Olcsó nyári programok
Andorra betett az önként vagy érdekből hurrázóknak, így szokatlan visszafogottság kísérte az FTC és a Videoton továbbjutását az Európa-liga előszezonjában.
A hirtelen támadt önmérséklet nem árt, hiszen a múlt évben már szinte kizárólag ismeretlen ellenfelek jutottak a magyaroknak a kontinentális klubtornák selejtezőiben. A Midtjylland 2016-ban a Rolling Stones volt az Aktobe, Gabala, Fiorita, Torpedo Zsogyino-féle iskolai zenekarokhoz képest.
A szomorú történet persze nem tavaly kezdődött, de 20 esztendővel ezelőtt még olyan csapatok is vendégeskedtek Magyarországon, mint a Betis, a Rosenborg vagy éppen a Vlagyikavkaz. Pedig már akkor sem volt minden fenékig tejfel: 1997-ben vágott mellbe az 1-7-es, majd 0-5-ös vb-pótselejtező a jugoszlávokkal szemben. A liechtensteini reprezentáns még nem jelentett akadályt: a BVSC kettős győzelemmel ejtette ki a Balzerst, 9 évvel később viszont a Vaduz 4-0-ra nyert a Megyeri úton... Két évtizede a másik mini állam labdarúgóival is elbírtak honfitársaink: az FTC meggyőző 6-1, 8-0-lal ejtette ki az andorrai Principat amatőrjeit. Igaz, a Sturm Graz 4-0-lal, az FC Bruges 5-0-lal intézte el az Újpestet, a Ried pedig nagyjából 40 éves, pocakos centerrel „simázta” az MTK-t.Viszont 1999-ben novemberig, míg 2003/2004-ben tavaszig (!) tartott a menet: az utóbbi alkalommal márciusban búcsúzott – a Bruges elleni tisztes 0-1, 0-0-lal – a Debrecen.
A következő évadban az FTC – az FC Basel, a Feyenoord, a Hearts és a Schalke társaságában – csoportkörös volt az Európa Ligában; ugyanez 2010-ben a Debrecennek, 2012-ben a Videotonnak sikerült. A DVSC 2009-ben a BL csoportmérkőzésein is felléphetett, bár kétségkívül a pofozógép szerepét osztották rá mindkét sorozatban: 12 találkozója közül 11 vereséget szenvedett, csupán azt a tét nélküli zárómeccset nyerte meg. Na de, hol van most Fiorentina, Liverpool vagy a Lyon a láthatáron?
A 2010-es évek „mindent visznek”. Már 2011-ben úgy sikerült kámforrá válni augusztus első hetére, hogy a riválisok többségéhez megint csak kisokos szükségeltetett. Az örök rekordot két évvel később állította fel a valódi futballtól mindinkább eltávolodó magyar labdarúgás: már július utolsó hetére elhullottak legrosszabbjaink. Abban az esztendőben a hollandok megrázó nyolcassal küldték haza Amszterdamból a válogatottat; bő másfél évtized alatt így jutottunk el az 1-7-től az 1-8-ig. A szövetségi kapitány akkor nem úszta meg – ahogyan 1997-ben sem –, a szövetség Csányi-korszaka ellenben folytatódott, és nemrégiben újabb felejthetetlen felsülésbe torkollt.
Ezért akadt most el a tű a fülsértően hamisak máskor oly lármás nagylemezén. Mert azt még a futballban járatlanok is tudják, hogy a pireneusi völgység mélységénél képtelenség lejjebb süllyedni. Az MLSZ vezérkara 7 éve osztja az észt és a pénzt, s a rongyrázásból eddig ennyire tellett... A nívó változatlan, marad hát a savanyú (s)ulibuli, a szívekről sehogyan sem gördülnek a kövek.
„Ez az ember egy költő” - mondta Johnny Cash a feleségének, a szintén country-sztár June Carternek, amikor utóbbi, valamikor a ’60-as évek közepén, lejátszotta neki egy ismeretlen énekes felvételeit. „Kár, hogy nem tud énekelni” - tette hozzá. Noha, ez kicsit túlzás, tény, hogy Kris Kristofferson hangterjedelme korlátokba ütközik, énekhangja pedig kiszámíthatatlan. Ezt hallhatta a kismartoni (eisenstadti) Esterházy-kastély főúrian tekintélyes parkjának közönsége: több ezer sátorban, fűben fekvő és a színpad előtt izgő-mozgó néhány száz ember.
Az amerikai Kristoffersonnak, aki a közelmúltban ünnepelte nyolcvanegyedik születésnapját, talán ez az utolsó turnéja. Júniusban többek között a glastonburyi fesztiválon lépett fel. A délnyugat-angliai ötnapos rendezvényen a sokezres hallgatóság előtt muzsikáló dalszerző-előadóhoz egy-egy gitárral Johnny Depp és Bradley Cooper csatlakozott, a különböző dalkölteményeknél érkező filmsztárok meg is lepték Kristoffersont. Rácsodálkozásból nem volt hiány a kismartoni Lovely Days fesztiválon sem, ahol reakcióiból úgy tűnt, ámulva konstatálja, hogy közönsége kívülről fújja dalait. A jórészt német ajkú keménymag – ütemes tapskísérettel – biztosan énekelte az angol szövegű country-klasszikusokat (a Me and Bobby McGee kitörölhetetlen sorai messze hallatszottak), a Sunday Mornin’ Comin’ Down közben pedig egy nőcsapat vált vokalistává. A fekete pólóra inget húzó, farmerben, alig észrevehetően sántítva érkező előadó egy szál gitárral, fejére erősített szájharmonikával (utóbbival már csak három dalt kísér) vitte végig a hatvanöt perces koncertet. Kicsit groteszk kép: a megöregedve is koncertező Kristofferson nyomokban arra emlékeztetett, mint amikor egy cirkuszi látványosságot századjára küldenek fel a színpadra. Az előadó hangja sokszor megbicsaklik, rekedtessé válik: egy fals hang vagy a közönség döngicsélése után nevetve jegyezte meg, hogy ez úgy hangzik, mint a templomi ének („sounds like church”). Ugyanakkor a Grammy-díjas Kristofferson örömmel muzsikál. A nyers előadás őszintévé teszi a fellépést, s az igazán megkapó, ahogyan óvatosan pengeti gitárját, és lassan elénekli azokat a slágereket, amelyeket saját előadása mellett Johnny Cash, Janis Joplin, Bob Dylan, Joan Baez és Olivia Newton-John tett emlékezetessé.

„Ez az ember egy költő” - mondta Johnny Cash a feleségének, a szintén country-sztár June Carternek, amikor utóbbi, valamikor a ’60-as évek közepén, lejátszotta neki egy ismeretlen énekes felvételeit. „Kár, hogy nem tud énekelni” - tette hozzá. Noha, ez kicsit túlzás, tény, hogy Kris Kristofferson hangterjedelme korlátokba ütközik, énekhangja pedig kiszámíthatatlan. Ezt hallhatta a kismartoni (eisenstadti) Esterházy-kastély főúrian tekintélyes parkjának közönsége: több ezer sátorban, fűben fekvő és a színpad előtt izgő-mozgó néhány száz ember.
Az amerikai Kristoffersonnak, aki a közelmúltban ünnepelte nyolcvanegyedik születésnapját, talán ez az utolsó turnéja. Júniusban többek között a glastonburyi fesztiválon lépett fel. A délnyugat-angliai ötnapos rendezvényen a sokezres hallgatóság előtt muzsikáló dalszerző-előadóhoz egy-egy gitárral Johnny Depp és Bradley Cooper csatlakozott, a különböző dalkölteményeknél érkező filmsztárok meg is lepték Kristoffersont. Rácsodálkozásból nem volt hiány a kismartoni Lovely Days fesztiválon sem, ahol reakcióiból úgy tűnt, ámulva konstatálja, hogy közönsége kívülről fújja dalait. A jórészt német ajkú keménymag – ütemes tapskísérettel – biztosan énekelte az angol szövegű country-klasszikusokat (a Me and Bobby McGee kitörölhetetlen sorai messze hallatszottak), a Sunday Mornin’ Comin’ Down közben pedig egy nőcsapat vált vokalistává. A fekete pólóra inget húzó, farmerben, alig észrevehetően sántítva érkező előadó egy szál gitárral, fejére erősített szájharmonikával (utóbbival már csak három dalt kísér) vitte végig a hatvanöt perces koncertet. Kicsit groteszk kép: a megöregedve is koncertező Kristofferson nyomokban arra emlékeztetett, mint amikor egy cirkuszi látványosságot századjára küldenek fel a színpadra. Az előadó hangja sokszor megbicsaklik, rekedtessé válik: egy fals hang vagy a közönség döngicsélése után nevetve jegyezte meg, hogy ez úgy hangzik, mint a templomi ének („sounds like church”). Ugyanakkor a Grammy-díjas Kristofferson örömmel muzsikál. A nyers előadás őszintévé teszi a fellépést, s az igazán megkapó, ahogyan óvatosan pengeti gitárját, és lassan elénekli azokat a slágereket, amelyeket saját előadása mellett Johnny Cash, Janis Joplin, Bob Dylan, Joan Baez és Olivia Newton-John tett emlékezetessé.

Kris Kristofferson magyar válogatott Európa-liga Videoton Esterházy-kastély FTC magyar-andorrai Kris Kristofferson-koncert
<|im_start|>user
A hirtelen támadt önmérséklet nem árt, hiszen a múlt évben már szinte kizárólag ismeretlen ellenfelek jutottak a magyaroknak a kontinentális klubtornák selejtezőiben. A Midtjylland 2016-ban a Rolling Stones volt az Aktobe, Gabala, Fiorita, Torpedo Zsogyino-féle iskolai zenekarokhoz képest.
A szomorú történet persze nem tavaly kezdődött, de 20 esztendővel ezelőtt még olyan csapatok is vendégeskedtek Magyarországon, mint a Betis, a Rosenborg vagy éppen a Vlagyikavkaz. Pedig már akkor sem volt minden fenékig tejfel: 1997-ben vágott mellbe az 1-7-es, majd 0-5-ös vb-pótselejtező a jugoszlávokkal szemben. A liechtensteini reprezentáns még nem jelentett akadályt: a BVSC kettős győzelemmel ejtette ki a Balzerst, 9 évvel később viszont a Vaduz 4-0-ra nyert a Megyeri úton... Két évtizede a másik mini állam labdarúgóival is elbírtak honfitársaink: az FTC meggyőző 6-1, 8-0-lal ejtette ki az andorrai Principat amatőrjeit. Igaz, a Sturm Graz 4-0-lal, az FC Bruges 5-0-lal intézte el az Újpestet, a Ried pedig nagyjából 40 éves, pocakos centerrel „simázta” az MTK-t.Viszont 1999-ben novemberig, míg 2003/2004-ben tavaszig (!) tartott a menet: az utóbbi alkalommal márciusban búcsúzott – a Bruges elleni tisztes 0-1, 0-0-lal – a Debrecen.
A következő évadban az FTC – az FC Basel, a Feyenoord, a Hearts és a Schalke társaságában – csoportkörös volt az Európa Ligában; ugyanez 2010-ben a Debrecennek, 2012-ben a Videotonnak sikerült. A DVSC 2009-ben a BL csoportmérkőzésein is felléphetett, bár kétségkívül a pofozógép szerepét osztották rá mindkét sorozatban: 12 találkozója közül 11 vereséget szenvedett, csupán azt a tét nélküli zárómeccset nyerte meg. Na de, hol van most Fiorentina, Liverpool vagy a Lyon a láthatáron?
A 2010-es évek „mindent visznek”. Már 2011-ben úgy sikerült kámforrá válni augusztus első hetére, hogy a riválisok többségéhez megint csak kisokos szükségeltetett. Az örök rekordot két évvel később állította fel a valódi futballtól mindinkább eltávolodó magyar labdarúgás: már július utolsó hetére elhullottak legrosszabbjaink. Abban az esztendőben a hollandok megrázó nyolcassal küldték haza Amszterdamból a válogatottat; bő másfél évtized alatt így jutottunk el az 1-7-től az 1-8-ig. A szövetségi kapitány akkor nem úszta meg – ahogyan 1997-ben sem –, a szövetség Csányi-korszaka ellenben folytatódott, és nemrégiben újabb felejthetetlen felsülésbe torkollt.
Ezért akadt most el a tű a fülsértően hamisak máskor oly lármás nagylemezén. Mert azt még a futballban járatlanok is tudják, hogy a pireneusi völgység mélységénél képtelenség lejjebb süllyedni. Az MLSZ vezérkara 7 éve osztja az észt és a pénzt, s a rongyrázásból eddig ennyire tellett... A nívó változatlan, marad hát a savanyú (s)ulibuli, a szívekről sehogyan sem gördülnek a kövek.
„Ez az ember egy költő” - mondta Johnny Cash a feleségének, a szintén country-sztár June Carternek, amikor utóbbi, valamikor a ’60-as évek közepén, lejátszotta neki egy ismeretlen énekes felvételeit. „Kár, hogy nem tud énekelni” - tette hozzá. Noha, ez kicsit túlzás, tény, hogy Kris Kristofferson hangterjedelme korlátokba ütközik, énekhangja pedig kiszámíthatatlan. Ezt hallhatta a kismartoni (eisenstadti) Esterházy-kastély főúrian tekintélyes parkjának közönsége: több ezer sátorban, fűben fekvő és a színpad előtt izgő-mozgó néhány száz ember.
Az amerikai Kristoffersonnak, aki a közelmúltban ünnepelte nyolcvanegyedik születésnapját, talán ez az utolsó turnéja. Júniusban többek között a glastonburyi fesztiválon lépett fel. A délnyugat-angliai ötnapos rendezvényen a sokezres hallgatóság előtt muzsikáló dalszerző-előadóhoz egy-egy gitárral Johnny Depp és Bradley Cooper csatlakozott, a különböző dalkölteményeknél érkező filmsztárok meg is lepték Kristoffersont. Rácsodálkozásból nem volt hiány a kismartoni Lovely Days fesztiválon sem, ahol reakcióiból úgy tűnt, ámulva konstatálja, hogy közönsége kívülről fújja dalait. A jórészt német ajkú keménymag – ütemes tapskísérettel – biztosan énekelte az angol szövegű country-klasszikusokat (a Me and Bobby McGee kitörölhetetlen sorai messze hallatszottak), a Sunday Mornin’ Comin’ Down közben pedig egy nőcsapat vált vokalistává. A fekete pólóra inget húzó, farmerben, alig észrevehetően sántítva érkező előadó egy szál gitárral, fejére erősített szájharmonikával (utóbbival már csak három dalt kísér) vitte végig a hatvanöt perces koncertet. Kicsit groteszk kép: a megöregedve is koncertező Kristofferson nyomokban arra emlékeztetett, mint amikor egy cirkuszi látványosságot századjára küldenek fel a színpadra. Az előadó hangja sokszor megbicsaklik, rekedtessé válik: egy fals hang vagy a közönség döngicsélése után nevetve jegyezte meg, hogy ez úgy hangzik, mint a templomi ének („sounds like church”). Ugyanakkor a Grammy-díjas Kristofferson örömmel muzsikál. A nyers előadás őszintévé teszi a fellépést, s az igazán megkapó, ahogyan óvatosan pengeti gitárját, és lassan elénekli azokat a slágereket, amelyeket saját előadása mellett Johnny Cash, Janis Joplin, Bob Dylan, Joan Baez és Olivia Newton-John tett emlékezetessé.

„Ez az ember egy költő” - mondta Johnny Cash a feleségének, a szintén country-sztár June Carternek, amikor utóbbi, valamikor a ’60-as évek közepén, lejátszotta neki egy ismeretlen énekes felvételeit. „Kár, hogy nem tud énekelni” - tette hozzá. Noha, ez kicsit túlzás, tény, hogy Kris Kristofferson hangterjedelme korlátokba ütközik, énekhangja pedig kiszámíthatatlan. Ezt hallhatta a kismartoni (eisenstadti) Esterházy-kastély főúrian tekintélyes parkjának közönsége: több ezer sátorban, fűben fekvő és a színpad előtt izgő-mozgó néhány száz ember.
Az amerikai Kristoffersonnak, aki a közelmúltban ünnepelte nyolcvanegyedik születésnapját, talán ez az utolsó turnéja. Júniusban többek között a glastonburyi fesztiválon lépett fel. A délnyugat-angliai ötnapos rendezvényen a sokezres hallgatóság előtt muzsikáló dalszerző-előadóhoz egy-egy gitárral Johnny Depp és Bradley Cooper csatlakozott, a különböző dalkölteményeknél érkező filmsztárok meg is lepték Kristoffersont. Rácsodálkozásból nem volt hiány a kismartoni Lovely Days fesztiválon sem, ahol reakcióiból úgy tűnt, ámulva konstatálja, hogy közönsége kívülről fújja dalait. A jórészt német ajkú keménymag – ütemes tapskísérettel – biztosan énekelte az angol szövegű country-klasszikusokat (a Me and Bobby McGee kitörölhetetlen sorai messze hallatszottak), a Sunday Mornin’ Comin’ Down közben pedig egy nőcsapat vált vokalistává. A fekete pólóra inget húzó, farmerben, alig észrevehetően sántítva érkező előadó egy szál gitárral, fejére erősített szájharmonikával (utóbbival már csak három dalt kísér) vitte végig a hatvanöt perces koncertet. Kicsit groteszk kép: a megöregedve is koncertező Kristofferson nyomokban arra emlékeztetett, mint amikor egy cirkuszi látványosságot századjára küldenek fel a színpadra. Az előadó hangja sokszor megbicsaklik, rekedtessé válik: egy fals hang vagy a közönség döngicsélése után nevetve jegyezte meg, hogy ez úgy hangzik, mint a templomi ének („sounds like church”). Ugyanakkor a Grammy-díjas Kristofferson örömmel muzsikál. A nyers előadás őszintévé teszi a fellépést, s az igazán megkapó, ahogyan óvatosan pengeti gitárját, és lassan elénekli azokat a slágereket, amelyeket saját előadása mellett Johnny Cash, Janis Joplin, Bob Dylan, Joan Baez és Olivia Newton-John tett emlékezetessé.


Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Andorra betett az önként vagy érdekből hurrázóknak, így szokatlan visszafogottság kísérte az FTC és a Videoton továbbjutását az Európa-liga előszezonjában.<|im_end|>