Ördögi tőr
Hetekig-hónapokig is eltarthat, míg megalakul Irak új kormánya a decemberi választás végeredményének múlt heti közzététele után. Biztosnak látszik viszont, hogy az iszlamista és Irán-barát erőknek döntő szavuk lesz az új kormányban, mint ahogy az is, hogy az erőszak még jó ideig nem csillapodik.
"Meg lennék lepődve, ha márciusig létrejönne az új iraki kormány" - érzékeltette a feladat bonyolultságát egy magát megnevezni nem kívánó nyugati diplomata Bagdadban. A december 15-ei parlamenti választás múlt pénteken közzétett hivatalos végeredménye láttán még a derűlátóbb elemzők is egyetértenek azzal, hogy valóban hosszú alkudozásokra lehet számítani. Annál is inkább, mivel a tavaly januári választások után is több hónapra volt szükség ahhoz, hogy felálljon az ideiglenes kormány. Most még nagyobb a tét, hiszen a következő kabinet elméletileg négy évre alakul meg, és ellentétben az egy évvel ezelőtti helyzettel, ezúttal a szunniták is beszállnak a hatalomért vívott alkudozásokba a síiták és a kurdok mellett.

Nem szerzett abszolút többséget a vallásos síita pártok blokkja, az Egyesült Iraki Szövetség, amely a 275 fős törvényhozásban 128 mandátumot tudhat a magáénak, ami 12-vel kevesebb, mint a távozó törvényhozásban lévő frakciójuk létszáma. Az első számú koalíciós partnernek az 53 helyet kapott Kurd Szövetség ígérkezik, amely egyébként ugyancsak gyengébben szerepelt, mint egy éve, hiszen 22 mandátummal kevesebbel kellett beérnie. Persze a kurdok parlamenti erejének gyengülését magyarázhatja, hogy a tavaly januári 58 százalékos részvétel után a decemberi választáson több mint 75 százalékban járultak az urnák elé a szavazók, miközben a kurd voksolási kedv valószínűleg nem változott.

A jelenlegi kormányt is alkotó síita-kurd szövetség most nem érné el a kétharmados többséget, ahhoz be kéne még vonni egy vagy két kisebb partnert a féltucatnyi - egyéb kurd, szunnita, síita, illetve keresztény, turkomán és jezidi - lista közül. De az amerikaiak nyilvánvalóan jobban örülnének az Ijad Allavi volt kormányfő vezette, 25 helyet szerzett világi Iraki Nemzeti Lista, vagy az összesen 55 mandátumot összegyűjtő két nagy szunnita pártszövetség bevonásának. A legnagyobb szunnita blokk, a 44 képviselővel rendelkező Iraki Egyetértés Frontja vasárnap jelezte is, hogy kész tárgyalni a síitákkal és a kurdokkal egy nemzeti egységkormány létrehozásáról.

Csakhogy a tavaly januári választást jórészt bojkottáló szunniták ezúttal azért szavaztak - a három szunnita többségű tartományban még az országos átlagnál is magasabb volt a részvételi arány -, hogy kellő parlamenti erővel módosíthassák a tavaly októberi népszavazáson elfogadott alkotmányt. Erre a síitáktól és a kurdoktól amerikai nyomásra kicsikart ígéretet is kaptak, az új parlament - igaz, csak kétharmados többséggel - módosíthatja az alaptörvényt. A síiták azonban máris jelezték, érdemben nem akarnak változtatni az alaptörvényen.

A szunniták sérelme, hogy az alkotmány regionális autonómiára vonatkozó passzusai északon a kurdoknak, délen pedig a síitáknak juttatják a kőolajkincs feletti ellenőrzést, sőt akár az ország feldarabolódásához is vezethetnek. A szunniták abban reménykednek, hogy a központi hatalom gyengítését ellenző világi és síita erőkkel szövetkezve sikerül változtatni a föderációs alkotmányon. Nyugati elemzők szerint azonban erre nem sok az esély, és a parttalan viták helyett a szunnitáknak inkább arra kellene összpontosítaniuk, hogy miként jönnének létre és működnének az autonóm területek. Az ezeket szabályozó törvényeket ugyanis az új parlamentnek kell kidolgoznia.

A Kurd Szövetséget alkotó két nagy kurd párt mindenesetre a hétvégén megállapodott abban, hogy egységesíti az általuk vezetett két külön adminisztrációt az északi kurd autonóm területen. A Kurd Demokrata Párt és a Kurdisztáni Hazafias Unió saját területén saját kormánnyal rendelkezik, és bár a kilencvenes évek elején még egymás ellen harcoltak, azóta szövetségi politikát folytatnak a kurd autonómia fenntartása érdekében. A két erő további közeledése azt is jelezheti, hogy még jobban erősíteni akarják az önállóságukat, alátámasztva azokat a szunnita félelmeket, melyek szerint a kurdok valódi célja a függetlenség.

Bármilyen kormány jön is létre, bizonyosnak látszik, hogy a síita iszlámista pártok fogják alapvetően meghatározni Irak jövőjét. Ráadásul a síita szövetség legerősebb tagját, az Iraki Iszlamista Forradalom Legfelső Tanácsát (SCIRI) olyan papok vezetik, akik éveket töltöttek iráni száműzetésben, jó kapcsolatokat tartanak fenn Teheránnal, sőt személyesen Mahmúd Ahmadinedzsád ultrakonzervatív iráni elnökkel is. A pártot és milíciáját, a húszezres Badr Brigádokat Irán pénzeli, a SCIRI választási kampányához is Teherán járult hozzá a legnagyobb mértékben. Mindez furcsa kimenetele az iraki rendezésnek az Egyesült Államok számára, amely kénytelen eltűrni, hogy - eddig 2200 katonája életének és a több százmilliárd dolláros hadivállalkozásnak az árán - legádázabb ellenségéhez, Iránhoz közel álló politikai erők lépnek az iraki hatalmi vákuumba.

A választás azt is megmutatta, hogy majd három évvel Szaddám Huszein bukása után az irakiak etnikai-vallási alapon szavaztak, a különféle közösségeket egyszerre képviselni igyekvő, Allavi vezette lista mandátumainak száma majdnem a felére csökkent. Vagyis az iraki politikát az etnikai-vallási hovatartozás határozza meg, ami kétségkívül veszélyezteti az ország területi integritását.

A szunnitáknak a koalíciós kormányban való esetleges részvétele nem jelenti az erőszak automatikus mérséklését. Több gerillavezér - mint például Abu Huda al-Aszlam, a Mudzsahed Hadsereg Brigádjai nevű milícia egyik vezetője - is jelezte, hogy fokozzák a fegyveres ellenállást. Iraki elemzők szerint a lázadók pacifikálása hosszú és bonyolult feladat. Néhány szunnita politikus miniszteri kinevezése ugyanis - vélik - nem fogja meghatni a Huszeinhez hű erőket, nem is beszélve az al-Káidához köthető fegyveresekről. A politikai folyamatba betagozódó szunnita erők ugyanis csak korlátozott befolyással bírnak a régi Baath Párt hatalmi elitje felett, és jószerivel semmilyen hatással nincsenek a külföldi vagy a hazai muszlim fundamentalista csoportokra - vélekedett Hazim al-Naimi, a bagdadi Musztanszaríja Egyetem politológusa.

Az iraki kormánytisztviselők ugyanakkor bátorítónak tartják, hogy repedéseket vélnek felfedezni a baathisták és az al-Káida amúgy laza szövetségén. A Huszein egykori hadseregében szolgáló al-Aszlam gerillavezér például azt is kijelentette: "Elegünk van abból, hogy az al-Káida bombáinak szunniták is áldozatul esnek." A kormány egyébként az ellenállás hátországának tartott szunnita tartományokban píárkampányba kezdett, a múlt héten például 75 millió dolláros segélyt ígérve Anbar tartománynak. Ibrahim Dzsafari kormányfő üzenete azonban nem egyértelmű: egyszer a politikához való csatlakozásra ösztönzi a lázadókat, máskor meg kijelenti, nem tárgyal velük.

KERESZTES IMRE
<|im_start|>user
"Meg lennék lepődve, ha márciusig létrejönne az új iraki kormány" - érzékeltette a feladat bonyolultságát egy magát megnevezni nem kívánó nyugati diplomata Bagdadban. A december 15-ei parlamenti választás múlt pénteken közzétett hivatalos végeredménye láttán még a derűlátóbb elemzők is egyetértenek azzal, hogy valóban hosszú alkudozásokra lehet számítani. Annál is inkább, mivel a tavaly januári választások után is több hónapra volt szükség ahhoz, hogy felálljon az ideiglenes kormány. Most még nagyobb a tét, hiszen a következő kabinet elméletileg négy évre alakul meg, és ellentétben az egy évvel ezelőtti helyzettel, ezúttal a szunniták is beszállnak a hatalomért vívott alkudozásokba a síiták és a kurdok mellett.

Nem szerzett abszolút többséget a vallásos síita pártok blokkja, az Egyesült Iraki Szövetség, amely a 275 fős törvényhozásban 128 mandátumot tudhat a magáénak, ami 12-vel kevesebb, mint a távozó törvényhozásban lévő frakciójuk létszáma. Az első számú koalíciós partnernek az 53 helyet kapott Kurd Szövetség ígérkezik, amely egyébként ugyancsak gyengébben szerepelt, mint egy éve, hiszen 22 mandátummal kevesebbel kellett beérnie. Persze a kurdok parlamenti erejének gyengülését magyarázhatja, hogy a tavaly januári 58 százalékos részvétel után a decemberi választáson több mint 75 százalékban járultak az urnák elé a szavazók, miközben a kurd voksolási kedv valószínűleg nem változott.

A jelenlegi kormányt is alkotó síita-kurd szövetség most nem érné el a kétharmados többséget, ahhoz be kéne még vonni egy vagy két kisebb partnert a féltucatnyi - egyéb kurd, szunnita, síita, illetve keresztény, turkomán és jezidi - lista közül. De az amerikaiak nyilvánvalóan jobban örülnének az Ijad Allavi volt kormányfő vezette, 25 helyet szerzett világi Iraki Nemzeti Lista, vagy az összesen 55 mandátumot összegyűjtő két nagy szunnita pártszövetség bevonásának. A legnagyobb szunnita blokk, a 44 képviselővel rendelkező Iraki Egyetértés Frontja vasárnap jelezte is, hogy kész tárgyalni a síitákkal és a kurdokkal egy nemzeti egységkormány létrehozásáról.

Csakhogy a tavaly januári választást jórészt bojkottáló szunniták ezúttal azért szavaztak - a három szunnita többségű tartományban még az országos átlagnál is magasabb volt a részvételi arány -, hogy kellő parlamenti erővel módosíthassák a tavaly októberi népszavazáson elfogadott alkotmányt. Erre a síitáktól és a kurdoktól amerikai nyomásra kicsikart ígéretet is kaptak, az új parlament - igaz, csak kétharmados többséggel - módosíthatja az alaptörvényt. A síiták azonban máris jelezték, érdemben nem akarnak változtatni az alaptörvényen.

A szunniták sérelme, hogy az alkotmány regionális autonómiára vonatkozó passzusai északon a kurdoknak, délen pedig a síitáknak juttatják a kőolajkincs feletti ellenőrzést, sőt akár az ország feldarabolódásához is vezethetnek. A szunniták abban reménykednek, hogy a központi hatalom gyengítését ellenző világi és síita erőkkel szövetkezve sikerül változtatni a föderációs alkotmányon. Nyugati elemzők szerint azonban erre nem sok az esély, és a parttalan viták helyett a szunnitáknak inkább arra kellene összpontosítaniuk, hogy miként jönnének létre és működnének az autonóm területek. Az ezeket szabályozó törvényeket ugyanis az új parlamentnek kell kidolgoznia.

A Kurd Szövetséget alkotó két nagy kurd párt mindenesetre a hétvégén megállapodott abban, hogy egységesíti az általuk vezetett két külön adminisztrációt az északi kurd autonóm területen. A Kurd Demokrata Párt és a Kurdisztáni Hazafias Unió saját területén saját kormánnyal rendelkezik, és bár a kilencvenes évek elején még egymás ellen harcoltak, azóta szövetségi politikát folytatnak a kurd autonómia fenntartása érdekében. A két erő további közeledése azt is jelezheti, hogy még jobban erősíteni akarják az önállóságukat, alátámasztva azokat a szunnita félelmeket, melyek szerint a kurdok valódi célja a függetlenség.

Bármilyen kormány jön is létre, bizonyosnak látszik, hogy a síita iszlámista pártok fogják alapvetően meghatározni Irak jövőjét. Ráadásul a síita szövetség legerősebb tagját, az Iraki Iszlamista Forradalom Legfelső Tanácsát (SCIRI) olyan papok vezetik, akik éveket töltöttek iráni száműzetésben, jó kapcsolatokat tartanak fenn Teheránnal, sőt személyesen Mahmúd Ahmadinedzsád ultrakonzervatív iráni elnökkel is. A pártot és milíciáját, a húszezres Badr Brigádokat Irán pénzeli, a SCIRI választási kampányához is Teherán járult hozzá a legnagyobb mértékben. Mindez furcsa kimenetele az iraki rendezésnek az Egyesült Államok számára, amely kénytelen eltűrni, hogy - eddig 2200 katonája életének és a több százmilliárd dolláros hadivállalkozásnak az árán - legádázabb ellenségéhez, Iránhoz közel álló politikai erők lépnek az iraki hatalmi vákuumba.

A választás azt is megmutatta, hogy majd három évvel Szaddám Huszein bukása után az irakiak etnikai-vallási alapon szavaztak, a különféle közösségeket egyszerre képviselni igyekvő, Allavi vezette lista mandátumainak száma majdnem a felére csökkent. Vagyis az iraki politikát az etnikai-vallási hovatartozás határozza meg, ami kétségkívül veszélyezteti az ország területi integritását.

A szunnitáknak a koalíciós kormányban való esetleges részvétele nem jelenti az erőszak automatikus mérséklését. Több gerillavezér - mint például Abu Huda al-Aszlam, a Mudzsahed Hadsereg Brigádjai nevű milícia egyik vezetője - is jelezte, hogy fokozzák a fegyveres ellenállást. Iraki elemzők szerint a lázadók pacifikálása hosszú és bonyolult feladat. Néhány szunnita politikus miniszteri kinevezése ugyanis - vélik - nem fogja meghatni a Huszeinhez hű erőket, nem is beszélve az al-Káidához köthető fegyveresekről. A politikai folyamatba betagozódó szunnita erők ugyanis csak korlátozott befolyással bírnak a régi Baath Párt hatalmi elitje felett, és jószerivel semmilyen hatással nincsenek a külföldi vagy a hazai muszlim fundamentalista csoportokra - vélekedett Hazim al-Naimi, a bagdadi Musztanszaríja Egyetem politológusa.

Az iraki kormánytisztviselők ugyanakkor bátorítónak tartják, hogy repedéseket vélnek felfedezni a baathisták és az al-Káida amúgy laza szövetségén. A Huszein egykori hadseregében szolgáló al-Aszlam gerillavezér például azt is kijelentette: "Elegünk van abból, hogy az al-Káida bombáinak szunniták is áldozatul esnek." A kormány egyébként az ellenállás hátországának tartott szunnita tartományokban píárkampányba kezdett, a múlt héten például 75 millió dolláros segélyt ígérve Anbar tartománynak. Ibrahim Dzsafari kormányfő üzenete azonban nem egyértelmű: egyszer a politikához való csatlakozásra ösztönzi a lázadókat, máskor meg kijelenti, nem tárgyal velük.

KERESZTES IMRE

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Hetekig-hónapokig is eltarthat, míg megalakul Irak új kormánya a decemberi választás végeredményének múlt heti közzététele után. Biztosnak látszik viszont, hogy az iszlamista és Irán-barát erőknek döntő szavuk lesz az új kormányban, mint ahogy az is, hogy az erőszak még jó ideig nem csillapodik.<|im_end|>