Fejlõdõ észt csapattal mérkõznek Szabicsék
A lengyelek elleni vereséget követõen valósággal elsikkadt, hogy a magyar nemzeti tizenegynek ebben az esztendõben még van egy mérkõzése, mégpedig november 19-én Észtország ellen. Könnyen elképzelhetõ, hogy ez az összecsapás Gellei Imre búcsúmeccse lesz a válogatott élén, ebben az esetben pedig a szövetségi kapitány egy történelmi találkozón ülhet utoljára a kispadon, hiszen a magyar és az észt gárda korábban sohasem csapott össze egymással.
A legkisebb balti állam elõször az 1920-as évek elején nyerte el függetlenségét, és 1921-ben már labdarúgó-bajnokságot rendeztek az országban, igaz, csak négy együttes részvételével, és a tornát kuparendszerben bonyolították le.

Az észtek ekkor már túl voltak elsõ válogatott mérkõzésükön, amelyre 1920 októberében került sor, és a finnek elleni, 4-0-ra elveszített 90 perc érdekessége magyar szempontból az volt, hogy a balti gárda kispadján honfitársunk, Kónya Ferenc ült. A tréner még egy találkozón irányította az együttest, majd késõbb Francia-, Olaszországban és Svájcban folytatta edzõi pályafutását, de utódja is egy magyar szakember lett Nagy Imre személyében, aki szintén két összecsapáson vezényelte az észt válogatottat. Õt Mally Antal követte a kispadon három mérkõzés erejéig, hogy aztán Olaszországba távozzon, de 1935-ben visszatért Észtországba, és még egyszer elvállalta a szövetségi kapitányi posztot.

Idõközben már a "rendes" pontvadászat is beindult, 1929-tõl kezdve két osztályban folytak a küzdelmek az aranyéremért, de a mezõny nagy részét a fõvárosi alakulatok adták, és a bajnoki címet csak tallinni csapatok tudták megszerezni. A nemzeti csapat eközben szorgalmasan játszotta a mérkõzéseket, többnyire a környezõ országok együttesei ellen: Finnország, Svédország, Lettország és Litvánia mellett üdítõ kivételt jelentett egy Írország elleni mérkõzés, vagy éppen a magyar amatõrválogatott látogatása (ez utóbbira kétszer is sor került: 1934-ben honfitársaink 2-2-es döntetlent értek el, négy évvel késõbb viszont 3-2-re nyerni tudtak). Az észtek igyekeztek bekapcsolódni a nemzetközi labdarúgás vérkeringésébe is, az 1934-es és az 1938-as világbajnokság selejtezõin is elindultak, utóbbi során Finnországot sikerült is legyõzniük, de Svéd- és Németország túl nagy falatnak bizonyult.

Az 1940-es szovjet invázió aztán félbeszakította a labdarúgás fejlõdését, és bár 1942 és 1945 között ismét sor került a bajnokságra, és pár nem hivatalos válogatott meccset is rendeztek, az észtek végképp a Szovjetunió fennhatósága alá kerültek, és ez nem tett valami jót a futballnak. A szovjet pontvadászatban csupán két évben fordult elõ, hogy észt gárda szerepelt volna a legjobbak között: a Kalev Tallinn 1960-ban 19., egy évvel késõbb pedig 22. lett az elsõ osztályban, ezen kívül azonban a második és a harmadik vonal között ingáztak az észt klubok, miközben természetesen évrõl évre megrendezték az észt területi bajnokságot is.

Elõzõ

-   1
-   2
-   3
-   4

Következõ
<|im_start|>user
A legkisebb balti állam elõször az 1920-as évek elején nyerte el függetlenségét, és 1921-ben már labdarúgó-bajnokságot rendeztek az országban, igaz, csak négy együttes részvételével, és a tornát kuparendszerben bonyolították le.

Az észtek ekkor már túl voltak elsõ válogatott mérkõzésükön, amelyre 1920 októberében került sor, és a finnek elleni, 4-0-ra elveszített 90 perc érdekessége magyar szempontból az volt, hogy a balti gárda kispadján honfitársunk, Kónya Ferenc ült. A tréner még egy találkozón irányította az együttest, majd késõbb Francia-, Olaszországban és Svájcban folytatta edzõi pályafutását, de utódja is egy magyar szakember lett Nagy Imre személyében, aki szintén két összecsapáson vezényelte az észt válogatottat. Õt Mally Antal követte a kispadon három mérkõzés erejéig, hogy aztán Olaszországba távozzon, de 1935-ben visszatért Észtországba, és még egyszer elvállalta a szövetségi kapitányi posztot.

Idõközben már a "rendes" pontvadászat is beindult, 1929-tõl kezdve két osztályban folytak a küzdelmek az aranyéremért, de a mezõny nagy részét a fõvárosi alakulatok adták, és a bajnoki címet csak tallinni csapatok tudták megszerezni. A nemzeti csapat eközben szorgalmasan játszotta a mérkõzéseket, többnyire a környezõ országok együttesei ellen: Finnország, Svédország, Lettország és Litvánia mellett üdítõ kivételt jelentett egy Írország elleni mérkõzés, vagy éppen a magyar amatõrválogatott látogatása (ez utóbbira kétszer is sor került: 1934-ben honfitársaink 2-2-es döntetlent értek el, négy évvel késõbb viszont 3-2-re nyerni tudtak). Az észtek igyekeztek bekapcsolódni a nemzetközi labdarúgás vérkeringésébe is, az 1934-es és az 1938-as világbajnokság selejtezõin is elindultak, utóbbi során Finnországot sikerült is legyõzniük, de Svéd- és Németország túl nagy falatnak bizonyult.

Az 1940-es szovjet invázió aztán félbeszakította a labdarúgás fejlõdését, és bár 1942 és 1945 között ismét sor került a bajnokságra, és pár nem hivatalos válogatott meccset is rendeztek, az észtek végképp a Szovjetunió fennhatósága alá kerültek, és ez nem tett valami jót a futballnak. A szovjet pontvadászatban csupán két évben fordult elõ, hogy észt gárda szerepelt volna a legjobbak között: a Kalev Tallinn 1960-ban 19., egy évvel késõbb pedig 22. lett az elsõ osztályban, ezen kívül azonban a második és a harmadik vonal között ingáztak az észt klubok, miközben természetesen évrõl évre megrendezték az észt területi bajnokságot is.

Elõzõ

-   1
-   2
-   3
-   4

Következõ

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A lengyelek elleni vereséget követõen valósággal elsikkadt, hogy a magyar nemzeti tizenegynek ebben az esztendõben még van egy mérkõzése, mégpedig november 19-én Észtország ellen. Könnyen elképzelhetõ, hogy ez az összecsapás Gellei Imre búcsúmeccse lesz a válogatott élén, ebben az esetben pedig a szövetségi kapitány egy történelmi találkozón ülhet utoljára a kispadon, hiszen a magyar és az észt gárda korábban sohasem csapott össze egymással.<|im_end|>