Ember ez egyáltalán?
Szin Donghjok tizennégy évesen az elsõ sorból nézte végig, ahogy felakasztják az anyját és agyonlövik a bátyját egy észak-koreai kényszermunkatáborban, szökési kísérletért. Tizenhárom évvel késõbb vallotta be magának, hogy igenis gyötri a lelkiismeret, mert õ árulta el õket. Júniusban kitüntetést kapott, kezd berendezkedni a szabad világban, rádiómûsort vezet, barátai vannak, de még mindig rémálmok gyötrik idõnként.
Észak-Korea hat munkatáborának egyikében, a Phenjantól mintegy 80 kilométerre lévõ 14-esben született Szin Donghjok, 1982-ben. Némelyik táborból idõvel szabadon engedik a foglyokat, a 14-es azonban nem ilyen, hanem egy szigorúan õrzött zóna, ahol semmiféle perspektíva nincs a rabok elõtt: dolgoznak, amíg bírják erõvel, el nem viszi õket valamilyen betegség, vagy ki nem végzik õket valamilyen vétségért.
A 14-es tábor afféle állam az államban, határ gyanánt magasfeszültségû elektromos kerítéssel, szénbányával, gyárakkal, erdõvel, földdel. És iskolával, ahol a táborban születettekbe beleverik az õröknek való feltétlen engedelmességet, ahol nagyobb ételadaggal jutalmazzák, ha beárulják a szabályszegõket. "Mossátok le apátok és anyátok bûneit, dolgozzatok keményen!" - mondta az igazgató az iskolai gyûléseken.

Szin valóban a családja miatt bûnhõdött: apjának két testvére még 1951-ben, a koreai háború idején délre menekült. A szökés a legsúlyosabb bûnök közé tartozik a katonai diktatúrában, Kim Ir Szen direktívája szerint a harmadik generációig büntetendõ, ezért vitték el Szin apját is 1965-ben a 14-es táborba.

Árulástól a szabadulásig

Szin a táborban elérhetõ legnagyobb jutalom gyümölcse volt: apja a jól végzett munkával kiérdemelt egy feleséget, akit az õrök választottak ki a számára, és akivel öt éjszakát tölthetett évente. A párnak két fiúgyereke született. Az engedély nélkül létesített szexuális kapcsolatokat ugyanakkor "azonnali fõbelövéssel" büntette a tábor szabályzata.

Szin ezen szabályzat mentén gondolkodott. Az állandó éhezés miatt az anyját riválisának tekintette, akivel az ételért harcol, beköpte a társait, ha valamelyikük ételt lopott, és beköpték õt is, ha rajtakapták. A foglyok egymással szemben is kegyetlenek voltak.
Mikor Szin kihallgatta, hogy az anyja és a bátyja szökést tervez, halálfélelme lett, haragudott a családjára, mert ilyen esetben a táborban maradt családtagokat kivégzik, és úgy érezte, az anyjáék elárulták. Jelentette egy iskolai õrnek, aki jutalom reményében a sajátjaként adta tovább az információt.
Szint egy föld alatti börtönbe vitték, ahol meztelenre vetkõztetve, a plafonról az alatta égõ tûzhöz közelítve kínozták. Ahogy próbált elmozdulni a tûz fölül, a testét vaskampóval húzták vissza.

Elájult, majd egy cellában tért magához, lázasan, a saját ürülékében feküdve. Itt vallotta be, hogyan árulta el anyja és bátyja tervét az iskolai õrnek. Késõbb itt hallott elõször a táboron kívüli világról egy új cellatársától. Tizenhárom éves volt ekkor.
Hét hónap után szabadult. A szintén megkínzott apjával együtt egy kivégzésre vitték, az elsõ sorból kellett végignéznie, ahogy az anyját felakasztják, a bátyját pedig lelövik. Késõbb együtt dolgozott egy újonnan érkezett rabbal, aki szintén mesélt neki a szabad világról. Együtt terveztek szökést, de a barátját agyoncsapta a nagyfeszültségû kerítés. Szin az õ testén átkúszva jutott ki a külvilágba 2005-ben.

Most sem boldog

A beilleszkedésben az észak-koreai menekülteket támogató déli szervezetek segítették. Dél-Koreában kisebb iparág épül az északról szököttek segítésére, mert hosszú évekbe telik a modern világhoz való alkalmazkodás, ha egyáltalán sikerül. Az áttelepülést segítõ állami központban, a Hanavonban tanárok, pszichológusok, orvosok, karrier-tanácsadók foglalkoznak a szökevényekkel, akik szinte mind paranoiás tüneteket mutatnak, ahhoz pedig, hogy szokják a szöuli életet, kísérõkkel mennek "gyakorlatozni" plázákba, metróállomásokra.

Szin erõsen traumatizált volt, nehezen beszélt összefüggõen, bûntudat gyötörte, és rémálmai voltak. Nyolc évvel a szökése után, idén márciusban is azt mondta: "Még mindig kell egy kis idõ, hogy megszokjam, ami körülvesz." Bár több mint két évig élt az Egyesült Államokban, rendre elakadt az angoltanulásban, több emberjogi szervezetet is elhagyott, nem kötötte le semmilyen munka, nehezen talált barátokat. 2011-ben összejött egy koreai-amerikai lánnyal, de fél év után szakítottak. Egy év végi interjúban megkérdezték, hogy boldog-e, mire meglepetten elmosolyodott: "Nem, nem vagyok." Még csak tanulta a táborban nem létezõ érzéseket, úgy fogalmazott, "most alakulok át állatból emberré".

Amerikában találkozott Blaine Harden újságíróval, a Washington Post korábbi ázsiai tudósítójával, aki több mint egy éven át készített vele interjúkat. Csak hosszú ismertség után beszélt neki arról, hogy õ árulta el az anyját, attól félt, hogy azt kérdezik majd, "ember ez egyáltalán?" Ezekbõl az interjúkból született végül a Menekülés a 14-es táborból címû könyv, amelyet néhányan kétkedve fogadtak.

Nem politikai titkok tudója

"Hihetetlen történet, de Nyugaton általában nem kételkednek benne" - mondta Harden az Origónak. "Az ENSZ emberjogi bizottságának vezetõje hosszan beszélgetett Szinnel, majd a testület úgy döntött, az idén kiemelten vizsgálja az észak-koreai emberjogi bûntetteket. Az Egyesült Államok Külügyminisztériumánál a könyv hatására kezdeményezték az Észak-Korea-politika felülvizsgálatát. David Hawk, a Hidden Gulag címû tanulmány szerzõje több mint tíz év alatt hatvan egykori észak-koreai táborlakóval készített interjút, és mint mondja, Szin elbeszélései a táborról egybevágnak a korábbiakkal. Ugyancsak árulkodóak a Szin hátát és lábszárát borító maradandó sebek. Ezenkívül a táborokról részletes mûholdképek készültek, amelyeken jól láthatók az épületek."

Harden könyvében is rengeteg hivatkozás szerepel, ezenkívül Szin, illetve más volt foglyok beilleszkedését számos dél-koreai állami intézmény, alapítvány és civil szervezet felügyeli. Az újságíró kérdésünkre azt mondta, a mai napig sem szökött meg senki más a 14-es táborból, amely a hat közül talán a legszigorúbb. A mûholdképek alapján az elmúlt években a táborok területe csak tovább nõtt. "Tavaly az Amnesty International arról számolt be, hogy egy új, nagyobb biztonsági zónával vették körül a 14-es tábort, vélhetõen a Kína felé menekülés megakadályozására" - jegyezte meg Harden.
Észak-Korea többször is bérgyilkost küldött a menekültek után, de Csoma Mózes, az ELTE Koreai Tanszékének vezetõje szerint Szin esetében nem áll fenn ez a lehetõség: "Mikor északi bérgyilkosok végeztek Dél-Koreában menekültekkel, azok általában nagyobb halak voltak, fontos politikai titkok tudói. Nem hiszem, hogy a könyv fõhõse bármilyen államtitok birtokában lenne."
Csoma hozzátette, kétségtelen, hogy léteznek munkatáborok, kivégzések is vannak, Szin története igaz lehet, ám az is elképzelhetõ, hogy bizonyos részei túlzóak. Az viszont biztos, hogy a táborok az elmúlt nyolc évben sem szûntek meg, az ottani körülmények nem változtak.

A közöny bûn

Szinnek ma is fáj a múltjáról beszélni, más észak-koreai menekültekkel szemben mégsem hallgat: "Nincs más választásom. Mikor azokra gondolok, akik még mindig a táborban szenvednek, úgy érzem, mindent meg kell tennem, hogy segítsek rajtuk" - nyilatkozta márciusban. "Ha ezzel segítek, akkor beszélni fogok a nyilvánosság elõtt, konferenciákon veszek részt, nem számít, mennyire fáj újra elmesélni a történetemet, ez a legkevesebb, amit értük tehetek."

Még mindig bûntudat gyötri a családjával történtek miatt, ez kiderült az apák napi Facebook-üzenetébõl is, de lassan kezd otthonosabban mozogni a szabad világban: megkedvelte a baseballt, és már viccelõdött is Észak-Koreával.

Most Szöulban él, az InsideNK nevû civil szervezet aktivistája, rádiómûsort készít észak-koreai menekültekrõl, arról, hogyan éltek kint, és milyen beilleszkedési nehézségeik vannak Dél-Koreában. "Miután a könyv elkészült, Szin egyértelmûvé tette számomra, hogy a magánéletérõl nem nyilatkozik" - közölte Harden. "Nemrég elutazott Seattle-be, megpróbálta rendezni a kapcsolatát a koreai-amerikai lánnyal, de nem járt sikerrel, úgyhogy továbblépett. Szeretne feleséget és gyerekeket, de errõl nem tudni többet."

"Még mindig vannak rémálmai, különösen azokban a napokban, mikor az anyja haláláról kell beszélnie. Viszont az idõ haladtával ezek kevésbé horrorisztikusak. Kiegyensúlyozottabb lett, önbizalmat gyûjtött, amiben a könyve pozitív fogadtatása is segíti: mivel számos embert megérintett a története, és beszélnek az észak-koreai viszonyokról, úgy érzi, nem hiába szenvedett. Ez éles kontrasztban van az öt évvel korábbi kétségbeesésével, akkor találkoztunk elõször Dél-Koreában, ahol a terápiás jelleggel írt naplója nem váltott ki különösebb érdeklõdést."

Szin júniusban kitüntetést kapott a UN Watch nevû nonprofit szervezettõl - amelynek célja az ENSZ munkájának folyamatos civil ellenõrzése -, majd minden eddiginél nyíltabban nyilatkozott érzéseirõl: "Ha zsigerbõl cselekedhetnék, katonákat küldenék a rabok kiszabadítására, de ez jelenleg lehetetlen. Az ott történtek iránt nem maradhat közömbös a világ, mert ez a fajta közöny súlyos bûn."
Észak-Koreában jelenleg is hat büntetõtábor mûködik, melyekben mintegy 150-200 ezren raboskodnak. A 14-es tábort 1959-ben hozták létre, azaz jóval hosszabb ideje áll fenn, mint a 20. századi totális diktatúrák hasonló intézményei.
emberi jogok Észak-Korea
<|im_start|>user
Észak-Korea hat munkatáborának egyikében, a Phenjantól mintegy 80 kilométerre lévõ 14-esben született Szin Donghjok, 1982-ben. Némelyik táborból idõvel szabadon engedik a foglyokat, a 14-es azonban nem ilyen, hanem egy szigorúan õrzött zóna, ahol semmiféle perspektíva nincs a rabok elõtt: dolgoznak, amíg bírják erõvel, el nem viszi õket valamilyen betegség, vagy ki nem végzik õket valamilyen vétségért.
A 14-es tábor afféle állam az államban, határ gyanánt magasfeszültségû elektromos kerítéssel, szénbányával, gyárakkal, erdõvel, földdel. És iskolával, ahol a táborban születettekbe beleverik az õröknek való feltétlen engedelmességet, ahol nagyobb ételadaggal jutalmazzák, ha beárulják a szabályszegõket. "Mossátok le apátok és anyátok bûneit, dolgozzatok keményen!" - mondta az igazgató az iskolai gyûléseken.

Szin valóban a családja miatt bûnhõdött: apjának két testvére még 1951-ben, a koreai háború idején délre menekült. A szökés a legsúlyosabb bûnök közé tartozik a katonai diktatúrában, Kim Ir Szen direktívája szerint a harmadik generációig büntetendõ, ezért vitték el Szin apját is 1965-ben a 14-es táborba.

Árulástól a szabadulásig

Szin a táborban elérhetõ legnagyobb jutalom gyümölcse volt: apja a jól végzett munkával kiérdemelt egy feleséget, akit az õrök választottak ki a számára, és akivel öt éjszakát tölthetett évente. A párnak két fiúgyereke született. Az engedély nélkül létesített szexuális kapcsolatokat ugyanakkor "azonnali fõbelövéssel" büntette a tábor szabályzata.

Szin ezen szabályzat mentén gondolkodott. Az állandó éhezés miatt az anyját riválisának tekintette, akivel az ételért harcol, beköpte a társait, ha valamelyikük ételt lopott, és beköpték õt is, ha rajtakapták. A foglyok egymással szemben is kegyetlenek voltak.
Mikor Szin kihallgatta, hogy az anyja és a bátyja szökést tervez, halálfélelme lett, haragudott a családjára, mert ilyen esetben a táborban maradt családtagokat kivégzik, és úgy érezte, az anyjáék elárulták. Jelentette egy iskolai õrnek, aki jutalom reményében a sajátjaként adta tovább az információt.
Szint egy föld alatti börtönbe vitték, ahol meztelenre vetkõztetve, a plafonról az alatta égõ tûzhöz közelítve kínozták. Ahogy próbált elmozdulni a tûz fölül, a testét vaskampóval húzták vissza.

Elájult, majd egy cellában tért magához, lázasan, a saját ürülékében feküdve. Itt vallotta be, hogyan árulta el anyja és bátyja tervét az iskolai õrnek. Késõbb itt hallott elõször a táboron kívüli világról egy új cellatársától. Tizenhárom éves volt ekkor.
Hét hónap után szabadult. A szintén megkínzott apjával együtt egy kivégzésre vitték, az elsõ sorból kellett végignéznie, ahogy az anyját felakasztják, a bátyját pedig lelövik. Késõbb együtt dolgozott egy újonnan érkezett rabbal, aki szintén mesélt neki a szabad világról. Együtt terveztek szökést, de a barátját agyoncsapta a nagyfeszültségû kerítés. Szin az õ testén átkúszva jutott ki a külvilágba 2005-ben.

Most sem boldog

A beilleszkedésben az észak-koreai menekülteket támogató déli szervezetek segítették. Dél-Koreában kisebb iparág épül az északról szököttek segítésére, mert hosszú évekbe telik a modern világhoz való alkalmazkodás, ha egyáltalán sikerül. Az áttelepülést segítõ állami központban, a Hanavonban tanárok, pszichológusok, orvosok, karrier-tanácsadók foglalkoznak a szökevényekkel, akik szinte mind paranoiás tüneteket mutatnak, ahhoz pedig, hogy szokják a szöuli életet, kísérõkkel mennek "gyakorlatozni" plázákba, metróállomásokra.

Szin erõsen traumatizált volt, nehezen beszélt összefüggõen, bûntudat gyötörte, és rémálmai voltak. Nyolc évvel a szökése után, idén márciusban is azt mondta: "Még mindig kell egy kis idõ, hogy megszokjam, ami körülvesz." Bár több mint két évig élt az Egyesült Államokban, rendre elakadt az angoltanulásban, több emberjogi szervezetet is elhagyott, nem kötötte le semmilyen munka, nehezen talált barátokat. 2011-ben összejött egy koreai-amerikai lánnyal, de fél év után szakítottak. Egy év végi interjúban megkérdezték, hogy boldog-e, mire meglepetten elmosolyodott: "Nem, nem vagyok." Még csak tanulta a táborban nem létezõ érzéseket, úgy fogalmazott, "most alakulok át állatból emberré".

Amerikában találkozott Blaine Harden újságíróval, a Washington Post korábbi ázsiai tudósítójával, aki több mint egy éven át készített vele interjúkat. Csak hosszú ismertség után beszélt neki arról, hogy õ árulta el az anyját, attól félt, hogy azt kérdezik majd, "ember ez egyáltalán?" Ezekbõl az interjúkból született végül a Menekülés a 14-es táborból címû könyv, amelyet néhányan kétkedve fogadtak.

Nem politikai titkok tudója

"Hihetetlen történet, de Nyugaton általában nem kételkednek benne" - mondta Harden az Origónak. "Az ENSZ emberjogi bizottságának vezetõje hosszan beszélgetett Szinnel, majd a testület úgy döntött, az idén kiemelten vizsgálja az észak-koreai emberjogi bûntetteket. Az Egyesült Államok Külügyminisztériumánál a könyv hatására kezdeményezték az Észak-Korea-politika felülvizsgálatát. David Hawk, a Hidden Gulag címû tanulmány szerzõje több mint tíz év alatt hatvan egykori észak-koreai táborlakóval készített interjút, és mint mondja, Szin elbeszélései a táborról egybevágnak a korábbiakkal. Ugyancsak árulkodóak a Szin hátát és lábszárát borító maradandó sebek. Ezenkívül a táborokról részletes mûholdképek készültek, amelyeken jól láthatók az épületek."

Harden könyvében is rengeteg hivatkozás szerepel, ezenkívül Szin, illetve más volt foglyok beilleszkedését számos dél-koreai állami intézmény, alapítvány és civil szervezet felügyeli. Az újságíró kérdésünkre azt mondta, a mai napig sem szökött meg senki más a 14-es táborból, amely a hat közül talán a legszigorúbb. A mûholdképek alapján az elmúlt években a táborok területe csak tovább nõtt. "Tavaly az Amnesty International arról számolt be, hogy egy új, nagyobb biztonsági zónával vették körül a 14-es tábort, vélhetõen a Kína felé menekülés megakadályozására" - jegyezte meg Harden.
Észak-Korea többször is bérgyilkost küldött a menekültek után, de Csoma Mózes, az ELTE Koreai Tanszékének vezetõje szerint Szin esetében nem áll fenn ez a lehetõség: "Mikor északi bérgyilkosok végeztek Dél-Koreában menekültekkel, azok általában nagyobb halak voltak, fontos politikai titkok tudói. Nem hiszem, hogy a könyv fõhõse bármilyen államtitok birtokában lenne."
Csoma hozzátette, kétségtelen, hogy léteznek munkatáborok, kivégzések is vannak, Szin története igaz lehet, ám az is elképzelhetõ, hogy bizonyos részei túlzóak. Az viszont biztos, hogy a táborok az elmúlt nyolc évben sem szûntek meg, az ottani körülmények nem változtak.

A közöny bûn

Szinnek ma is fáj a múltjáról beszélni, más észak-koreai menekültekkel szemben mégsem hallgat: "Nincs más választásom. Mikor azokra gondolok, akik még mindig a táborban szenvednek, úgy érzem, mindent meg kell tennem, hogy segítsek rajtuk" - nyilatkozta márciusban. "Ha ezzel segítek, akkor beszélni fogok a nyilvánosság elõtt, konferenciákon veszek részt, nem számít, mennyire fáj újra elmesélni a történetemet, ez a legkevesebb, amit értük tehetek."

Még mindig bûntudat gyötri a családjával történtek miatt, ez kiderült az apák napi Facebook-üzenetébõl is, de lassan kezd otthonosabban mozogni a szabad világban: megkedvelte a baseballt, és már viccelõdött is Észak-Koreával.

Most Szöulban él, az InsideNK nevû civil szervezet aktivistája, rádiómûsort készít észak-koreai menekültekrõl, arról, hogyan éltek kint, és milyen beilleszkedési nehézségeik vannak Dél-Koreában. "Miután a könyv elkészült, Szin egyértelmûvé tette számomra, hogy a magánéletérõl nem nyilatkozik" - közölte Harden. "Nemrég elutazott Seattle-be, megpróbálta rendezni a kapcsolatát a koreai-amerikai lánnyal, de nem járt sikerrel, úgyhogy továbblépett. Szeretne feleséget és gyerekeket, de errõl nem tudni többet."

"Még mindig vannak rémálmai, különösen azokban a napokban, mikor az anyja haláláról kell beszélnie. Viszont az idõ haladtával ezek kevésbé horrorisztikusak. Kiegyensúlyozottabb lett, önbizalmat gyûjtött, amiben a könyve pozitív fogadtatása is segíti: mivel számos embert megérintett a története, és beszélnek az észak-koreai viszonyokról, úgy érzi, nem hiába szenvedett. Ez éles kontrasztban van az öt évvel korábbi kétségbeesésével, akkor találkoztunk elõször Dél-Koreában, ahol a terápiás jelleggel írt naplója nem váltott ki különösebb érdeklõdést."

Szin júniusban kitüntetést kapott a UN Watch nevû nonprofit szervezettõl - amelynek célja az ENSZ munkájának folyamatos civil ellenõrzése -, majd minden eddiginél nyíltabban nyilatkozott érzéseirõl: "Ha zsigerbõl cselekedhetnék, katonákat küldenék a rabok kiszabadítására, de ez jelenleg lehetetlen. Az ott történtek iránt nem maradhat közömbös a világ, mert ez a fajta közöny súlyos bûn."
Észak-Koreában jelenleg is hat büntetõtábor mûködik, melyekben mintegy 150-200 ezren raboskodnak. A 14-es tábort 1959-ben hozták létre, azaz jóval hosszabb ideje áll fenn, mint a 20. századi totális diktatúrák hasonló intézményei.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Szin Donghjok tizennégy évesen az elsõ sorból nézte végig, ahogy felakasztják az anyját és agyonlövik a bátyját egy észak-koreai kényszermunkatáborban, szökési kísérletért. Tizenhárom évvel késõbb vallotta be magának, hogy igenis gyötri a lelkiismeret, mert õ árulta el õket. Júniusban kitüntetést kapott, kezd berendezkedni a szabad világban, rádiómûsort vezet, barátai vannak, de még mindig rémálmok gyötrik idõnként.<|im_end|>