A mosoly puszta formalitás
Egy júniusi hajnalon érkeztem a bolíviai La Pazba. Utazás elõtt pár nappal már nem is annyira az ország iránti kíváncsiság, mint inkább a magasságtól és az oxigénhiánytól való félelem uralkodott el rajtam. De aztán a bolíviai kultúra szépen-lassan begyûrûzött a fejembe, és a kezdeti magassági betegséget felváltották az inka világokról és istenekrõl szóló mondák.
Chilében takarító bolíviai vendégmunkások mesélték, hogy mikor évente egyszer hazautaznak, néha még õk is megszédülnek a magasságban. Pár óra erejéig már voltam 4500 méter felett Chilében, most azonban napokat készültem odafönn tölteni, és nem tudtam, hogyan fog reagálni a szervezetem.
A kora reggeli órákban, amikor La Pazban becsekkoltam a szállásomra, a recepciós lány elõzékenyen felvilágosított, hogy négybõl általában egy embernél jön elõ a magassági betegség, amely szédüléssel, hányással, rosszabb esetben ájulással jár. Majd megnyugtatóan hozzátette, hogy a múlt héten egy turistacsaládban meglepõ módon az apa dobta ki a taccsot.

Nem néznek a szemedbe

Rajtam egyelõre nem mutatkozott semmilyen tünet, úgyhogy délután nagy lendülettel indultam el felfedezni a várost. La Paz 3600 méteren fekszik egy dimbes-dombos völgyben. Eleinte energikusan vágtam neki egy-egy kaptatónak, ám az oxigénhiány miatt meglepõen hamar zihálni kezdtem, és levegõért kapkodtam. Így akarva-akaratlanul is felvettem La Paz ritmusát, és lassan hömpölyögtem a tömeggel az utcákon. Nem véletlenül kíséri mindig nagy figyelem a La Pazban játszódó dél-amerikai focibajnokságokat. A külföldi játékosoknak igazi kihívás felvenni a ritmust bolíviai partnereikkel, általában még a jobb csapatok is megelégszenek a döntetlennel. Talán ennek is köszönhetõ, hogy Bolíviában a foci az egyik legnépszerûbb sport.
A szomszédos Chiléhez és Argentínához képest Bolíviában mintha teljesen más világba csöppentem volna. A helybeliek évszázadokkal ezelõtti divat szerint öltözködtek, a nõk két oldalt fonott hajjal, fejükön 19. századi, európai karimás keménykalappal, vastag és fényes szoknyában, a pollerában, hátukon a tipikus, színes bolíviai kendõvel cipelték portékájukat vagy gyermeküket. Állítólag a spanyol hódítók hozták be és kényszerítették rá az õslakosokra ezt az öltözéket. Mára azonban ezek a ruhadarabok már státuszszimbólumnak számítanak, és a bolíviaiak büszkén viselik õket.

A helyiek a házfalak tövében árulták portékáikat, vagy sütötték a kolbászt. Az utcán terjengõ orrfacsaró olajszag miatt a kolbászra nem fanyalodtam rá, de a helyben facsart narancslére egybõl lecsaptam, már csak azért is, mert nagyon olcsón árulták. Vásárlás közben meglepetten vettem észre, hogy egyik árus sem néz a szemembe. Bár hozzám beszéltek, közben elnéztek a vállam fölött, és a köszönésemet sem viszonozták. Nem tagadom, megsértõdtem egy kicsit.
Este egy helyi fiatallal, Marcelóval volt találkozóm, akivel az interneten vettem fel a kapcsolatot. Marcelo évekig élt külföldön a világ különbözõ pontjain, és egyetemen tanult társaihoz hasonlóan már nem tradicionálisan öltözködött. Egyik elsõ kérdésem az volt hozzá, miért ilyen barátságtalanok velem a bolíviaiak. A válasza meglepõen egyszerû volt: a bolíviaiak számára a mosolygás vagy a köszönés csak formalitás, amit nem tartanak fontosnak. Ennél sokkal lényegesebbek számukra a belsõ értékek és az a színes kultúra, mely körülveszi õket. Ezt a következõ napokban én is megtapasztaltam.

Három tájegység, három mentalitás

Marcelo szerint azért nem mindenhol ilyen zárkózottak az emberek. Bolívia három egymástól elkülönülõ tájegységbõl áll, és ennek megfelelõen három életvitel és mentalitás létezik. A hegyvidéki Nyugat-Bolíviában, ahol La Paz és Potosí is található, az emberek a nehézkes közlekedés miatt sokkal elszigeteltebben élnek, és konzervatívabbak. Az ország középsõ részén a modern, nyitott életvitel a jellemzõ, itt található a fõváros, Sucre, valamint Santa Cruz. A Brazíliával határos keleti oldalon pedig újra egy elszigeteltebb, õserdõvel borított rész következik.
Nekem csak a nyugati, andoki rész feltérképezésére volt idõm, így másnap a La Paztól mindössze 100 kilométerre fekvõ Titicaca-tavat látogattam meg. A tó Bolívia és Peru határán található, 3812 méter magasan, és ezzel a világ legmagasabban fekvõ, hajózható tava. Szürke gránitos vulkáni kráterben fekszik, és az inkák szerint felülnézetbõl egy szaladó pumára hasonlít. Innen ered a neve, a titicaca ugyanis inka nyelven szürke pumát jelent. Érdekes kérdés, vajon az inkák hogyan tudtak felülnézeti képet kapni mûhold segítsége nélkül, de ez már valószínûleg az õ titkuk marad.

A legenda szerint az elsõ inka férfi és nõ a Titicaca-tó legnagyobb szigetén, az Isla del Solón látta meg a napvilágot, ezért a sziget ma is szent helynek számít. A Copacabana nevû városkából indult a hajónk a szigetre. A fedélzeten csatlakozott a csoporthoz Carlos, aki az egyórás út alatt némi borravaló fejében bolíviai népi dallamokat csalt fuvolájába. Ahogy a szigetet elértük, Carlos eltette a fuvoláját, és felcsapott idegenvezetõnek. Szívesen csatlakoztam hozzá egy Dél-Amerikában nyelvet oktató francia sráccal, így hármasban barangoltuk be a sziget déli oldalát.
Carlostól megtudtuk, hogy a szigetet ma körülbelül háromezer ajmara indián lakja. Ez egy zárt közösség, amelynek tagjai az ételtõl kezdve a kétkezi munkáig mindent megosztanak egymással. Olyan érzésem volt, mintha az Avatár címû filmben járnék, ahol az emberek, a természet és az istenek szoros kapcsolatban állnak egymással. Carlos arról is mesélt, hogy a sziget nemcsak az inka kultúra bölcsõje, hanem innen ered a fiatalság kútjának forrása, amelybõl háromszor kell inni, hogy elnyerjük az örök ifjúságot.

Természetesen ittam a forrásból, csak éppen nem háromszor, ahogy kellett volna. A fénykép kedvéért ugyanis negyedszerre is belekortyoltam a vízbe. Carlos tanácstalanul rázta a fejét, hogy hatásos lesz-e így a varázslat. Indulás elõtt kokaleveleket áldoztunk a sziget szirtjén álló Nap-templomban, majd visszaindultunk a kikötõbe.

Vendégeld meg a faludat!

Hálából, amiért igénybe vettem idegenvezetõi szolgáltatását, Carlos a visszaúton bizalmas barátjává fogadott. Elárulta, hogy Peruban született, és a környezõ falvakban minden létezõ munkát elvállal, hogy spórolni tudjon. Az õ közösségükben ugyanis az a szokás, hogy évente egyszer valamelyikük vendégül látja a falu teljes lakosságát, ami Carlos esetében négyszáz embert jelent. Csak úgy válhat az ember a közösség tiszteletbeli tagjává, ha legalább egyszer képes állni egy ilyen vendégség költségeit.
Carlos úgy érzi, az lenne élete legboldogabb napja, ha falujának lakói végre az õ mulatságán vigadhatnának. Mint barátját, engem is meghívott, bár idõpontot még nem tudott mondani. Mire a hajó kikötött, már elviselhetetlenül sajgott a fejem. Nem tudtam, hogy a tavon fújó szél vagy az oxigénhiány okozta-e. Carlos tanácsára a kikötõben megittam egy kokalevélbõl készült teát, majd búcsút mondtunk egymásnak.

A fejfájást végül a kiadós alvás tüntette el másnap reggelre, így frissen és egészségesen indulhattam a La Paztól ötven kilométerre fekvõ Tiahuanacóba, ajmara nyelven Tiwanakuba. Sokan nem tudják, hogy Isla del Soltól mindössze száz kilométerre, Tiahuanacóban található a preinka kultúra bölcsõje. Az inka kultúra is elég távolinak tûnik, de kiderült, hogy már korábban is létezett itt egy fejlett társadalom i. e. 1500 és i. sz. 1200 között. Az istenek tiszteletére totemeket és templomokat emeltek, és olyan szimbólumrendszerrel rendelkeztek, amelyben mindennek megvolt a helye és a miértje.

Idegenvezetõnk, Leo a helyiekre jellemzõen érzelmektõl és formalitásoktól mentesen beszélt. A történetek azonban annyira csodálatosak voltak, hogy a templomromok között járva szemeink elõtt életre keltek a tuwanakuk istenei, a napról szóló legendák és a túlvilági életrõl szõtt mondák. A tiwanakuk az életben és a halál után is három-három szintet különböztettek meg: az égi, a földi és a föld alatti világot. Leo elmesélte, mit jelentenek az andoki zászlók kockái.

A hétszer hetes négyzet alakú zászlón a szivárvány hét színe fut átlósan, és mint az andoki kultúrában mindennek, a színeknek is külön jelentésük van. A piros a földet és az embert, a narancs a kultúrát, a sárga az energiát, a fehér az idõt, a zöld a természetet, a kék a mennyországot, míg a lila az andoki ideológiát szimbolizálja. A kockák elrendezése a középsõtõl kifelé indulva a halál utáni élet magasabb szintjeit jelenti. Leo azt is elmondta, hogy itt ünneplik meg minden év június 21-én az év legrövidebb napját, a tiahuanacói új év kezdetét. Tavaly a dalai láma is ellátogatott a nagy ünnepségre.

Bolíviai utam következõ állomása a világ legmagasabban fekvõ városa, Potosí volt. Az ország nyugati része háromezer méteres magasságával az egyik olyan különleges hely, ahol az emberek nagyon közel vannak az éghez. Ezt már mind a tiwanakuk, mind az utánuk érkezõ inkák felfedezték. Míg Potosí 4090 méteres magasságával büszkén nevezi magát az éghez legközelebb álló városnak, addig Bolívia mottója az, hogy a világon itt a legtisztább az ég. Utam során valóban csak a kék eget láttam, és egy olyan kultúrát, amelyben ég és föld évezredek óta rendkívül szorosan összefonódik.
A hegyvidéki táj miatt az andoki kultúra máig nagyon zárt közeg, pont ez védi meg a globalizáció káros hatásaitól. Az érintetlen természetben - ha jól kinyitjuk a szemünket és a lelkünket - talán még valamelyik õsi istent is megpillanthatjuk az azúrkék tavakban vagy a látóhatár horizontján.
Titicaca-tó magassági betegség élménybeszámoló Copacabana Potosi utazás Tiahuanaco La Paz Dél-Amerika Santa Cruz Sucre Bolívia
<|im_start|>user
Chilében takarító bolíviai vendégmunkások mesélték, hogy mikor évente egyszer hazautaznak, néha még õk is megszédülnek a magasságban. Pár óra erejéig már voltam 4500 méter felett Chilében, most azonban napokat készültem odafönn tölteni, és nem tudtam, hogyan fog reagálni a szervezetem.
A kora reggeli órákban, amikor La Pazban becsekkoltam a szállásomra, a recepciós lány elõzékenyen felvilágosított, hogy négybõl általában egy embernél jön elõ a magassági betegség, amely szédüléssel, hányással, rosszabb esetben ájulással jár. Majd megnyugtatóan hozzátette, hogy a múlt héten egy turistacsaládban meglepõ módon az apa dobta ki a taccsot.

Nem néznek a szemedbe

Rajtam egyelõre nem mutatkozott semmilyen tünet, úgyhogy délután nagy lendülettel indultam el felfedezni a várost. La Paz 3600 méteren fekszik egy dimbes-dombos völgyben. Eleinte energikusan vágtam neki egy-egy kaptatónak, ám az oxigénhiány miatt meglepõen hamar zihálni kezdtem, és levegõért kapkodtam. Így akarva-akaratlanul is felvettem La Paz ritmusát, és lassan hömpölyögtem a tömeggel az utcákon. Nem véletlenül kíséri mindig nagy figyelem a La Pazban játszódó dél-amerikai focibajnokságokat. A külföldi játékosoknak igazi kihívás felvenni a ritmust bolíviai partnereikkel, általában még a jobb csapatok is megelégszenek a döntetlennel. Talán ennek is köszönhetõ, hogy Bolíviában a foci az egyik legnépszerûbb sport.
A szomszédos Chiléhez és Argentínához képest Bolíviában mintha teljesen más világba csöppentem volna. A helybeliek évszázadokkal ezelõtti divat szerint öltözködtek, a nõk két oldalt fonott hajjal, fejükön 19. századi, európai karimás keménykalappal, vastag és fényes szoknyában, a pollerában, hátukon a tipikus, színes bolíviai kendõvel cipelték portékájukat vagy gyermeküket. Állítólag a spanyol hódítók hozták be és kényszerítették rá az õslakosokra ezt az öltözéket. Mára azonban ezek a ruhadarabok már státuszszimbólumnak számítanak, és a bolíviaiak büszkén viselik õket.

A helyiek a házfalak tövében árulták portékáikat, vagy sütötték a kolbászt. Az utcán terjengõ orrfacsaró olajszag miatt a kolbászra nem fanyalodtam rá, de a helyben facsart narancslére egybõl lecsaptam, már csak azért is, mert nagyon olcsón árulták. Vásárlás közben meglepetten vettem észre, hogy egyik árus sem néz a szemembe. Bár hozzám beszéltek, közben elnéztek a vállam fölött, és a köszönésemet sem viszonozták. Nem tagadom, megsértõdtem egy kicsit.
Este egy helyi fiatallal, Marcelóval volt találkozóm, akivel az interneten vettem fel a kapcsolatot. Marcelo évekig élt külföldön a világ különbözõ pontjain, és egyetemen tanult társaihoz hasonlóan már nem tradicionálisan öltözködött. Egyik elsõ kérdésem az volt hozzá, miért ilyen barátságtalanok velem a bolíviaiak. A válasza meglepõen egyszerû volt: a bolíviaiak számára a mosolygás vagy a köszönés csak formalitás, amit nem tartanak fontosnak. Ennél sokkal lényegesebbek számukra a belsõ értékek és az a színes kultúra, mely körülveszi õket. Ezt a következõ napokban én is megtapasztaltam.

Három tájegység, három mentalitás

Marcelo szerint azért nem mindenhol ilyen zárkózottak az emberek. Bolívia három egymástól elkülönülõ tájegységbõl áll, és ennek megfelelõen három életvitel és mentalitás létezik. A hegyvidéki Nyugat-Bolíviában, ahol La Paz és Potosí is található, az emberek a nehézkes közlekedés miatt sokkal elszigeteltebben élnek, és konzervatívabbak. Az ország középsõ részén a modern, nyitott életvitel a jellemzõ, itt található a fõváros, Sucre, valamint Santa Cruz. A Brazíliával határos keleti oldalon pedig újra egy elszigeteltebb, õserdõvel borított rész következik.
Nekem csak a nyugati, andoki rész feltérképezésére volt idõm, így másnap a La Paztól mindössze 100 kilométerre fekvõ Titicaca-tavat látogattam meg. A tó Bolívia és Peru határán található, 3812 méter magasan, és ezzel a világ legmagasabban fekvõ, hajózható tava. Szürke gránitos vulkáni kráterben fekszik, és az inkák szerint felülnézetbõl egy szaladó pumára hasonlít. Innen ered a neve, a titicaca ugyanis inka nyelven szürke pumát jelent. Érdekes kérdés, vajon az inkák hogyan tudtak felülnézeti képet kapni mûhold segítsége nélkül, de ez már valószínûleg az õ titkuk marad.

A legenda szerint az elsõ inka férfi és nõ a Titicaca-tó legnagyobb szigetén, az Isla del Solón látta meg a napvilágot, ezért a sziget ma is szent helynek számít. A Copacabana nevû városkából indult a hajónk a szigetre. A fedélzeten csatlakozott a csoporthoz Carlos, aki az egyórás út alatt némi borravaló fejében bolíviai népi dallamokat csalt fuvolájába. Ahogy a szigetet elértük, Carlos eltette a fuvoláját, és felcsapott idegenvezetõnek. Szívesen csatlakoztam hozzá egy Dél-Amerikában nyelvet oktató francia sráccal, így hármasban barangoltuk be a sziget déli oldalát.
Carlostól megtudtuk, hogy a szigetet ma körülbelül háromezer ajmara indián lakja. Ez egy zárt közösség, amelynek tagjai az ételtõl kezdve a kétkezi munkáig mindent megosztanak egymással. Olyan érzésem volt, mintha az Avatár címû filmben járnék, ahol az emberek, a természet és az istenek szoros kapcsolatban állnak egymással. Carlos arról is mesélt, hogy a sziget nemcsak az inka kultúra bölcsõje, hanem innen ered a fiatalság kútjának forrása, amelybõl háromszor kell inni, hogy elnyerjük az örök ifjúságot.

Természetesen ittam a forrásból, csak éppen nem háromszor, ahogy kellett volna. A fénykép kedvéért ugyanis negyedszerre is belekortyoltam a vízbe. Carlos tanácstalanul rázta a fejét, hogy hatásos lesz-e így a varázslat. Indulás elõtt kokaleveleket áldoztunk a sziget szirtjén álló Nap-templomban, majd visszaindultunk a kikötõbe.

Vendégeld meg a faludat!

Hálából, amiért igénybe vettem idegenvezetõi szolgáltatását, Carlos a visszaúton bizalmas barátjává fogadott. Elárulta, hogy Peruban született, és a környezõ falvakban minden létezõ munkát elvállal, hogy spórolni tudjon. Az õ közösségükben ugyanis az a szokás, hogy évente egyszer valamelyikük vendégül látja a falu teljes lakosságát, ami Carlos esetében négyszáz embert jelent. Csak úgy válhat az ember a közösség tiszteletbeli tagjává, ha legalább egyszer képes állni egy ilyen vendégség költségeit.
Carlos úgy érzi, az lenne élete legboldogabb napja, ha falujának lakói végre az õ mulatságán vigadhatnának. Mint barátját, engem is meghívott, bár idõpontot még nem tudott mondani. Mire a hajó kikötött, már elviselhetetlenül sajgott a fejem. Nem tudtam, hogy a tavon fújó szél vagy az oxigénhiány okozta-e. Carlos tanácsára a kikötõben megittam egy kokalevélbõl készült teát, majd búcsút mondtunk egymásnak.

A fejfájást végül a kiadós alvás tüntette el másnap reggelre, így frissen és egészségesen indulhattam a La Paztól ötven kilométerre fekvõ Tiahuanacóba, ajmara nyelven Tiwanakuba. Sokan nem tudják, hogy Isla del Soltól mindössze száz kilométerre, Tiahuanacóban található a preinka kultúra bölcsõje. Az inka kultúra is elég távolinak tûnik, de kiderült, hogy már korábban is létezett itt egy fejlett társadalom i. e. 1500 és i. sz. 1200 között. Az istenek tiszteletére totemeket és templomokat emeltek, és olyan szimbólumrendszerrel rendelkeztek, amelyben mindennek megvolt a helye és a miértje.

Idegenvezetõnk, Leo a helyiekre jellemzõen érzelmektõl és formalitásoktól mentesen beszélt. A történetek azonban annyira csodálatosak voltak, hogy a templomromok között járva szemeink elõtt életre keltek a tuwanakuk istenei, a napról szóló legendák és a túlvilági életrõl szõtt mondák. A tiwanakuk az életben és a halál után is három-három szintet különböztettek meg: az égi, a földi és a föld alatti világot. Leo elmesélte, mit jelentenek az andoki zászlók kockái.

A hétszer hetes négyzet alakú zászlón a szivárvány hét színe fut átlósan, és mint az andoki kultúrában mindennek, a színeknek is külön jelentésük van. A piros a földet és az embert, a narancs a kultúrát, a sárga az energiát, a fehér az idõt, a zöld a természetet, a kék a mennyországot, míg a lila az andoki ideológiát szimbolizálja. A kockák elrendezése a középsõtõl kifelé indulva a halál utáni élet magasabb szintjeit jelenti. Leo azt is elmondta, hogy itt ünneplik meg minden év június 21-én az év legrövidebb napját, a tiahuanacói új év kezdetét. Tavaly a dalai láma is ellátogatott a nagy ünnepségre.

Bolíviai utam következõ állomása a világ legmagasabban fekvõ városa, Potosí volt. Az ország nyugati része háromezer méteres magasságával az egyik olyan különleges hely, ahol az emberek nagyon közel vannak az éghez. Ezt már mind a tiwanakuk, mind az utánuk érkezõ inkák felfedezték. Míg Potosí 4090 méteres magasságával büszkén nevezi magát az éghez legközelebb álló városnak, addig Bolívia mottója az, hogy a világon itt a legtisztább az ég. Utam során valóban csak a kék eget láttam, és egy olyan kultúrát, amelyben ég és föld évezredek óta rendkívül szorosan összefonódik.
A hegyvidéki táj miatt az andoki kultúra máig nagyon zárt közeg, pont ez védi meg a globalizáció káros hatásaitól. Az érintetlen természetben - ha jól kinyitjuk a szemünket és a lelkünket - talán még valamelyik õsi istent is megpillanthatjuk az azúrkék tavakban vagy a látóhatár horizontján.

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Egy júniusi hajnalon érkeztem a bolíviai La Pazba. Utazás elõtt pár nappal már nem is annyira az ország iránti kíváncsiság, mint inkább a magasságtól és az oxigénhiánytól való félelem uralkodott el rajtam. De aztán a bolíviai kultúra szépen-lassan begyûrûzött a fejembe, és a kezdeti magassági betegséget felváltották az inka világokról és istenekrõl szóló mondák.<|im_end|>