Felfalja a fejlõdés a természeti népeket
Évtizedek óta hiába küzd, nem ér el átütõ sikert az ENSZ a világ õshonos kultúráihoz tartozó 350 millió ember helyzetének javításában. A természeti népek a világ legszegényebb, legrosszabb körülmények között élõ csoportjai közé tartoznak, ráadásul folyamatos jogsértésekkel kell szembenézniük. Bár eddig szinte teljesen kívül rekedtek a modern társadalmon, jelentõségük egyre nõ: õsi földjeik ugyanis az utolsó érintetlen nyersanyagforrást jelentik, amire sokaknak fáj a foguk.
"Nagyon fontos megérteni, hogy nekünk, az õshonos kultúráknak, nincs szükségünk 'védelemre'. Az egyetlen dolog, amire valóban szükségünk van, az létezésünk jogának elismerése" - mondta egy interjúban a Nobel-békedíjas guatemalai Rigoberta Menchu Tum. Menchu szerint tragikus következményekkel fenyeget, hogy az emberiség hagyja elsorvadni a világ õsi kultúráit csak azért, mert ez az ára annak, hogy a fejlõdésre épülõ modern társadalom ideig-óráig fenntartható legyen.

A Menchu által lefestett sötét képet látszik alátámasztani, hogy hiába hirdette meg az ENSZ tavaly már második alkalommal az õshonos kultúrák évtizedét, a bennszülöttek továbbra is a világ legkirekesztettebb, leginkább jogfosztott társadalmi csoportjai közé tartoznak a világ szinte minden országában. A bennszülöttek a társadalom szélére sodródtak, szegényebbek, iskolázatlanabbak, fiatalabban halnak meg, hajlamosabbak öngyilkosságra és rosszabb az egészségi állapotuk, mint a társadalom egyéb rétegeinek - összegzi a helyzetet az õshonos kultúrák helyzetével foglalkozó International Work Group for Indigenous Affairs (IWGIA).

A hagyományos kultúrák sanyarú sorsáról szembetûnõ számok árulkodnak. Az Egyesült Államokban például az indiánok leszármazottainak harmada a szegénységi küszöb alatt él, míg ugyanez az arány a társadalom egyéb rétegeinél az egynyolcadot sem éri el. Ausztráliában évtizedek óta súlyos szakadék tátong a bennszülöttek és a fehér telepesek életkörülményei között, ami jól lemérhetõ azon, hogy a bennszülöttek átlagban 20 évvel kevesebbet élnek, mint a gyarmatosítók leszármazottai. Brazíliában pedig  az indián népesség körében kétszer akkora a gyermekhalandóság, mint más népcsoportoknál.

A problémára augusztusban az Amnesty International (AI) nemzetközi jogvédõ szervezet is felhívta a figyelmet. Az AI szerint hiába fogadta el az ENSZ emberi jogi bizottsága az õshonos kultúrák védelmérõl szóló határozattervezetet, ha több befolyásos állam - például az USA, Ausztrália, Kanada - ellenzi, hogy az ENSZ közgyûlése is rábólintson a dokumentumra, és így életbe lépjenek az õshonos kultúrák értékeit védõ rendelkezések. A helyzet súlyosságát jelzi, hogy bár a legtöbb bennszülött csoport látszáma elenyészõ, a probléma összeségében 350 millió embert érint a világon.

A monolitikum felé

"A technológiai fejlõdés valami egészen újat hoz létre: egy az egész világot behálózó, zárt, monolit hálót" - állítja a természeti kultúrák helyzetével foglalkozó könyvében Jerry Mander környezetvédõ, antiglobalista publicista. Bár a bennszülött kultúrák problémáinak több oka van, Mander szerint az egyik legfontosabb, hogy olyan értékek megtesteítõi, amit a modern társadalom kihány magából: egyedi, elzárt kultúrájuk különbözik a világon eluralkodó kulturális masszától.

Ez a kívülállóság többek között azt eredményezi, hogy a bennszülött csoportok a leginkább jogfosztott társadalmi rétegek közé tartoznak. Indonéziában például csak az juthat hivatalos dokumentumokhoz, csak az szerez politikai jogokat, aki az öt bejegyzett vallás (iszlám, katolicizmus, protestantizmus, buddhizmus, hinduizmus) valamelyikéhez tartozik. Így a természeti vallást követõ népcsoportok tulajdonképpen ki vannak zárva a szabadságjogok egy jelentõs körébõl. Bár õk csak a társadalom 1 százalékát teszik ki, de ez egy 245 milliós lakosú országban így is 2,5 millió embert jelent.

A kívülállóságot pedg sokszor erõsíti egy-egy ország kormánya vagy a külvilág is. Brazíliában például úgy alakította át a kormányzat az õslakos indiánok egészségbiztosítási rendszerét, hogy a reform óta megugrott a maláriás fertõzések száma, az alultápláltság pedig folyamatos gondot jelent. Akárcsak a Szaharában, ahol a 2005-ös nagy éhínség a társadalom többi részétõl elszigetelten élõ nomád tuaregeket sújtotta leginkább az Egészségügyi Világszervezet (WHO) szerint. Bár eltérnek a becslések arról, hányan haltak meg 2005-ben Nigerben és környékén az élelmiszerhiány miatt, több segélyszervezet állítja, tuaregek százezrei vesztették életüket, vagy szembesültek súlyos ellátási gondokkal. Pedig a helyzetet elõre jelezte a nigeri kormány és a WHO is, a megelõzéshez szükséges pénzt azonban nem sikerült összegyûjteni.

A természeti kultúrák ráadásul - állítja Mander - nem osztoznak a kapitalizmus legfõbb problémáján sem: évszázadokig, évezredekig természeti környezetük kizsákmányolása nélkül boldogultak. Mander szerint azonban eljött a konfliktus ideje. Jórészt ugyanis az õshonos kultúrák élõhelyei maradtak meg egyedüliként olyan területnek, ahol jelentõsebb mennyiségû ásványi kincs, természeti erõforrás maradt fent, azaz a világ mintegy 350 millió õslakója rendkívül fontos anyagi tartalék felett õrködik õsi földjén.

A földjeik jól jönnének

Mandernek abban mindenképpen igaza van, hogy a világ számos országában lefordítható az õshonos kultúrák sorsa az erõforrások nyelvére, a bennszülötteket kilóra mérik. Ez a helyzet például Oroszországban, ahol tavaly három jelentõs törvényt is tárgyalt a duma: a víz-, a föld- és a talajgazdálkodásról szóló jogszabályok véget vetettek volna az õslakók földjeire vonatkozó védelemnek, sõt lehetõvé tették volna, hogy egy-egy terület tulajdonosa korlátlanul kizsákmányolja birtokát. Az IWGIA szerint ez semmi jóval nem kecsegtet abban az országban, ahol a nagyszabású olaj- és gázberuházások számos vidéken az ökológiai egyensúlyt és az õslakók életterét fenyegetik már most is.

Hasonló a helyzet az Egyesült Államokban, ahol az alaszkai olajkincs körüli ügyeskedés szed újabb és újabb áldozatokat. Brazíliában az erdõirtások szorítják egyre kisebb területre a hagyományos kultúrákat, az IWGIA szerint pedig jól mutatja a barzil kormány közönyét, hogy az ületetvényesek és a földjeiket védõ indiánok közötti összetûzések során tavaly követték el az elmúlt évtized legtöbb indiángyilkosságát (38-at).

A területvédelem az egyik legkényesebb pontja a gyenge lábakon álló ENSZ-elõterjesztésnek is. A javaslat ugyanis kimondja, hogy az õslakóknak elidegeníthetetlen joguk van õsi földjükre, melynek erõforrásaival szabadon rendelkezhetnek. A többségi társadalom igényeinek és a bennszülöttek jogainak összehangolására eddig csak Ausztrália talált megoldást. Itt ugyanis az egykor õslakók által benépesített földek 20 százaléka még mindig a bennszülöttek tulajdonában van. Igaz ugyanakkor, hogy ennek a 20 százaléknak a jelentõs része - az IWGIA szerint - pont azokból a fõleg sivatagos földekbõl adódik össze, amelyeket máshogy nem is lehetne hasznosítani.

Legalább ilyen súlyos probléma azonban az is, hogy számos õshonos társadalom úgy õrizte meg kultúráját, hogy tulajdonképpen kívülállóként figyelte a modernizációt. Jellemzõ eset azoké a laoszi népcsoportoké, amelyek évszázadokon át ópiumtermesztésbõl tartották el magukat. A laoszi kormány pár éve meghirdette az ópiumtalanítás politikáját, ami meglepõen sikeresnek bizonyult, 2005-re drasztikusan csökkent az ópiumültetvények kiterjedése. A kormányzati program azonban arra nem terjedt ki, hogy valamilyen alternatívát kínáljanak a megélhetésüket elvesztõ parasztok ezreinek. Õk átállhattak volna szójatermesztésre, ahhoz azonban, hogy 1 kilogramm ópium árát megkeressék, 3 tonna szóját kellett volna megtermelniük és értékesíteniük, amihez se eszközeik nem voltak, se a földjük nem volt elegendõ.

Sáling Gergõ
ENSZ Közgyûlése kultúra átütõ siker Ausztrália társadalom
<|im_start|>user
"Nagyon fontos megérteni, hogy nekünk, az õshonos kultúráknak, nincs szükségünk 'védelemre'. Az egyetlen dolog, amire valóban szükségünk van, az létezésünk jogának elismerése" - mondta egy interjúban a Nobel-békedíjas guatemalai Rigoberta Menchu Tum. Menchu szerint tragikus következményekkel fenyeget, hogy az emberiség hagyja elsorvadni a világ õsi kultúráit csak azért, mert ez az ára annak, hogy a fejlõdésre épülõ modern társadalom ideig-óráig fenntartható legyen.

A Menchu által lefestett sötét képet látszik alátámasztani, hogy hiába hirdette meg az ENSZ tavaly már második alkalommal az õshonos kultúrák évtizedét, a bennszülöttek továbbra is a világ legkirekesztettebb, leginkább jogfosztott társadalmi csoportjai közé tartoznak a világ szinte minden országában. A bennszülöttek a társadalom szélére sodródtak, szegényebbek, iskolázatlanabbak, fiatalabban halnak meg, hajlamosabbak öngyilkosságra és rosszabb az egészségi állapotuk, mint a társadalom egyéb rétegeinek - összegzi a helyzetet az õshonos kultúrák helyzetével foglalkozó International Work Group for Indigenous Affairs (IWGIA).

A hagyományos kultúrák sanyarú sorsáról szembetûnõ számok árulkodnak. Az Egyesült Államokban például az indiánok leszármazottainak harmada a szegénységi küszöb alatt él, míg ugyanez az arány a társadalom egyéb rétegeinél az egynyolcadot sem éri el. Ausztráliában évtizedek óta súlyos szakadék tátong a bennszülöttek és a fehér telepesek életkörülményei között, ami jól lemérhetõ azon, hogy a bennszülöttek átlagban 20 évvel kevesebbet élnek, mint a gyarmatosítók leszármazottai. Brazíliában pedig  az indián népesség körében kétszer akkora a gyermekhalandóság, mint más népcsoportoknál.

A problémára augusztusban az Amnesty International (AI) nemzetközi jogvédõ szervezet is felhívta a figyelmet. Az AI szerint hiába fogadta el az ENSZ emberi jogi bizottsága az õshonos kultúrák védelmérõl szóló határozattervezetet, ha több befolyásos állam - például az USA, Ausztrália, Kanada - ellenzi, hogy az ENSZ közgyûlése is rábólintson a dokumentumra, és így életbe lépjenek az õshonos kultúrák értékeit védõ rendelkezések. A helyzet súlyosságát jelzi, hogy bár a legtöbb bennszülött csoport látszáma elenyészõ, a probléma összeségében 350 millió embert érint a világon.

A monolitikum felé

"A technológiai fejlõdés valami egészen újat hoz létre: egy az egész világot behálózó, zárt, monolit hálót" - állítja a természeti kultúrák helyzetével foglalkozó könyvében Jerry Mander környezetvédõ, antiglobalista publicista. Bár a bennszülött kultúrák problémáinak több oka van, Mander szerint az egyik legfontosabb, hogy olyan értékek megtesteítõi, amit a modern társadalom kihány magából: egyedi, elzárt kultúrájuk különbözik a világon eluralkodó kulturális masszától.

Ez a kívülállóság többek között azt eredményezi, hogy a bennszülött csoportok a leginkább jogfosztott társadalmi rétegek közé tartoznak. Indonéziában például csak az juthat hivatalos dokumentumokhoz, csak az szerez politikai jogokat, aki az öt bejegyzett vallás (iszlám, katolicizmus, protestantizmus, buddhizmus, hinduizmus) valamelyikéhez tartozik. Így a természeti vallást követõ népcsoportok tulajdonképpen ki vannak zárva a szabadságjogok egy jelentõs körébõl. Bár õk csak a társadalom 1 százalékát teszik ki, de ez egy 245 milliós lakosú országban így is 2,5 millió embert jelent.

A kívülállóságot pedg sokszor erõsíti egy-egy ország kormánya vagy a külvilág is. Brazíliában például úgy alakította át a kormányzat az õslakos indiánok egészségbiztosítási rendszerét, hogy a reform óta megugrott a maláriás fertõzések száma, az alultápláltság pedig folyamatos gondot jelent. Akárcsak a Szaharában, ahol a 2005-ös nagy éhínség a társadalom többi részétõl elszigetelten élõ nomád tuaregeket sújtotta leginkább az Egészségügyi Világszervezet (WHO) szerint. Bár eltérnek a becslések arról, hányan haltak meg 2005-ben Nigerben és környékén az élelmiszerhiány miatt, több segélyszervezet állítja, tuaregek százezrei vesztették életüket, vagy szembesültek súlyos ellátási gondokkal. Pedig a helyzetet elõre jelezte a nigeri kormány és a WHO is, a megelõzéshez szükséges pénzt azonban nem sikerült összegyûjteni.

A természeti kultúrák ráadásul - állítja Mander - nem osztoznak a kapitalizmus legfõbb problémáján sem: évszázadokig, évezredekig természeti környezetük kizsákmányolása nélkül boldogultak. Mander szerint azonban eljött a konfliktus ideje. Jórészt ugyanis az õshonos kultúrák élõhelyei maradtak meg egyedüliként olyan területnek, ahol jelentõsebb mennyiségû ásványi kincs, természeti erõforrás maradt fent, azaz a világ mintegy 350 millió õslakója rendkívül fontos anyagi tartalék felett õrködik õsi földjén.

A földjeik jól jönnének

Mandernek abban mindenképpen igaza van, hogy a világ számos országában lefordítható az õshonos kultúrák sorsa az erõforrások nyelvére, a bennszülötteket kilóra mérik. Ez a helyzet például Oroszországban, ahol tavaly három jelentõs törvényt is tárgyalt a duma: a víz-, a föld- és a talajgazdálkodásról szóló jogszabályok véget vetettek volna az õslakók földjeire vonatkozó védelemnek, sõt lehetõvé tették volna, hogy egy-egy terület tulajdonosa korlátlanul kizsákmányolja birtokát. Az IWGIA szerint ez semmi jóval nem kecsegtet abban az országban, ahol a nagyszabású olaj- és gázberuházások számos vidéken az ökológiai egyensúlyt és az õslakók életterét fenyegetik már most is.

Hasonló a helyzet az Egyesült Államokban, ahol az alaszkai olajkincs körüli ügyeskedés szed újabb és újabb áldozatokat. Brazíliában az erdõirtások szorítják egyre kisebb területre a hagyományos kultúrákat, az IWGIA szerint pedig jól mutatja a barzil kormány közönyét, hogy az ületetvényesek és a földjeiket védõ indiánok közötti összetûzések során tavaly követték el az elmúlt évtized legtöbb indiángyilkosságát (38-at).

A területvédelem az egyik legkényesebb pontja a gyenge lábakon álló ENSZ-elõterjesztésnek is. A javaslat ugyanis kimondja, hogy az õslakóknak elidegeníthetetlen joguk van õsi földjükre, melynek erõforrásaival szabadon rendelkezhetnek. A többségi társadalom igényeinek és a bennszülöttek jogainak összehangolására eddig csak Ausztrália talált megoldást. Itt ugyanis az egykor õslakók által benépesített földek 20 százaléka még mindig a bennszülöttek tulajdonában van. Igaz ugyanakkor, hogy ennek a 20 százaléknak a jelentõs része - az IWGIA szerint - pont azokból a fõleg sivatagos földekbõl adódik össze, amelyeket máshogy nem is lehetne hasznosítani.

Legalább ilyen súlyos probléma azonban az is, hogy számos õshonos társadalom úgy õrizte meg kultúráját, hogy tulajdonképpen kívülállóként figyelte a modernizációt. Jellemzõ eset azoké a laoszi népcsoportoké, amelyek évszázadokon át ópiumtermesztésbõl tartották el magukat. A laoszi kormány pár éve meghirdette az ópiumtalanítás politikáját, ami meglepõen sikeresnek bizonyult, 2005-re drasztikusan csökkent az ópiumültetvények kiterjedése. A kormányzati program azonban arra nem terjedt ki, hogy valamilyen alternatívát kínáljanak a megélhetésüket elvesztõ parasztok ezreinek. Õk átállhattak volna szójatermesztésre, ahhoz azonban, hogy 1 kilogramm ópium árát megkeressék, 3 tonna szóját kellett volna megtermelniük és értékesíteniük, amihez se eszközeik nem voltak, se a földjük nem volt elegendõ.

Sáling Gergõ

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Évtizedek óta hiába küzd, nem ér el átütõ sikert az ENSZ a világ õshonos kultúráihoz tartozó 350 millió ember helyzetének javításában. A természeti népek a világ legszegényebb, legrosszabb körülmények között élõ csoportjai közé tartoznak, ráadásul folyamatos jogsértésekkel kell szembenézniük. Bár eddig szinte teljesen kívül rekedtek a modern társadalmon, jelentõségük egyre nõ: õsi földjeik ugyanis az utolsó érintetlen nyersanyagforrást jelentik, amire sokaknak fáj a foguk.<|im_end|>