Gerlóczy: Amarcord
Nekem nincs félnivalóm, jogsim nincs, baszni szeretek.
Az utak üresek. A katonaság, egyes rendőrök fülese szerint, állítólag ezen a napon járja végig a szigetet, hogy jelentősebb bevételhez juttassa az állomány egyedülálló és nagycsaládos tagjait. Nekem nincs félnivalóm, jogsim nincs, baszni szeretek, ahogy Piroska mondta, a vérvételhez pedig az elmúlt napokban már hozzászoktam, imádom a vérvételeket, mi több, friss vérképeket is fel tudok nekik mutatni, ha nagyon muszáj. Nyugodtan hajtok az üres úton. Az egyik éles kanyarban, az út szélén egy férfi ordít magában a motorja mellett. Lelassítok. Jól látható, hogy a férfi valakivel ordít, ahogyan az is, hogy az a valaki nő, de nem tartózkodik a helyszínen. Másfél kilométerrel odébb lefordulok a főútról az öböl felé. A lejtőn két hete szörnyethalt egy holland lány, ez jár a fejemben, óvatosan araszolok lefelé. Az úton a közeli hegyi forrás kiöntött vize csordogál. Az egyik éles kanyarban, az út szélén egy lány ordít magában. Lelassítok. Jól látható, hogy a lány valakivel ordít, ahogyan az is, hogy az a valaki nem más, mint a motorja mellett ordító férfi. Az arcán a szeméből kiöntött könnyek csordogálnak. Megállok.

– Vele akarok lenni! – jajgat a lány rémülten.

– Rózsaszín motor. Szőke haj.

– Szőkés barna. Hol láttad?

– Odaviszlek.

Felül mögém. Egész testében remeg a szerencsétlen. A csípőmbe kapaszkodik, a keze jéghideg.

– Köszönöm. Vele akarok lenni!

– Jól van.

Megmutatom neki, hogy hol láttam legutóbb a férfit.

– És mit csinált itt?

– Semmi különöset.

– Valami baj van ma vele, istenem! Vele akarok lenni! Keressük meg!

– Hol keressük?

– Nem tudom, jaj, vele akarok lenni!

Miközben egyre több megértést kezdek tanúsítani a férfi korábban tapasztalt viselkedésével szemben, a lány ismét sírni kezd. Megállok.

– Nyugodj meg. Inkább hazaviszlek. Biztosan ott fog keresni.

– Nem ismered őt. Ilyenkor olyan, olyan édes ilyenkor. Vele akarok lenni!

– Olasz vagy?

– Igen!

– Láttad az Amarcordot?

– Persze.

– Megtennéd, hogy lemászol a kibaszott fáról és elmondod, hol laksz?

– Ne haragudj! Nem tudom. Arra!

– Jó! Akkor megyünk arra!

– Neee! Keressük meg, kérlek! Vele akarok lenni! Van itt vízesés a közelben?

– Csak az van!

– Imádja a vízeséseket, menjünk oda! Ott lesz! Vele akarok lenni! Istenem!

– Nem! Hazaviszlek, aztán megyek a dolgomra.

– Jó, vigyél haza. De nála van a kulcs. Vele akarok lenni!

Hazafelé a lány leginkább arról beszél, hogy ezt a napot, amikor mindenki a kunyhójában kuksol és a katonaság érkezésétől retteg, ő leginkább a szerelmével szeretné, illetve akarja tölteni. A ház előtt elbúcsúzunk.

– Nyugodj meg – mondom.

– Jó!

– És, ha megfogadsz egy tanácsot, ne akarjál vele lenni.

– Hogy érted ezt?

– Legyél vele, de na akarjál vele lenni.

– Jó. Megpróbálom.
poszt itt
<|im_start|>user
Az utak üresek. A katonaság, egyes rendőrök fülese szerint, állítólag ezen a napon járja végig a szigetet, hogy jelentősebb bevételhez juttassa az állomány egyedülálló és nagycsaládos tagjait. Nekem nincs félnivalóm, jogsim nincs, baszni szeretek, ahogy Piroska mondta, a vérvételhez pedig az elmúlt napokban már hozzászoktam, imádom a vérvételeket, mi több, friss vérképeket is fel tudok nekik mutatni, ha nagyon muszáj. Nyugodtan hajtok az üres úton. Az egyik éles kanyarban, az út szélén egy férfi ordít magában a motorja mellett. Lelassítok. Jól látható, hogy a férfi valakivel ordít, ahogyan az is, hogy az a valaki nő, de nem tartózkodik a helyszínen. Másfél kilométerrel odébb lefordulok a főútról az öböl felé. A lejtőn két hete szörnyethalt egy holland lány, ez jár a fejemben, óvatosan araszolok lefelé. Az úton a közeli hegyi forrás kiöntött vize csordogál. Az egyik éles kanyarban, az út szélén egy lány ordít magában. Lelassítok. Jól látható, hogy a lány valakivel ordít, ahogyan az is, hogy az a valaki nem más, mint a motorja mellett ordító férfi. Az arcán a szeméből kiöntött könnyek csordogálnak. Megállok.

– Vele akarok lenni! – jajgat a lány rémülten.

– Rózsaszín motor. Szőke haj.

– Szőkés barna. Hol láttad?

– Odaviszlek.

Felül mögém. Egész testében remeg a szerencsétlen. A csípőmbe kapaszkodik, a keze jéghideg.

– Köszönöm. Vele akarok lenni!

– Jól van.

Megmutatom neki, hogy hol láttam legutóbb a férfit.

– És mit csinált itt?

– Semmi különöset.

– Valami baj van ma vele, istenem! Vele akarok lenni! Keressük meg!

– Hol keressük?

– Nem tudom, jaj, vele akarok lenni!

Miközben egyre több megértést kezdek tanúsítani a férfi korábban tapasztalt viselkedésével szemben, a lány ismét sírni kezd. Megállok.

– Nyugodj meg. Inkább hazaviszlek. Biztosan ott fog keresni.

– Nem ismered őt. Ilyenkor olyan, olyan édes ilyenkor. Vele akarok lenni!

– Olasz vagy?

– Igen!

– Láttad az Amarcordot?

– Persze.

– Megtennéd, hogy lemászol a kibaszott fáról és elmondod, hol laksz?

– Ne haragudj! Nem tudom. Arra!

– Jó! Akkor megyünk arra!

– Neee! Keressük meg, kérlek! Vele akarok lenni! Van itt vízesés a közelben?

– Csak az van!

– Imádja a vízeséseket, menjünk oda! Ott lesz! Vele akarok lenni! Istenem!

– Nem! Hazaviszlek, aztán megyek a dolgomra.

– Jó, vigyél haza. De nála van a kulcs. Vele akarok lenni!

Hazafelé a lány leginkább arról beszél, hogy ezt a napot, amikor mindenki a kunyhójában kuksol és a katonaság érkezésétől retteg, ő leginkább a szerelmével szeretné, illetve akarja tölteni. A ház előtt elbúcsúzunk.

– Nyugodj meg – mondom.

– Jó!

– És, ha megfogadsz egy tanácsot, ne akarjál vele lenni.

– Hogy érted ezt?

– Legyél vele, de na akarjál vele lenni.

– Jó. Megpróbálom.

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Nekem nincs félnivalóm, jogsim nincs, baszni szeretek.<|im_end|>