tovább folytatták a kutatást.

Annak híre, hogy maradtak túlélők, futótűzként terjedt el az egész országban. December 20.-án kora délelőtt a Farchild roncsában a legyengültségtől már félig öntudatlan túlélők távoli motorzúgás hangjára figyeltek fel.

Eleinte azt hitték, hogy csak hallucinálnak,

de az egyre jobban felerősödő zúgás új reményt öntött a szívükben.

Perceken belül felbukkant a hang forrása is, egy helikopter, ami először alacsony repülésben áthúzott a havas sík felett, majd visszakanyarodva leereszkedett közvetlenül a roncs mellé. 1972. december 20.-án az 571-es járat túlélői a halálos reménytelenségből visszatértek az életbe.
navigációs hiba légi irányítás turbulencia Uruguayi Légierő turbólégcsavaros hajtás rögbicsapat repülési terv Andok Tudomány magashegység Túlélők repülési körülmények gleccser Stella Maris főiskola légi katasztrófa megmenekülés Fairchild FH-227 HD kannibalizmus
<|im_start|>user
Meg kellett szakítani a repülést az Andok felett tomboló vihar miatt

1972 októberében a rendkívül népszerű montevideói Stella Maris főiskola rögbicsapata Santiagóba készülődött a chilei Old Boys Club játékosaival tervezett barátságos mérkőzésre. A főiskolai sportklub elnöke, Daniel Juan az urguayi légierő egyik Fairchild FH-227 HD típusú két hajtóműves turbóprop utasszállító gépét bérelte ki a chilei fővárosba készülő csapat számára.

A gép negyven utassal és ötfős személyzettel a fedélzetén 1972. október 12-én startolt el az uruguayi főváros Carrasco Nemzetközi Repülőteréről.

A fedélzeten oldott hangulat uralkodott, a játékosok közül többeket a hozzátartozóik is elkísérték a chilei kirándulásra. A gépparancsnok, Julió Cesar Ferradas ezredes tapasztalt pilótának számított több mint ötezer repült órájával,

akinek ezen az úton Dante Hectór Lagurara alezredes volt az első tisztje.

Az Andok térségében uralkodó viharos időjárás miatt a kapitány úgy döntött, hogy megszakítja az utat, és az argentínai Mendoza repterén kért leszállási engedélyt.

A csapat az éjszakát az argentin nagyvárosban töltötte,

de a reggelre tervezett felszállást ismét el kellett halasztani a változatlanul kedvezőtlen időjárási körülmények miatt.

Mendoza és az úti cél, Santiago de Chile között át kellett repülni az Andok hegylánca felett. Az argentin város és a chilei főváros közötti útvonalat a nagyobb gépek általában direkt irányvonalon teszik meg az Andok itt 7600 -7900 méter magas hegylánca felett, de a teljesen megtelt Fairchild számára amelynek 8 800 méter volt az előírt szolgálati csúcsmagassága, jóval biztonságosabb lett volna a magas hegyeket kikerülő ám hosszabb útvonal.

A gépparancsnok azonban az eredeti repülési tervhez ragaszkodva, a rövidebb útvonalon, a hegyek felett átrepülve akarta elérni a chilei fővárost.

Nem tudták, hogy ködbe burkolózott sziklafal felé száguldanak

Október 13-án egész délelőtt a felszállási engedélyre vártak, mivel az Andok felett tomboló vihar csak nem akart lecsendesedni. A beérkezett friss meteorológiai előrejelzés szerint kora délutánra átmeneti javulás volt várható az időjárásban,

ezért a kapitány úgy döntött, hogy nem vár tovább.

1972. október 13-án pénteken helyi idő szerint délután 14 óra 18 perckor az urguayi Fairchild elemelkedett a betonról, és hamarosan beleveszett az alacsony felhőzetbe.

Az 571-es járat először dél felé repült a Malargüe-i irányítás rádiójeleit követve. Lagurara alezredes, első tiszt, azt közölte az irányítással, hogy 15 óra 21 perckor érik el a 2 515 méter magas Planchón-hágót, ahonnan már a chilei légi irányításnak kellett átvennie a gépet.

A repülési terv szerint az Andok felett áthaladva és északi irányba fordulva kezdték volna meg a süllyedést

a chilei főváros Pudahuel Nemzetközi Repülőtere irányába. Az Andok ormai sűrű felhőzetbe burkolóztak, ami lehetetlenné tette a vizuális tájékozódást; ilyen körülmények között a pilóták csak a műszerekre hagyatkozva repülhetnek.

A rádiónavigálását a tapasztalatlan első tiszt végezte, aki 15 óra 24 perckor a santiagói irányítástól engedélyt kért a süllyedés megkezdéséhez. Sem az 571-es járat személyzete, sem pedig a légi irányítás nem tudta azonban,

hogy az első tiszt téves navigációs számításai miatt a Fairchild még mindig az Andok sűrű ködbe veszett ormai felett repül.

A chilei irányítás engedélyezte a süllyedés megkezdését FL 115-re (Flight Level 115, vagyis 11 500 láb) azaz 3 500 méter magasságra. Amikor a gép megkezdte az ereszkedést, erős turbulenciába került.

A gépparancsnok, Ferrades ezredes a fedélzeti rádión azt kérte az utasoktól, hogy szíjazzák be magukat az ülésekbe.

Az utastérben emelkedett, vidám hangulat uralkodott,

a „macsó" rögbisek pedig nem siettek végrehajtani a kapitány utasítását, hanem továbbra is egymást ugratták. Néhány, az ablakoknál ülő utasnak feltűnt, hogy a ködfoszlányokból szürke, havas sziklafalak bukkannak elő fenyegetően.

Egyikük még meg is kérdezte: "Nem repülünk nagyon közel a hegyekhez?". Pár másodperc múlva érkezett a válasz: éktelen csattanás kíséretében hatalmas ütés érte a repülőgép törzsét. A világítás kialudt, a magukat be nem szíjazott utasok a padlóra zuhantak, miközben a letört farok felől jeges orkán zúdult be az utastérbe.

Úgy tűnt, hogy nem maradt számukra menekvés

A sűrű ködben – a téves navigáció miatt – a gép idő előtt kezdte meg a süllyedést, és amikor a pilóták ezt észrevették, már túl késő volt. A Fairchild egy kiálló sziklának ütközött, a félszárnyak valamint a gép farokrésze letört, a törzs pedig egy lejtős gleccserre zuhanva szánkázott tovább,

mielőtt 3600 méter magasban megállt volna a vastag hótakaróban.

A fedélzeten tartózkodó 45 emberből tizenhatan a becsapódáskor azonnal szörnyet haltak, de 29-en túlélték a katasztrofális ütközés pillanatait.

Az egyik utas, az orvostanhallgató Roberto Canessa szeme elé szörnyű látvány tárult, miután magához tért. Halk nyöszörgést hallott a sötétben,

az egyik utastársa pedig arra panaszkodott fájdalmasan ordítva, hogy nem lát.

Amikor a közelébe kúszott, vette csak észre, hogy kilóg a fél agya, és a hasába egy hatalmas fémrepesz fúródott. Gyorsan összeszedte magát, és mint az egyetlen profi elsősegélynyújtó, azonnal hozzálátott a sebesültek ellátásához. Minden igyekezet ellenére másnap reggelre további öt súlyos sérült halt meg.

Az életben maradottaknak illetve a könnyebb sérülteknek meg kellett szervezniük a túlélést. Az utastér leszakadt hátsó részét bőröndökkel falazták el, hogy megakadályozzák a hó betörését a kabinba. Rájöttek arra is, hogy az ülésekről leszedhető textilborítást takaróként használhatják a dermesztő, magashegységi hideg ellen. Az ülések fémvázaiból hordágyakat eszkábáltak össze a végtagjaikat tört sebesültek számára, és igyekeztek minden ehetőt összeszedni a gép összeroncsolódott konyhájából. Eleinte még abban reménykedtek, hogy gyorsan rájuk találnak, de ahogy egymás után teltek múltak a napok, úgy hatalmasodott el rajtuk a kétségbeesés.

A katasztrófa utáni nyolcadik napon egy újabb társuk halt meg, a szűkös élelmiszerkészlet pedig a végét járta.

A túlélők nem tudhatták, hogy a tragédia nyolcadik napján – pont, amikor egy további társuk meghalt – a hatóságok hivatalosan is beszüntették az eltűnt gép keresését. A roncsokból előkerült egy működőképes tranzisztoros táskarádió, és amikor bekapcsolták, csak akkor tudták meg a hírekből, hogy leállították a kutatást. Emiatt sokan zokogni, mások pedig őrjöngeni kezdtek: úgy tűnt, nem maradt számukra menekvés.

Távoli helikopterzúgás jelezte, hogy visszatértek az életbe

A 27 túlélő szinte teljesen reménytelen helyzetbe került. A szűkös élelemkészlet, kekszek, pár tábla csokoládé, illetve néhány üveg bor a leggondosabb porciózás ellenére is gyorsan elfogyott.

Először a kofferekről hántották le a bőrt az éhségük csillapítására, de hamarosan szembesülniük kellett a borzasztó felismeréssel, hogy az egyetlen ehető dolog, ami a jeges sziklavilágban rendelkezésükre áll, a meghalt társaik holtteste.

Megtörtént az elképzelhetetlen; a túlélés érdekében kénytelenek voltak ráfanyalodni a kannibalizmusra. Az első hetekben alkalmi jelleggel szervezett felfedezőutak nem hoztak semmilyen eredményt. A mozgásképtelen túlélőket nem hagyhatták magukra,

a mínusz tíz-húsz fokos, hóviharokkal súlyosbított időben pedig a gép roncsa számított az egyetlen menedéknek.

Ezért határozták el, hogy a legjobb erőnlétben lévő túlélőkből alakítanak egy kisebb csoportot, ami nekivág, hogy megkísérelje a lehetetlent, és hozzon segítséget. Az elhatározást csak tovább erősítette a tragédia 17. napján bekövetkezett újabb katasztrófa: egy hirtelen lezúduló lavina hat túlélőt sodort a halálba.

Noha megtalálták a repülőgép letört farkát a benne lévő akkumulátorokkal, de a pilótafülke rádiókészülékét ennek ellenére sem tudták életre kelteni. December 13.-án, pont két hónappal a katasztrófa után a három legjobb fizikummal rendelkező túlélő, Roberto Canessa, Antonio Vizintin, valamint Nando Parrado elhatározták,

hogy átmásznak a hegyen, és addig mennek, amíg segítséget nem találnak.

Tudták, hogy életveszélyes és kétes sikerű küldetésre vállalkoznak, de ez maradt a legutolsó reményük.

Rendkívül nehéz körülmények között próbáltak átvágni a jeges sziklákon. Az elindulásuktól számított második napon Antoni Vizintin fel is adta, és visszafordult, de Canessa valamint Parrado fogukat összeszorítva tovább folytatták a viszontagságos utat.

Nyolc napnyi keserves menetelés után sikerült leereszkedniük a havasokból, és összetalálkozniuk az első emberrel, egy chilei férfivel, aki azonnal riasztotta a hatóságokat.

A hivatalos kutatás felfüggesztés után az egyik fiú szülei felbéreltek egy helikopterpilótát,

és minden megtakarításukat erre áldozva magánemberként tovább folytatták a kutatást.

Annak híre, hogy maradtak túlélők, futótűzként terjedt el az egész országban. December 20.-án kora délelőtt a Farchild roncsában a legyengültségtől már félig öntudatlan túlélők távoli motorzúgás hangjára figyeltek fel.

Eleinte azt hitték, hogy csak hallucinálnak,

de az egyre jobban felerősödő zúgás új reményt öntött a szívükben.

Perceken belül felbukkant a hang forrása is, egy helikopter, ami először alacsony repülésben áthúzott a havas sík felett, majd visszakanyarodva leereszkedett közvetlenül a roncs mellé. 1972. december 20.-án az 571-es járat túlélői a halálos reménytelenségből visszatértek az életbe.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A légi balesetek történetében egészen egyedülálló eset az uruguayi légierő 571-es gépének az Andok térségében 1972. október 13-án bekövetkezett katasztrófája. A két hajtóműves Fairchild utasszállítót a montevideói Stella Maris főiskola rögbicsapata bérelte ki, hogy a chilei fővárosba utazzanak egy barátságos meccsre. A gép az Andok hegylánca felett kedvezőtlen időjárási körülmények közé kerülve egy sziklafalnak csapódva lezuhant, de a katasztrófát túlélők számára az igazi megpróbáltatások még csak ezután kezdődtek.<|im_end|>