A Real Madrid sikere egyértelmû, de a spanyol bajnokság továbbra is az angol mögött kullog
A spanyol bajnokság számos érdekességet tartogatott nekünk annak ellenére is, hogy a színvonala továbbra sem mérhetõ a Premier League-hez. A Real Madrid igazából valódi ellenfél nélkül nyerte meg 35. alkalommal a La Ligát, jól kihasználva a - Messi-éra utáni elsõ tavaszra valamelyest újjáépülõ, pozitív jeleket mutató - Barcelona szezon eleji bukdácsolását, és a címvédõ Atlético Madrid erõtlenségét. Fájó szívvel engedjük útjára az egyik kiesõt, miközben meghajolunk Unai Emery szenzációs BL-menetelése elõtt.
Retro-buli Madridban

Sokan vádolhatják azzal a Real Madridnál Florentino Pérezt az elmúlt idõszak edzõválasztásaival kapcsolatban, hogy a múltban ragadt. Más szempontból viszont már a második Zidane-éra is hozott szép sikereket, elég csak a 2020-as „nagy leállás" utáni nyáron megnyert bajnoki címre gondolni. Hát még a mostani szezon, amit Carlo Ancelotti vezérletével még akár három trófeával is zárhatnak.

Az olasz szakember biztos választásnak tûnt a mutatott játék mellett az eredményességben is visszaesõ együttesnek. Tervben volt Antonio Conte és Massimiliano Allegri szerzõdtetése is egy évvel ezelõtt, de a sors úgy hozta, hogy a 2014-ben a Realt a hõn áhított tizedik BL-gyõzelméhez segítõ Ancelottira esett a választás.

A 63. születésnapja felé közeledõ edzõlegendát sokan kétkedve fogadták, mondván nem volt véletlen, hogy legutóbb már „csak" Napoli és Everton szintû csapatokat irányított. Valaki viszont pont a szép emlékek miatt üdvözölte õt újra a madridi kispadon. Ráadásul egy öregedõ alapcsapatot vett át Zidane-tól, akik azt megelõzõen nagyon rosszul festettek, és nem csak azért, mert a 2009-10-es évad után zártak ismét trófea nélkül egy szezont.

Ráadásul Ancelottinak a védelem közepét is újjá kellett építenie, miután Sergio Ramos a PSG-hez, Raphael Varane a Manchester Unitedhoz távozott. Új játékosként David Alaba érkezett, akit szemben a Bayern Münchennel, itt elsõsorban a védelem közepén használt Eder Militaóval párban. Ez a kettõs a La Liga-idényt 16 kapott gól nélküli meccsel záró Thibaut Courtois-val igencsak hatékonynak minõsült.

A másik komoly igazolás az akkor még alig 18 esztendõs Eduardo Camavinga volt, aki a legtöbbször csereként kapott lehetõséget. A fiatal francia játékos a középpálya bármely pontján bevethetõ volt, ezt Ancelotti remekül használta ki, amikor nem mûködött a Casemiro, Kroos, Modric álomtrió. Erre jó példa a PSG elleni visszavágó második félideje, vagy éppen a Manchester City elleni elõdöntõ utolsó 15-10 perce.

Courtois (30) – Carvajal (30), Militao (24), Alaba (29), Mendy (26) – Casemiro (30), Kroos (32), Modric (36) – Asensio (26)/Rodrygo (21), Benzema (34), Vinícius Jr. (21) - a legtöbbször ez a kezdõcsapat futott ki a pályára. Ennek az átlagéletkora attól függõen, hogy Marco Asensio vagy Rodrygo volt-e fenn a szélen, 28,5 év vagy 28,9 év volt.

Ez bõ egy évtizeddel ezelõtt már egy idõs csapatnak számított volna. Azonban manapság az orvostudomány és az edzésmódszerek fejlõdése, valamint a táplálkozásra, illetve alvásra fordított nagyobb tudatosság miatt ez már egyáltalán nem olyan egyértelmû! Itt nem lehet elmenni szó nélkül Antonio Pintus neve mellett, aki két év után visszatért a spanyol fõvárosba, és erõnléti edzõként alkalmazott módszereinek kulcsszerepe volt a Real bajnoki címében és BL-döntõbe jutásában.

Õ volt az, aki Zidane elsõ regnálása alatt is a csapat mellett volt, vagyis már a 2016-18 közötti triplázásban is kiemelkedõ része volt az érintett felek elmondása alapján is. Másképpen napjainkban sem lehetett volna azt, hogy ez az alapcsapat, amit Ancelotti – sokak szerint – túlhasznált, fiizikailag egy-másfél hónap kivételével végig a topon volt.

Eközben az olasz vezetõedzõ filozófiájához hû maradt, azaz nem feltétlenül a Pep Guardiolára vagy Jürgen Kloppra jellemzõ, minden szituációban jó elõre megkomponált forgatókönyv szerint játszott. Felgyorsította a védekezésbõl támadásba való átmenetet Zidane második érájához képest, illetve hagyta szabadon játszani nem csak a középpályás triót, de Karim Benzemát is, akinek a teljesítményére már tél körül elfogytak a jelzõk.

Szintén Ancelotti találmánya volt Vinícius Jr. 2.0, a fiatal brazil szélsõ hatalmasat lépett elõre az olasz szakember irányítása alatt. Neki egyértelmûen az volt a feladata, hogy a tavalyinál kevesebb labdaérintésbõl, egy-egy csellel és megindulással elmozogva megbontsa a védelmet, zavart keltve az ellenfelek játékosai között. Kb. kétszer annyit cselezett, mint a La Ligában második legtöbb csellel bíró futballista. Ennek 17 gól és 10 gólpassz lett a vége, ami összehasonlíthatatlanul jobb, mint amit Ancelotti elõtt láttunk tõle.

A Real a Benzema-Vinícius páros remeklésének köszönhetõen jól kezdte a szezont, és eltekintve az Espanyol, illetve a Sheriff Tiraspol (utóbbi a BL-ben) ellen elszenvedett kiábrándító vereségektõl, szépen fokozatosan lépett el a beragadó Barcelonától és Atléticótól. Közvetlen üldözõje sokáig a Sevilla volt, amely nagyon visszaesett a tavaszra: január 19. óta csupán öt bajnokit nyert meg, így a dobogóról is lemaradt.

Pedig jó esély volt rá, hogy a 2011-12-es szezon után végre ne a Real, Barca, Atlético hármas zárjon a dobogón, amire nagy szüksége is lett volna a La Ligára. A Realnak a bajnoki diadalába még az olyan vereségek is belefértek, mint amilyen a Getafe elleni 1-0 volt idegenben, vagy a Barcelona elleni 0-4 hazai pályán. Utóbbi vereségnek a következõ évadra lehet nagy jelentõsége, ha a katalánok újjáépülése tovább folytatódik Xavi irányításával.

Mindenesetre a Real végül 13 pontos elõnnyel húzta be története 35. bajnoki címét. Ez a különbség valós képet fest arról, hogy mennyire kiemelkedett az egész szezont vizsgálva. Azonban a katalánok december és április között reménykeltõen szerepeltek, amihez Xavinak nagyon mély gödörbõl kellett kirángatnia együttesét.

Katalán fény az alagút végén

Miután Lionel Messi a Barcelona szurkolóinak nagy részének csalódást okozott azzal, hogy a Paris Saint-Germainbe igazolt, majdnem egy fél szezon kellett ahhoz, hogy a klub kijöjjön az argentin zseni távozása okozta depresszióból. A Barca az elsõ 13 fordulóban csak négyszer hagyta el gyõztesen a pályát, közben 21 év után ismét kiesett a BL-csoportkörbõl.

Ronald Koeman október 28-ig bírta a 2021 elején elnökváltáson átesõ klub kispadján. A Barca elnöki székébe visszakerülõ Joan Laporta legnagyobb kritikája az elõzõ évekkel kapcsolatban az volt, hogy a katalánok nem a klub múltjának megfelelõ játékosokat alkalmaznak, ezért ahhoz, hogy ismét sikeresek legyenek, vissza kell találniuk saját identitásukhoz.

Ehhez egy olyan vezetõedzõre volt szükségük, mint amilyen Xavi Hernández, aki a klub saját nevelésû futballistájaként 2015-ben 767 mérkõzéssel a lábában hagyta ott a csapatot. Katarba igazolása után edzõsködni kezdett az arab államban, ahonnan egyenes út vezetett vissza neki Katalóniába. Ugyan a BL-bõl már vele a kispadon estek ki, de az átszervezésnek, amiket elindított, a pályán és azon kívül is hamar nyoma lett.

A csapat ismét vonzóvá vált olyan klasszisoknak, mint amilyen a német és angol ligákban is a gólokat nagy mennyiségben termelõ Pierre-Emerick Aubameyang vagy éppen a nem túl távoli jövõben akár aranylabdára is esélyes Ferran Torres számára. Legalább ennyire fontos volt Dani Alves reaktiválása, aki Xavival együtt érkezett novemberben, és vakmerõ hátsó passzai ellenére mégis lendületet vitt együttese támadójátékába.

Az új igazolásokkal februárra összeállt a támadójáték, látványosabbnál látványosabb meccseket játszva, hétszer is három vagy több gólt berámolva feljöttek a második helyre. Ezt a pozíciót már a bajnokság utolsó szakaszában váratlanul elszenvedett három hazai vereség dacára is sikerült megtartaniuk, amivel megmentették a szezonjukat.

Az Európa-ligában hazai pályán estek ki, bár inkább volt semleges aznap este a Camp Nou a kb. 35-40 ezer Frankfurt-szurkolónak köszönhetõen, akik megvették a Barca otthon maradó bérleteseinek a helyeit. A második számú európai kupa végül nagyban ennek a sikernek is köszönhetõen lett a német csapaté. Igazából ez a sokkoló kiesés volt az, ami kizökkentette a szárnyaló csapatot, és térítette vissza egy kicsit a valóságba.

A rosszul sikerülõ szezonhajrá ellenére a Barcelona még így is méltó ellenfele lehet a Real Madridnak a 2022-23-as szezonban, amennyiben nem ragad be. Vajon képes lesz-e hasonló megújulásra Diego Simeonéval az Atlético Madrid, amely címvédõként nem tudott átütõ erõt felvonultatni?

A mostani szezonban stabilan átütõ erõt bemutatni kénytelen csapattal szemben az a kérdés is felmerülhet, hogy vajon Simeone-e az, akivel ez a megújulás végrehajtható? Mivel az Atléticót immáron tíz esztendeje irányító argentin vezetõedzõ intézménnyé vált a Wanda Metropolitanóban, ezért csak rajta múlik, mikor érzi úgy, hogy megfáradt a kapcsolata a klubbal. Lehet, hogy erre már nem kell sokat várni...

Emery-varázs, szívszorító kiesõ, zöld meglepetés

Az Atlético Madrid rajongóinak valószínû akkor szakadt meg a szíve az utolsó fordulókban, amikor Luis Suárez könnyek között elbúcsúzott tõlük. Számunkra volt egy másik nagyon szomorú pillanata is a bajnokság hajrájának, amikor biztossá vált a Levante kiesése.

Hogy miért is fáj ez nekünk annyira? Mert kevés õszintébb csapat volt náluk az európai topligában, amelyik minden egyes meccsen megpróbált gólokat szerezni. Még a bajnokság elsõ 19 fordulójában is, amikor hihetetlen pechszéria közepette egyetlen gyõzelmet sem tudtak felmutatni, aminek természetesen nem lehetett más vége, mint a kiesés.

Hiába nyertek meg nyolc meccset is a bajnokság tavaszi idényében, a 2015-16-os évad után ismét búcsúzni kényszerültek az élvonaltól. Akkor rögtön meg is nyerték a másodosztályt és visszajutottak a La Ligába, és most nagy szüksége lenne tõlük valami hasonló teljesítményre. Ezt azért merjük kijelenteni, mert annál az 51 gólnál, amit szereztek csak hat olyan csapat lõtt többet, amelyik egyaránt az európai kupában indulhat az õsszel.

A Levante meccsein átlagosan 3,32 gól született, amivel rendre az egyik legszórakoztatóbb meccset játszották az aktuális játéknapon. A bajnokság gólátlaga egyébként két év után ismét elérte a 2,5-öt, de még így is a legrosszabb volt a topligák körében. Ilyen szempontól sem kell nagy könnyeket hullajtanunk a Deportivo Alavés és a Granada kieséséért.

Nemzetközi szinten a BL-döntõbe jutó Real Madrid mellett a Villarreal szolgáltatta a legjobb teljesítményt, amely a Juventust és a Bayern Münchent is kiejtve a legjobb négy közé jutott Európában. Unai Emery remek taktikai húzásokkal bizonyította, hogy egy fantasztikus edzõ, aki képes nála jóval esélyesebb sztárcsapatokat is búcsúztatni.

Csapata már eleve az Európa-liga megnyerésével biztosította a helyét a Bajnokok Ligája csoportkörében, mely trófeát az elmúlt idõszakban már egyre nehezebb volt elhódítani. A kettõs terhelés miatt a spanyol bajnokságot erre a szezonra egy kicsit elengedték, de szerintünk ezt senki sem bánja az 50 ezres kisvárosban.

A Villarreal 2006 után második alkalommal jutott be a négy közé a BL-ben. 16 éve Juan Román Riquelme zsenialitása vitte õket ilyen messzire, most pedig sokkal inkább Emery nagyszerû keretmenedzselése. Geronimo Rulli stabil kapusteljesítménye, a rendkívül stabil középpálya, a hatékonyan mûködõ területvédekezés és a szezon egyik felfedezettje, Arnaut Danjuma remeklése miatt kerültek a Real, Liverpool, Man. City hármas társaságába.

Manuel Pellegrini már annak a 16 évvel ezelõtti Villarrealnak is egy sokkal másabb játékot szánt, mint jelenlegi csapatának, a Real Betisnek, amely sokáig harcban volt a Top 4-ért, és ezáltal a Bajnokok Ligája-részvételért is. Az egész szezonban a kötelezõket jól hozó andalúzok sorsát a 33. fordulóban hazai pályán elszenvedett Elche elleni vereség pecsételte meg ebbõl a szempontból.

Ugyanakkor négy nappal késõbb a Spanyol Kupa megnyerésével vigasztalódhattak, amit a Valencia büntetõkkel történõ felülmúlásával biztosítottak be. Míg a spanyol bajnokság egyik legjobb hangulatú stadionjának szurkolói rendre megtöltötték stadionjukat, addig Valenciában például az utolsó fordulóban kb. 50 ezer fanatikus tüntetett elnökük, Peter Lim ténykedése ellen a Mestalla elõtt.

Spanyolország harmadik és negyedik legnagyobb városában a futballt kedvelõk nagyon eltérõ hangulatban lehetnek. Valenciában a Levante kiesett, és a városi riválisnál is egy nihil uralkodik az ázsiai befektetõ ténykedése következtében. Sevilla piros oldala ismét a BL-indulás kiharcolásának örülhetett, a Betis-drukkereknek pedig a kupagyõzelem mellett egy szépen fejlõdõ csapat adhat reményt.

A Real Madrid pedig annak ellenére nyerheti meg a Bajnokok Ligáját, hogy sem a PSG, sem a Chelsea, sem a Manchester City elleni párharcban nem számított esélyesnek. Sõt, a Liverpool elleni fináléban is inkább az angolok tekinthetõk a trófea várományosának.
<|im_start|>user
Retro-buli Madridban

Sokan vádolhatják azzal a Real Madridnál Florentino Pérezt az elmúlt idõszak edzõválasztásaival kapcsolatban, hogy a múltban ragadt. Más szempontból viszont már a második Zidane-éra is hozott szép sikereket, elég csak a 2020-as „nagy leállás" utáni nyáron megnyert bajnoki címre gondolni. Hát még a mostani szezon, amit Carlo Ancelotti vezérletével még akár három trófeával is zárhatnak.

Az olasz szakember biztos választásnak tûnt a mutatott játék mellett az eredményességben is visszaesõ együttesnek. Tervben volt Antonio Conte és Massimiliano Allegri szerzõdtetése is egy évvel ezelõtt, de a sors úgy hozta, hogy a 2014-ben a Realt a hõn áhított tizedik BL-gyõzelméhez segítõ Ancelottira esett a választás.

A 63. születésnapja felé közeledõ edzõlegendát sokan kétkedve fogadták, mondván nem volt véletlen, hogy legutóbb már „csak" Napoli és Everton szintû csapatokat irányított. Valaki viszont pont a szép emlékek miatt üdvözölte õt újra a madridi kispadon. Ráadásul egy öregedõ alapcsapatot vett át Zidane-tól, akik azt megelõzõen nagyon rosszul festettek, és nem csak azért, mert a 2009-10-es évad után zártak ismét trófea nélkül egy szezont.

Ráadásul Ancelottinak a védelem közepét is újjá kellett építenie, miután Sergio Ramos a PSG-hez, Raphael Varane a Manchester Unitedhoz távozott. Új játékosként David Alaba érkezett, akit szemben a Bayern Münchennel, itt elsõsorban a védelem közepén használt Eder Militaóval párban. Ez a kettõs a La Liga-idényt 16 kapott gól nélküli meccsel záró Thibaut Courtois-val igencsak hatékonynak minõsült.

A másik komoly igazolás az akkor még alig 18 esztendõs Eduardo Camavinga volt, aki a legtöbbször csereként kapott lehetõséget. A fiatal francia játékos a középpálya bármely pontján bevethetõ volt, ezt Ancelotti remekül használta ki, amikor nem mûködött a Casemiro, Kroos, Modric álomtrió. Erre jó példa a PSG elleni visszavágó második félideje, vagy éppen a Manchester City elleni elõdöntõ utolsó 15-10 perce.

Courtois (30) – Carvajal (30), Militao (24), Alaba (29), Mendy (26) – Casemiro (30), Kroos (32), Modric (36) – Asensio (26)/Rodrygo (21), Benzema (34), Vinícius Jr. (21) - a legtöbbször ez a kezdõcsapat futott ki a pályára. Ennek az átlagéletkora attól függõen, hogy Marco Asensio vagy Rodrygo volt-e fenn a szélen, 28,5 év vagy 28,9 év volt.

Ez bõ egy évtizeddel ezelõtt már egy idõs csapatnak számított volna. Azonban manapság az orvostudomány és az edzésmódszerek fejlõdése, valamint a táplálkozásra, illetve alvásra fordított nagyobb tudatosság miatt ez már egyáltalán nem olyan egyértelmû! Itt nem lehet elmenni szó nélkül Antonio Pintus neve mellett, aki két év után visszatért a spanyol fõvárosba, és erõnléti edzõként alkalmazott módszereinek kulcsszerepe volt a Real bajnoki címében és BL-döntõbe jutásában.

Õ volt az, aki Zidane elsõ regnálása alatt is a csapat mellett volt, vagyis már a 2016-18 közötti triplázásban is kiemelkedõ része volt az érintett felek elmondása alapján is. Másképpen napjainkban sem lehetett volna azt, hogy ez az alapcsapat, amit Ancelotti – sokak szerint – túlhasznált, fiizikailag egy-másfél hónap kivételével végig a topon volt.

Eközben az olasz vezetõedzõ filozófiájához hû maradt, azaz nem feltétlenül a Pep Guardiolára vagy Jürgen Kloppra jellemzõ, minden szituációban jó elõre megkomponált forgatókönyv szerint játszott. Felgyorsította a védekezésbõl támadásba való átmenetet Zidane második érájához képest, illetve hagyta szabadon játszani nem csak a középpályás triót, de Karim Benzemát is, akinek a teljesítményére már tél körül elfogytak a jelzõk.

Szintén Ancelotti találmánya volt Vinícius Jr. 2.0, a fiatal brazil szélsõ hatalmasat lépett elõre az olasz szakember irányítása alatt. Neki egyértelmûen az volt a feladata, hogy a tavalyinál kevesebb labdaérintésbõl, egy-egy csellel és megindulással elmozogva megbontsa a védelmet, zavart keltve az ellenfelek játékosai között. Kb. kétszer annyit cselezett, mint a La Ligában második legtöbb csellel bíró futballista. Ennek 17 gól és 10 gólpassz lett a vége, ami összehasonlíthatatlanul jobb, mint amit Ancelotti elõtt láttunk tõle.

A Real a Benzema-Vinícius páros remeklésének köszönhetõen jól kezdte a szezont, és eltekintve az Espanyol, illetve a Sheriff Tiraspol (utóbbi a BL-ben) ellen elszenvedett kiábrándító vereségektõl, szépen fokozatosan lépett el a beragadó Barcelonától és Atléticótól. Közvetlen üldözõje sokáig a Sevilla volt, amely nagyon visszaesett a tavaszra: január 19. óta csupán öt bajnokit nyert meg, így a dobogóról is lemaradt.

Pedig jó esély volt rá, hogy a 2011-12-es szezon után végre ne a Real, Barca, Atlético hármas zárjon a dobogón, amire nagy szüksége is lett volna a La Ligára. A Realnak a bajnoki diadalába még az olyan vereségek is belefértek, mint amilyen a Getafe elleni 1-0 volt idegenben, vagy a Barcelona elleni 0-4 hazai pályán. Utóbbi vereségnek a következõ évadra lehet nagy jelentõsége, ha a katalánok újjáépülése tovább folytatódik Xavi irányításával.

Mindenesetre a Real végül 13 pontos elõnnyel húzta be története 35. bajnoki címét. Ez a különbség valós képet fest arról, hogy mennyire kiemelkedett az egész szezont vizsgálva. Azonban a katalánok december és április között reménykeltõen szerepeltek, amihez Xavinak nagyon mély gödörbõl kellett kirángatnia együttesét.

Katalán fény az alagút végén

Miután Lionel Messi a Barcelona szurkolóinak nagy részének csalódást okozott azzal, hogy a Paris Saint-Germainbe igazolt, majdnem egy fél szezon kellett ahhoz, hogy a klub kijöjjön az argentin zseni távozása okozta depresszióból. A Barca az elsõ 13 fordulóban csak négyszer hagyta el gyõztesen a pályát, közben 21 év után ismét kiesett a BL-csoportkörbõl.

Ronald Koeman október 28-ig bírta a 2021 elején elnökváltáson átesõ klub kispadján. A Barca elnöki székébe visszakerülõ Joan Laporta legnagyobb kritikája az elõzõ évekkel kapcsolatban az volt, hogy a katalánok nem a klub múltjának megfelelõ játékosokat alkalmaznak, ezért ahhoz, hogy ismét sikeresek legyenek, vissza kell találniuk saját identitásukhoz.

Ehhez egy olyan vezetõedzõre volt szükségük, mint amilyen Xavi Hernández, aki a klub saját nevelésû futballistájaként 2015-ben 767 mérkõzéssel a lábában hagyta ott a csapatot. Katarba igazolása után edzõsködni kezdett az arab államban, ahonnan egyenes út vezetett vissza neki Katalóniába. Ugyan a BL-bõl már vele a kispadon estek ki, de az átszervezésnek, amiket elindított, a pályán és azon kívül is hamar nyoma lett.

A csapat ismét vonzóvá vált olyan klasszisoknak, mint amilyen a német és angol ligákban is a gólokat nagy mennyiségben termelõ Pierre-Emerick Aubameyang vagy éppen a nem túl távoli jövõben akár aranylabdára is esélyes Ferran Torres számára. Legalább ennyire fontos volt Dani Alves reaktiválása, aki Xavival együtt érkezett novemberben, és vakmerõ hátsó passzai ellenére mégis lendületet vitt együttese támadójátékába.

Az új igazolásokkal februárra összeállt a támadójáték, látványosabbnál látványosabb meccseket játszva, hétszer is három vagy több gólt berámolva feljöttek a második helyre. Ezt a pozíciót már a bajnokság utolsó szakaszában váratlanul elszenvedett három hazai vereség dacára is sikerült megtartaniuk, amivel megmentették a szezonjukat.

Az Európa-ligában hazai pályán estek ki, bár inkább volt semleges aznap este a Camp Nou a kb. 35-40 ezer Frankfurt-szurkolónak köszönhetõen, akik megvették a Barca otthon maradó bérleteseinek a helyeit. A második számú európai kupa végül nagyban ennek a sikernek is köszönhetõen lett a német csapaté. Igazából ez a sokkoló kiesés volt az, ami kizökkentette a szárnyaló csapatot, és térítette vissza egy kicsit a valóságba.

A rosszul sikerülõ szezonhajrá ellenére a Barcelona még így is méltó ellenfele lehet a Real Madridnak a 2022-23-as szezonban, amennyiben nem ragad be. Vajon képes lesz-e hasonló megújulásra Diego Simeonéval az Atlético Madrid, amely címvédõként nem tudott átütõ erõt felvonultatni?

A mostani szezonban stabilan átütõ erõt bemutatni kénytelen csapattal szemben az a kérdés is felmerülhet, hogy vajon Simeone-e az, akivel ez a megújulás végrehajtható? Mivel az Atléticót immáron tíz esztendeje irányító argentin vezetõedzõ intézménnyé vált a Wanda Metropolitanóban, ezért csak rajta múlik, mikor érzi úgy, hogy megfáradt a kapcsolata a klubbal. Lehet, hogy erre már nem kell sokat várni...

Emery-varázs, szívszorító kiesõ, zöld meglepetés

Az Atlético Madrid rajongóinak valószínû akkor szakadt meg a szíve az utolsó fordulókban, amikor Luis Suárez könnyek között elbúcsúzott tõlük. Számunkra volt egy másik nagyon szomorú pillanata is a bajnokság hajrájának, amikor biztossá vált a Levante kiesése.

Hogy miért is fáj ez nekünk annyira? Mert kevés õszintébb csapat volt náluk az európai topligában, amelyik minden egyes meccsen megpróbált gólokat szerezni. Még a bajnokság elsõ 19 fordulójában is, amikor hihetetlen pechszéria közepette egyetlen gyõzelmet sem tudtak felmutatni, aminek természetesen nem lehetett más vége, mint a kiesés.

Hiába nyertek meg nyolc meccset is a bajnokság tavaszi idényében, a 2015-16-os évad után ismét búcsúzni kényszerültek az élvonaltól. Akkor rögtön meg is nyerték a másodosztályt és visszajutottak a La Ligába, és most nagy szüksége lenne tõlük valami hasonló teljesítményre. Ezt azért merjük kijelenteni, mert annál az 51 gólnál, amit szereztek csak hat olyan csapat lõtt többet, amelyik egyaránt az európai kupában indulhat az õsszel.

A Levante meccsein átlagosan 3,32 gól született, amivel rendre az egyik legszórakoztatóbb meccset játszották az aktuális játéknapon. A bajnokság gólátlaga egyébként két év után ismét elérte a 2,5-öt, de még így is a legrosszabb volt a topligák körében. Ilyen szempontól sem kell nagy könnyeket hullajtanunk a Deportivo Alavés és a Granada kieséséért.

Nemzetközi szinten a BL-döntõbe jutó Real Madrid mellett a Villarreal szolgáltatta a legjobb teljesítményt, amely a Juventust és a Bayern Münchent is kiejtve a legjobb négy közé jutott Európában. Unai Emery remek taktikai húzásokkal bizonyította, hogy egy fantasztikus edzõ, aki képes nála jóval esélyesebb sztárcsapatokat is búcsúztatni.

Csapata már eleve az Európa-liga megnyerésével biztosította a helyét a Bajnokok Ligája csoportkörében, mely trófeát az elmúlt idõszakban már egyre nehezebb volt elhódítani. A kettõs terhelés miatt a spanyol bajnokságot erre a szezonra egy kicsit elengedték, de szerintünk ezt senki sem bánja az 50 ezres kisvárosban.

A Villarreal 2006 után második alkalommal jutott be a négy közé a BL-ben. 16 éve Juan Román Riquelme zsenialitása vitte õket ilyen messzire, most pedig sokkal inkább Emery nagyszerû keretmenedzselése. Geronimo Rulli stabil kapusteljesítménye, a rendkívül stabil középpálya, a hatékonyan mûködõ területvédekezés és a szezon egyik felfedezettje, Arnaut Danjuma remeklése miatt kerültek a Real, Liverpool, Man. City hármas társaságába.

Manuel Pellegrini már annak a 16 évvel ezelõtti Villarrealnak is egy sokkal másabb játékot szánt, mint jelenlegi csapatának, a Real Betisnek, amely sokáig harcban volt a Top 4-ért, és ezáltal a Bajnokok Ligája-részvételért is. Az egész szezonban a kötelezõket jól hozó andalúzok sorsát a 33. fordulóban hazai pályán elszenvedett Elche elleni vereség pecsételte meg ebbõl a szempontból.

Ugyanakkor négy nappal késõbb a Spanyol Kupa megnyerésével vigasztalódhattak, amit a Valencia büntetõkkel történõ felülmúlásával biztosítottak be. Míg a spanyol bajnokság egyik legjobb hangulatú stadionjának szurkolói rendre megtöltötték stadionjukat, addig Valenciában például az utolsó fordulóban kb. 50 ezer fanatikus tüntetett elnökük, Peter Lim ténykedése ellen a Mestalla elõtt.

Spanyolország harmadik és negyedik legnagyobb városában a futballt kedvelõk nagyon eltérõ hangulatban lehetnek. Valenciában a Levante kiesett, és a városi riválisnál is egy nihil uralkodik az ázsiai befektetõ ténykedése következtében. Sevilla piros oldala ismét a BL-indulás kiharcolásának örülhetett, a Betis-drukkereknek pedig a kupagyõzelem mellett egy szépen fejlõdõ csapat adhat reményt.

A Real Madrid pedig annak ellenére nyerheti meg a Bajnokok Ligáját, hogy sem a PSG, sem a Chelsea, sem a Manchester City elleni párharcban nem számított esélyesnek. Sõt, a Liverpool elleni fináléban is inkább az angolok tekinthetõk a trófea várományosának.

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A spanyol bajnokság számos érdekességet tartogatott nekünk annak ellenére is, hogy a színvonala továbbra sem mérhetõ a Premier League-hez. A Real Madrid igazából valódi ellenfél nélkül nyerte meg 35. alkalommal a La Ligát, jól kihasználva a - Messi-éra utáni elsõ tavaszra valamelyest újjáépülõ, pozitív jeleket mutató - Barcelona szezon eleji bukdácsolását, és a címvédõ Atlético Madrid erõtlenségét. Fájó szívvel engedjük útjára az egyik kiesõt, miközben meghajolunk Unai Emery szenzációs BL-menetelése elõtt.<|im_end|>