Végzetes tévedés volt London bombázása
75 éve, 1940 szeptember 7-én új fordulatot vett a szigetország légterében és a La Manche csatorna  felett kibontakozott légi háború; a Luftwaffe a második világháború történetében elsõ alkalommal intézett nagy erejû bombatámadást London ellen.  Dowding légi marsall, a Brit Királyi Légierõ fõparancsnoka szerint a megváltozott német taktika mentette meg Angliát.
„Jöhettek volna egybõl, de megálltak!”

A nyugat-európai villámháború 1940. június 22-én Franciaország fegyverletételével ért véget.  

Adolf Hitler gyõzelme teljes volt;

a május 10-én indult és alig másfél hónap alatt befejezõdött hadmûvelet eredményeként Németország legyõzte és megszállta Hollandiát, Belgiumot, Dániát és Luxemburgot, valamint térdre kényszerítette legnagyobb riválisát, Franciaországot is.

A gyõzelem eufórikus óráiban a Führernek még a franciák megalázására is kiterjedt a figyelme; a francia fegyverszüneti delegációval ugyanabban a vasúti kocsiban íratta alá a kapitulációs okmányt, amelyben 22 évvel korábban a német küldöttséggel a franciák.

A brit oroszlán azonban még nem adta meg magát.

1940 május 20-án  amikor Ewald Kleist tábornok páncélosai  Abeville-nél  kitörtek a La Manche csatornához, és elvágták a csatorna partjára szorult brit expedíciós hadsereget valamint francia szövetségeseit, úgy tûnt,hogy megpecsételõdött  az ellenség sorsa. 

Adolf Hitler azonban - tábornokai erélyes tiltakozását figyelmen kívül hagyva - május 24-én leállította a brit haderõt  közvetlenül fenyegetõ német páncélos ékeket.

A brit hadvezetés a nem remélt átmeneti fegyvernyugvást a Dunkerque mellett katlanba szorult brit expedíciós haderõ kimentésére használta fel,

a legendás „Dynamo” mûvelet keretein belül. ( A csatorna túloldaláról a haditengerészet egységein kívül mindenféle civil vízi jármûvet, köztük ósdi lapátkerekes gõzösöket, luxusjachtokat és halászcsónakokat is a francia partokhoz irányítottak, hogy vegyenek részt az evakuálásban.)

Amikor Hitler május 28-án ismét utasítást adott a hadmûvelet folytatására már elkésett; addigra ugyanis az angolok hallatlan erõfeszítések árán, a brit expedíciós haderõ 330 000 katonáját sikeresen a túlpartra hajózták. 

A brit fegyveres erõket az eredményes mentõakció ellenére is hatalmas anyagi veszteség érte,

mivel katonáikat csak a nehézfegyverzet hátrahagyása árán tudták kimenteni.

Ha ekkor a németek átkelnek a csatornán, Angliának nem lett volna semmilyen azonnal bevethetõ szárazföldi hadereje a Wehrmachttal szemben.

Jöhettek volna egybõl, de mégis megálltak!”

– fejezet ki értetlenségét Sir Bertram Ramsay tengernagy, a brit csapatok evakuálásáért felelõs parancsnok.

Az oroszlánfóka ugrani készül

A nyugati hadjárat elsöprõ sikere még magát a Führert is meglepte.

Franciaország gyors összeomlása után azonnal felvetõdött a hogyan tovább kérdése.

Hitlernek az volt a meggyõzõdése, hogy Franciaország bukása után az angolok is belátják majd a harcok folytatásának értelmetlenségét, és békét fognak kötni Németországgal. 

Ezért sem a Wehrmacht, sem pedig a német haditengerészet, a Kriegsmarine nem rendelkezett részletes partraszállási hadmûveleti tervvel,

csak az 1940 tavaszán nagy vonalakban kidolgozott Seelöwe (Oroszlánfóka) terv állt a katonai stratégák rendelkezésére.

Hitler július eleji, a berlini Sporthalléban elmondott nagy „békebeszéde” azonban süket fülekre talált a csatorna túlpartján. 

A brit háborús kabinet élén Neville Chamberlint májusban váltó Winston Churchill az alsóházban tartott beszédében válaszul kijelentette:

Harcolunk a tengerpartokon, a kikötõkben, a mezõkön és a városok utcáin, és harcolunk a dombok között és a hegyekben.

Soha sem adjuk meg magunkat, és ha, amit egy percig sem hiszünk, a sziget vagy annak nagy része le lenne igázva, akkor birodalmunk tengeren túli részein a brit hajóhad segítségével folytatják a harcot.”

Az angol makacskodásra válaszul, Hitler utasítást adott az Oroszlánfóka hadmûveleti terv, az angliai partraszállás végrehajtására.

Az invázió kezdõ idõpontját szeptember 15-re tûzte ki.

Attól függetlenül, hogy Anglia 1940 nyarán nem rendelkezett akkora szárazföldi haderõvel, amely a gyõzelem reményében vehette volna fel a küzdelmet a Wehrmacht erõivel, a csatornán történõ átkelés több mint rázós feladat elé állította a német stratégákat.

A terv szerint vagy alkonyatkor, vagy hajnalban légi szállítású deszant alakulatok szállják meg Dover és Brighton térségét, hogy biztosítsák a kora reggeli órákban megérkezõ XVI. és IX. hadseregek mintegy 9 hadosztályra rúgó fõerõinek partraszállását.

1940 júliusában azonban a Kriegsmarine még nem rendelkezett megfelelõ számú partra szállító eszközzel,

és az aggályoskodó Erich Raeder vezértengernagy, a haditengerészet fõparancsnoka kijelentette, hogy a Royal Navy jelentõs túlereje miatt a partraszállás sikerének elengedhetetlen feltétele a teljes légi fölény biztosítása a La Manche csatorna felett.

A hadtörténelembe csak angliai légi csataként bevonult hadmûvelet eredeti célja a német partraszállást biztosító teljes légi fölény kivívása lett volna.

Alumínium sasok viaskodása a tenger felett

A Luftwaffe, a német légierõ Franciaországba, a csatorna partvidékére telepített osztályai már július 10-tõl megkezdték a rendszeres berepüléseket. Az elsõ hetekben a csatornát átszelõ konvojok, a Dover környéki radarállomások, és a délkelet-angliai kikötõk alkották a német légierõ legfontosabb célpontjait.

A Junkers Ju-87 Stuka típusú zuhanóbombázókat, illetve a kétmotoros Heinkel He-111 közepes bombázókat kísérõ német vadászok jelentõs számbeli fölénye miatt, az angol vadászok kezdetben alig-alig tudták megzavarni ezeket a támadásokat.

A La Manche csatornán közlekedõ konvojokban olyan súlyos károkat okoztak a bombázások, hogy

a brit Admiralitás kénytelen volt átmenetileg felfüggeszteni  a hajóforgalmat.

Ezek a német légi hadmûveletek azonban csak puhatolódzó bevetések voltak; az átfogó légi offenzíva 1940. augusztus 13-án az „Adler Tag”-gal (Sas nap) vette kezdetét. Az Albert Kesslering tábornok parancsnoksága alatt álló 2., illetve Hugo Sperle tábornagy vezényelte 3. légiflották fõ feladata a Brit Királyi Légierõ (Royal Air Force, RAF) erejének felõrlése volt.

Ennek jegyében tömeges bombatámadásokat intéztek a délkelet és közép-angliai légi bázisok ellen. Stratégiailag a német terv helyes volt, hiszen a brit vadászerõk kiiktatásával megszerezhették volna a partraszállás sikeréhez nélkülözhetetlen légi fölényt.

Augusztus végére a RAF súlyos válságba került; a szakadatlan német bombatámadások következtében a délkelet-angliai bázisok jelentõs része romokban állt,

és egyre több távoli füves szükségrepülõteret kellett igénybe venni,

ami jelentõsen megnehezítette a mûszaki kiszolgálást. Még súlyosabb gondot okozott, hogy a csatorna felett folyó felõrlõ légi harcokban a RAF túl sok pilótát vesztett.

A kezdeti sikereken felbuzdulva Herman Göring birodalmi marsall, a Luftwaffe fõnöke elrendelte az éjszakai bombázásokat abból a célból, hogy pillanatnyi nyugta se lehessen az angoloknak. Az augusztus 24-i éjszakai bevetés során az egyik He-111 bombázó személyzete navigációs tévedés miatt, London egyik lakókerülete felett oldotta ki a bombáit.

A csak jelentéktelen károkat okozó bombavetés azonban alapjaiban megváltoztatta az angliai légi csata menetét.

„A nevem legyen Meier!”

A Londonra hullott német bombákra válaszul a RAF augusztus 25-rõl 26-ra virradó éjszaka Berlint bombázta.

A bombázás itt sem okozott jelentõs károkat, de a végletekig feldühítette Adolf Hitlert,

és megszégyenítette a Luftwaffe handabandázó fõnökét Herman Göringet, aki még korábban nagyhangon kijelentette, ha Berlinre akár egyetlen bomba is hullana: „Onnantól fogva a nevem legyen Meier!”

Hitler – teljesen tévesen – úgy értékelte, hogy az angliai repülõterek addigi bombázása nem járt semmilyen kézzelfogható eredménnyel, és ezért meg kell változtatni a légi hadmûvelet irányát. Ezért a Luftwaffe vezérkarának véleményét figyelmen kívül hagyva elrendelte London, és a polgári célpontok bombázását, hogy így torolja meg a Berlin elleni brit légitámadást.

Másrészt úgy vélte, hogy Anglia sokkal hamarabb összeomlik, ha a civil lakosság megtörik városaik bombázása miatt.

(Hugh Dowding légi marsall visszaemlékezésébõl tudjuk, hogy amikor Hitler megváltoztatta a német légitámadások stratégiai célját, a RAF vadászerõit már csak néhány nap választotta el a teljes összeomlástól.)

A bosszú sohasem jó tanácsadó

A London elleni elsõ megtorló támadásra szeptember 7-én szálltak fel a Luftwaffe bombázókötelékei. Az elkövetkezõ napokban, hetekben egészen október elejéig - folyamatosan támadták a brit fõvárost. Noha a német bombatámadások mintegy 40 000 civil áldozatot követelték, a németek nem érték el egyik céljukat sem.

Azzal, hogy abbahagyták a repülõterek bombázását, lélegzetvételhez juttatták a királyi légierõt, amely ennek köszönhetõen rövid idõ alatt összeszedte magát, és

egyre eredményesebben szállt szembe a berepülõ német kötelékekkel.

London bombázásával nem lehetett kivívni a német légi fölényt; Hitler szeptember 17-én bizonytalan idõre kénytelen volt elhalasztani az Oroszlánfóka- hadmûveletet.

A London elleni bosszú egyszer és mindenkorra meghiúsította a brit légtér feletti légi fölény kiharcolásának, és ezzel az angliai partraszállás sikerének esélyét. Noha Hitler hivatalosan soha nem törölte az Oroszlánfóka-hadmûveletet, de 1940 novemberében már a távoli orosz sztyeppéken  jártak a gondolatai.
bombázó repülõgép vadászgépek Winston Churchill második világháború Adolf Hitler légi csapás bombázás
<|im_start|>user
„Jöhettek volna egybõl, de megálltak!”

A nyugat-európai villámháború 1940. június 22-én Franciaország fegyverletételével ért véget.  

Adolf Hitler gyõzelme teljes volt;

a május 10-én indult és alig másfél hónap alatt befejezõdött hadmûvelet eredményeként Németország legyõzte és megszállta Hollandiát, Belgiumot, Dániát és Luxemburgot, valamint térdre kényszerítette legnagyobb riválisát, Franciaországot is.

A gyõzelem eufórikus óráiban a Führernek még a franciák megalázására is kiterjedt a figyelme; a francia fegyverszüneti delegációval ugyanabban a vasúti kocsiban íratta alá a kapitulációs okmányt, amelyben 22 évvel korábban a német küldöttséggel a franciák.

A brit oroszlán azonban még nem adta meg magát.

1940 május 20-án  amikor Ewald Kleist tábornok páncélosai  Abeville-nél  kitörtek a La Manche csatornához, és elvágták a csatorna partjára szorult brit expedíciós hadsereget valamint francia szövetségeseit, úgy tûnt,hogy megpecsételõdött  az ellenség sorsa. 

Adolf Hitler azonban - tábornokai erélyes tiltakozását figyelmen kívül hagyva - május 24-én leállította a brit haderõt  közvetlenül fenyegetõ német páncélos ékeket.

A brit hadvezetés a nem remélt átmeneti fegyvernyugvást a Dunkerque mellett katlanba szorult brit expedíciós haderõ kimentésére használta fel,

a legendás „Dynamo” mûvelet keretein belül. ( A csatorna túloldaláról a haditengerészet egységein kívül mindenféle civil vízi jármûvet, köztük ósdi lapátkerekes gõzösöket, luxusjachtokat és halászcsónakokat is a francia partokhoz irányítottak, hogy vegyenek részt az evakuálásban.)

Amikor Hitler május 28-án ismét utasítást adott a hadmûvelet folytatására már elkésett; addigra ugyanis az angolok hallatlan erõfeszítések árán, a brit expedíciós haderõ 330 000 katonáját sikeresen a túlpartra hajózták. 

A brit fegyveres erõket az eredményes mentõakció ellenére is hatalmas anyagi veszteség érte,

mivel katonáikat csak a nehézfegyverzet hátrahagyása árán tudták kimenteni.

Ha ekkor a németek átkelnek a csatornán, Angliának nem lett volna semmilyen azonnal bevethetõ szárazföldi hadereje a Wehrmachttal szemben.

Jöhettek volna egybõl, de mégis megálltak!”

– fejezet ki értetlenségét Sir Bertram Ramsay tengernagy, a brit csapatok evakuálásáért felelõs parancsnok.

Az oroszlánfóka ugrani készül

A nyugati hadjárat elsöprõ sikere még magát a Führert is meglepte.

Franciaország gyors összeomlása után azonnal felvetõdött a hogyan tovább kérdése.

Hitlernek az volt a meggyõzõdése, hogy Franciaország bukása után az angolok is belátják majd a harcok folytatásának értelmetlenségét, és békét fognak kötni Németországgal. 

Ezért sem a Wehrmacht, sem pedig a német haditengerészet, a Kriegsmarine nem rendelkezett részletes partraszállási hadmûveleti tervvel,

csak az 1940 tavaszán nagy vonalakban kidolgozott Seelöwe (Oroszlánfóka) terv állt a katonai stratégák rendelkezésére.

Hitler július eleji, a berlini Sporthalléban elmondott nagy „békebeszéde” azonban süket fülekre talált a csatorna túlpartján. 

A brit háborús kabinet élén Neville Chamberlint májusban váltó Winston Churchill az alsóházban tartott beszédében válaszul kijelentette:

Harcolunk a tengerpartokon, a kikötõkben, a mezõkön és a városok utcáin, és harcolunk a dombok között és a hegyekben.

Soha sem adjuk meg magunkat, és ha, amit egy percig sem hiszünk, a sziget vagy annak nagy része le lenne igázva, akkor birodalmunk tengeren túli részein a brit hajóhad segítségével folytatják a harcot.”

Az angol makacskodásra válaszul, Hitler utasítást adott az Oroszlánfóka hadmûveleti terv, az angliai partraszállás végrehajtására.

Az invázió kezdõ idõpontját szeptember 15-re tûzte ki.

Attól függetlenül, hogy Anglia 1940 nyarán nem rendelkezett akkora szárazföldi haderõvel, amely a gyõzelem reményében vehette volna fel a küzdelmet a Wehrmacht erõivel, a csatornán történõ átkelés több mint rázós feladat elé állította a német stratégákat.

A terv szerint vagy alkonyatkor, vagy hajnalban légi szállítású deszant alakulatok szállják meg Dover és Brighton térségét, hogy biztosítsák a kora reggeli órákban megérkezõ XVI. és IX. hadseregek mintegy 9 hadosztályra rúgó fõerõinek partraszállását.

1940 júliusában azonban a Kriegsmarine még nem rendelkezett megfelelõ számú partra szállító eszközzel,

és az aggályoskodó Erich Raeder vezértengernagy, a haditengerészet fõparancsnoka kijelentette, hogy a Royal Navy jelentõs túlereje miatt a partraszállás sikerének elengedhetetlen feltétele a teljes légi fölény biztosítása a La Manche csatorna felett.

A hadtörténelembe csak angliai légi csataként bevonult hadmûvelet eredeti célja a német partraszállást biztosító teljes légi fölény kivívása lett volna.

Alumínium sasok viaskodása a tenger felett

A Luftwaffe, a német légierõ Franciaországba, a csatorna partvidékére telepített osztályai már július 10-tõl megkezdték a rendszeres berepüléseket. Az elsõ hetekben a csatornát átszelõ konvojok, a Dover környéki radarállomások, és a délkelet-angliai kikötõk alkották a német légierõ legfontosabb célpontjait.

A Junkers Ju-87 Stuka típusú zuhanóbombázókat, illetve a kétmotoros Heinkel He-111 közepes bombázókat kísérõ német vadászok jelentõs számbeli fölénye miatt, az angol vadászok kezdetben alig-alig tudták megzavarni ezeket a támadásokat.

A La Manche csatornán közlekedõ konvojokban olyan súlyos károkat okoztak a bombázások, hogy

a brit Admiralitás kénytelen volt átmenetileg felfüggeszteni  a hajóforgalmat.

Ezek a német légi hadmûveletek azonban csak puhatolódzó bevetések voltak; az átfogó légi offenzíva 1940. augusztus 13-án az „Adler Tag”-gal (Sas nap) vette kezdetét. Az Albert Kesslering tábornok parancsnoksága alatt álló 2., illetve Hugo Sperle tábornagy vezényelte 3. légiflották fõ feladata a Brit Királyi Légierõ (Royal Air Force, RAF) erejének felõrlése volt.

Ennek jegyében tömeges bombatámadásokat intéztek a délkelet és közép-angliai légi bázisok ellen. Stratégiailag a német terv helyes volt, hiszen a brit vadászerõk kiiktatásával megszerezhették volna a partraszállás sikeréhez nélkülözhetetlen légi fölényt.

Augusztus végére a RAF súlyos válságba került; a szakadatlan német bombatámadások következtében a délkelet-angliai bázisok jelentõs része romokban állt,

és egyre több távoli füves szükségrepülõteret kellett igénybe venni,

ami jelentõsen megnehezítette a mûszaki kiszolgálást. Még súlyosabb gondot okozott, hogy a csatorna felett folyó felõrlõ légi harcokban a RAF túl sok pilótát vesztett.

A kezdeti sikereken felbuzdulva Herman Göring birodalmi marsall, a Luftwaffe fõnöke elrendelte az éjszakai bombázásokat abból a célból, hogy pillanatnyi nyugta se lehessen az angoloknak. Az augusztus 24-i éjszakai bevetés során az egyik He-111 bombázó személyzete navigációs tévedés miatt, London egyik lakókerülete felett oldotta ki a bombáit.

A csak jelentéktelen károkat okozó bombavetés azonban alapjaiban megváltoztatta az angliai légi csata menetét.

„A nevem legyen Meier!”

A Londonra hullott német bombákra válaszul a RAF augusztus 25-rõl 26-ra virradó éjszaka Berlint bombázta.

A bombázás itt sem okozott jelentõs károkat, de a végletekig feldühítette Adolf Hitlert,

és megszégyenítette a Luftwaffe handabandázó fõnökét Herman Göringet, aki még korábban nagyhangon kijelentette, ha Berlinre akár egyetlen bomba is hullana: „Onnantól fogva a nevem legyen Meier!”

Hitler – teljesen tévesen – úgy értékelte, hogy az angliai repülõterek addigi bombázása nem járt semmilyen kézzelfogható eredménnyel, és ezért meg kell változtatni a légi hadmûvelet irányát. Ezért a Luftwaffe vezérkarának véleményét figyelmen kívül hagyva elrendelte London, és a polgári célpontok bombázását, hogy így torolja meg a Berlin elleni brit légitámadást.

Másrészt úgy vélte, hogy Anglia sokkal hamarabb összeomlik, ha a civil lakosság megtörik városaik bombázása miatt.

(Hugh Dowding légi marsall visszaemlékezésébõl tudjuk, hogy amikor Hitler megváltoztatta a német légitámadások stratégiai célját, a RAF vadászerõit már csak néhány nap választotta el a teljes összeomlástól.)

A bosszú sohasem jó tanácsadó

A London elleni elsõ megtorló támadásra szeptember 7-én szálltak fel a Luftwaffe bombázókötelékei. Az elkövetkezõ napokban, hetekben egészen október elejéig - folyamatosan támadták a brit fõvárost. Noha a német bombatámadások mintegy 40 000 civil áldozatot követelték, a németek nem érték el egyik céljukat sem.

Azzal, hogy abbahagyták a repülõterek bombázását, lélegzetvételhez juttatták a királyi légierõt, amely ennek köszönhetõen rövid idõ alatt összeszedte magát, és

egyre eredményesebben szállt szembe a berepülõ német kötelékekkel.

London bombázásával nem lehetett kivívni a német légi fölényt; Hitler szeptember 17-én bizonytalan idõre kénytelen volt elhalasztani az Oroszlánfóka- hadmûveletet.

A London elleni bosszú egyszer és mindenkorra meghiúsította a brit légtér feletti légi fölény kiharcolásának, és ezzel az angliai partraszállás sikerének esélyét. Noha Hitler hivatalosan soha nem törölte az Oroszlánfóka-hadmûveletet, de 1940 novemberében már a távoli orosz sztyeppéken  jártak a gondolatai.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
75 éve, 1940 szeptember 7-én új fordulatot vett a szigetország légterében és a La Manche csatorna  felett kibontakozott légi háború; a Luftwaffe a második világháború történetében elsõ alkalommal intézett nagy erejû bombatámadást London ellen.  Dowding légi marsall, a Brit Királyi Légierõ fõparancsnoka szerint a megváltozott német taktika mentette meg Angliát.<|im_end|>