Ha férfi akarsz lenni, tûrj!
Pápua Új-Guinea északkeleti részén, a Sepik folyó vidékén évszázados hagyománya van a férfivá avatási szertartásoknak, amelyek során éles pengével krokodilmintásra szabdalják a jelöltek bõrét. Cikkünk ebbe a rítusba nyújt ritka bepillantást.
Pápua Új-Guinea a világ egyik legkevésbé urbánus országa, a népesség mindössze 18 százaléka él városokban. Az ország egy sajátos világrekorddal is büszkélkedhet: egy országon belül itt beszélik a legtöbb különbözõ nyelvet, 840-et, ami a világ összes nyelveinek körülbelül nyolcada. Tegyük még hozzá, hogy Pápua Új-Guinea az egyik legkevésbé felfedezett ország, mind földrajzi, mind antropológiai értelemben, és rögtön látszik, hogy végtelenül izgalmas terep, sokféle, különös törzzsel.

Jóban-rosszban együtt

Az országban a társadalmi berendezkedés alapja a törzs, vagyis a wantok. A szó jelentése: egy nyelv. Azaz a wantok olyan népcsoportot jelöl, amely tagjai egy nyelvet beszélnek. A wantokok összetartása rendkívül szoros. Ennek számos elõnye és hátránya van.

Énekes-táncos csoport egy faluban (Kattintson a képre a galériáért!)

Egy olyan országban, ahol 80-90 százalékos a munkanélküliség (nem hivatalos adat, a helyi idegenvezetõk egybehangzó véleménye), és a lakosság harmada a szegénységi küszöb alatt él, gyakorlatilag a wantokrendszer biztosítja, hogy senki ne éhezzen. Az egy-egy faluban lakó wantoktagok megosztják a terményt, a disznóvágásból származó húst, segítik egymást minden elképzelhetõ módon. Ha valaki esetleg munkát kap a fõvárosban, nemcsak a saját szûkebb családját segíti anyagilag, de lehetõségeihez mérten a wantok tagjait is - egy keresõ átlagosan egy tucat embert tart el.

A wantok ugyanakkor a korrupció melegágya is: ha van egy álláslehetõség, egy tender, egy megbízás, egészen biztos, hogy azt kiírója egy saját wantoktagnak adja oda. Ha egy bûneset olyan bíró elé kerül, aki az elkövetõ wantokjából származik, borítékolni lehet a felmentõ ítéletet.

A lélekház a falu központja

Az ország megértéséhez érdemes megemlíteni a misszionáriusok ellentmondásos szerepét, mert rendkívül agresszíven tevékenykedtek, és igyekeztek a helyi hitvilágot teljes mértékben felszámolni. Sok faluban a tradicionális gyülekezõhely, a lélekház (haus tambaran) ma már üresen, kihasználatlanul áll, pedig évszázadokon keresztül ezek szolgáltak a közösségek központjául. A misszionáriusok dicséretére el kell mondani, hogy hatalmas munkával építettek fel iskolákat és kórházakat - az oktatás a mai napig túlnyomórészt egyházi iskolákban zajlik.

Faragott szobrok és maszkok egy lélekházban (Kattintson a képre a galériáért!)

Kéthetes körutunk során néhány napot a Sepik folyó lápvidékén töltöttünk. Kényelmes tempóban hajózva fedeztük fel a környék csodálatos természeti világát, és alkalmunk volt apró falvakat is meglátogatni. Az 1126 kilométer hosszú folyó háborítatlanul kanyarog az ország keleti vidékén: egy város vagy ipari létesítmény sem épült a közelében. Partján évezredek óta mûvelik a földet a falvakban, a folyót pedig halászatra, közlekedésre használják.

A Sepik folyó lápvidékén fantasztikus mûvészet alakult ki, különösen a fafaragások és az agyagedények figyelemre méltóak. A Sepik így nemcsak folyó, hanem csodálatos élõ múzeum is, ahol a világ egyik legbrutálisabb férfivá avatási ceremóniáját tartják. Minden mûvészeti forma - a faragott álarcoktól a csónakok díszítésén át a házak építészetéig - rituális célokat szolgál, de ezek közül messze a leglenyûgözõbb a beavatási szertartás.

Hajózás a Sepik folyó lápvidékén (Kattintson a képre a galériáért!)

A szertartásokat mindig a lélekházakban tartják, amelyek a falu közepén vagy legmagasabb pontján épülnek. Ez az a ház, ahol a férfiak (és csakis a férfiak) egész nap békésen ücsörögnek, miközben rágcsálják a bételdiót, beszélgetnek, megtárgyalják a wantok ügyeit, vagy éppen csak szundítanak egyet a hûvösben egy forró délután. A lélekház a központja azoknak a rituáléknak is, melyeket a közösség gazdasági, politikai vagy épp lelki elõmenetele céljából tartanak.

A lélekház mindig a falu legnagyobb háza. Nemcsak azért, hogy mutassa a falu jelentõségét, de maga a felépítése is a teljes férfilakosság összefogását teszi szükségessé. A hatalmas tartógerendák elhelyezését természetesen számos rituálé és ünnep elõzi meg, ahogy minden egyes díszítõelemnek is különös jelentõsége van.

Azt istenítik, amitõl félnek

A folyóvidéken régi hagyománya van a tetoválásnak. Ezen a szakaszon erõs krokodilkultusz él, ugyanis a folyóban nem ritkák ezek az állatok, és ahogy az sokszor lenni szokott, az egyszerû népek azt istenítik, amitõl félnek. A tetoválás faluról falura változhat, de a legnépszerûbb a krokodilminta: amikor a fiatal férfi bõrét apró pengevágásokkal ilyenre vagdalják.

Egy férfi háta, aki néhány éve már átesett a ceremónián (Kattintson a képre a galériáért!)

A rituálénak hatalmas jelentõsége van. Egyrészt ezzel válik a fiú felnõtt férfivá, és nyeri el a jogot arra, hogy látogathassa a lélekházat. Maga a szertartás rendkívül fájdalmas, amelyen csak a többi jelölt segítségével, bátorításával tudnak átjutni a fiatalemberek, így a rituálé során életre szóló kötõdések születnek.

A szertartás elõtt a jelöltek hetekre elvonulnak a lélekházba, és ha valamelyik fiúnak inába szállna a bátorsága, a többiek segítik bátorítással, humorral a nehéz órákban. A szertartás nem kötelezõ, de ha valaki nem veti alá magát, soha nem lesz teljes jogú férfitagja a közösségnek, úgy kezelik, mint egy asszonyt.

A "gyerekcsinálás" joga

A legenda szerint régen a nõk "csinálták" a gyerekeket, és azokat a férfiak hordták ki. A nõk látogatták a lélekházat, és õk vettek részt a rituálékban. Az egyik ceremónia után annyira elfáradtak, hogy hazamentek aludni, és ezt kihasználva a férfiak belopóztak a lélekházba, eltulajdonították a mágikus fuvolákat, amelyekkel sikerült visszaszerezniük a "gyerekcsinálás" jogát. A nõk azóta vannak kitiltva a lélekházból, nehogy ismét megkaparinthassák az ott tartott szent furulyákat.

A ceremóniákon a férfiak vesznek részt (Kattintson a képre a galériáért!)

A beavatási szertartáson 12-35 év közötti férfiak vesznek részt, de a legjellemzõbb, hogy erre 18-22 éves koruk között kerül sor. A szertartás nem olcsó mulatság, a családoknak évekig kell spórolniuk rá.

Dobszó a folyó túlpartjáról

Egyik éjszaka a szállásunk Palambei településen volt, két cölöpházban: az egyikben a fiúk, a másikban mi, lányok aludtunk, matracokon. Hajósaink épp a vacsorát készítették, amikor hangos dobszó verte fel a csendet a folyó túlpartjáról: a közeli Yentchan faluban másnap hajnalban került sor öt fiatalember férfivá avatására, és a táncosok épp gyakoroltak. Csoportkísérõnk felvetette, hogy talán érdemes lenne megnézni a ceremóniát, ugyanakkor figyelmeztetett minket, hogy ez meglehetõsen véres esemény, így nem biztos, hogy mindenkinek való. Sokáig hezitált a csapat, de a többségünk úgy döntött, átmegyünk másnap hajnalban. Mivel az eseményt nõk általában nem látogathatják (ha belépnek a lélekházba, megölik õket), kérésünkre a falu fõnökei kivételt tettek velünk, de nem ingyen: két disznó árát kellett összedobnunk.

Másnap kora reggel áthajóztunk a folyón, ahol már messzirõl hallottuk a dobok hangjait. A táncosok fel-alá masíroztak a folyóparton, és az egész falu összegyûlt az eseményre. A nõk és gyerekek természetesen a lélekházon kívül várakoztak.

A férfi rokonok bekísérik a jelölteket a lélekházba (Kattintson a képre a galériáért!)

Hamarosan feltûnt az öt jelölt. Mosolyogva beszélgettek, de figyelmesebben nézve õket azért észrevettük a feszültség jeleit. A fiatalembereket a nagybátyjuk és néhány más férfi rokonuk, barátjuk kísérte a lélekházba, végig támogatták õket a szertartás során.

A fiúk néhány szál növényt kaptak, nem sikerült kiderítenem, mi volt az, de azt rágcsálva eléggé elkábultak. Gondolom, egyébként nehezen lehetett volna kibírni, hogy egy-másfél órán át kaszabolják a bõrüket.

Kiosztják a kábító hatású növényt az öt jelöltnek (Kattintson a képre a galériáért!)

A tetoválás egy-egy lefordított kenun zajlik. Elõtte minden fiút szertartásosan lemostak a folyóról hozott vízzel. A következõ lépés a minta megrajzolása volt, erre szakosodott mûvész által. Minden fiú mögé egy barátja ült, aki támogatta egyre inkább kábulatba esõ társát.

Tetoválás zsilettpengével

Hamarosan jelt adtak a zenészek - a nõi családtagok így tudták meg, hogy kezdõdik a fiúk kínszenvedése. Megjelentek a tetoválómesterek, és zsilettpengével nekiálltak belevésni a mintát a fiúk bõrébe. Eredetileg ez kihegyezett bambusznáddal zajlott, de ma már egyszer használatos pengével csinálják. Volt, akikkel egy, másokkal két mester foglalkozott, és ahogy elnéztük, a vágások mélysége és szabályossága is igen eltérõ volt, úgyhogy ki kell fogni a megfelelõ szakembert ebben is.

Elkezdõdik a tetoválás (Kattintson a képre a galériáért!)

A minta megrajzolása után a még elkábult fiúkat a kísérõk letámogatták a folyóhoz, hogy lemossák sebeiket. A hideg vízbe érkezve szegények magukhoz tértek, és rettenetesen üvöltöttek a fájdalomtól - a kísérõk szerepe nemcsak a mosdatás volt, de az is, hogy együtt üvöltsenek a beavatottal, hogy ne úgy tûnjön, mintha nem bírná a fájdalmat.

A tetoválás után lemossák a vért a folyóban (Kattintson a képre a galériáért!)

A fürdetés után a fiúkat visszavezették a lélekházba. Óvatosan kókuszolajat kentek a sebekre, majd a tûz köré ültették õket, hogy a füst hegesítse a sebeket. Ezután 2-3 napig kókuszolajjal kenik a sebeket, közben idõnként sárral dörzsölik. Ez utóbbi célja, hogy mesterségesen egy kis fertõzést idézzenek elõ, hogy domborúra hegedjenek a sebek, ugyanis így alakul ki a látványos krokodilos minta. Ha csúnyán elfertõzõdik, állítólag van gyógyszerük - bár mi kórházat vagy orvosi rendelõt az egész vidéken nem láttunk.

A tûz körül a lélekházban (Kattintson a képre a galériáért!)

Kívülállóként amennyire kegyetlennek tûnt az egész ceremónia, annyira megható is volt. A rengeteg segítõ kéz, a gesztusok mind arról szóltak, hogy a fiatal fiúkat maguk közé fogadták a falu férfi tagjai. Egyrészt igyekeztek minden eszközzel támogatni õket, másrészt ünnepélyessé tenni életük meghatározó napját. A csoportunk egyöntetû véleménye az volt, hogy ha egy szóval kellene jellemezni a napot, akkor különös módon nem a fájdalom lenne, amely elsõként eszünkbe jutna, hanem az összetartás.
Sepik folyó utazás szertartás törzs beavatás Pápua Új-Guinea egzotikus utazás
<|im_start|>user
Pápua Új-Guinea a világ egyik legkevésbé urbánus országa, a népesség mindössze 18 százaléka él városokban. Az ország egy sajátos világrekorddal is büszkélkedhet: egy országon belül itt beszélik a legtöbb különbözõ nyelvet, 840-et, ami a világ összes nyelveinek körülbelül nyolcada. Tegyük még hozzá, hogy Pápua Új-Guinea az egyik legkevésbé felfedezett ország, mind földrajzi, mind antropológiai értelemben, és rögtön látszik, hogy végtelenül izgalmas terep, sokféle, különös törzzsel.

Jóban-rosszban együtt

Az országban a társadalmi berendezkedés alapja a törzs, vagyis a wantok. A szó jelentése: egy nyelv. Azaz a wantok olyan népcsoportot jelöl, amely tagjai egy nyelvet beszélnek. A wantokok összetartása rendkívül szoros. Ennek számos elõnye és hátránya van.

Énekes-táncos csoport egy faluban (Kattintson a képre a galériáért!)

Egy olyan országban, ahol 80-90 százalékos a munkanélküliség (nem hivatalos adat, a helyi idegenvezetõk egybehangzó véleménye), és a lakosság harmada a szegénységi küszöb alatt él, gyakorlatilag a wantokrendszer biztosítja, hogy senki ne éhezzen. Az egy-egy faluban lakó wantoktagok megosztják a terményt, a disznóvágásból származó húst, segítik egymást minden elképzelhetõ módon. Ha valaki esetleg munkát kap a fõvárosban, nemcsak a saját szûkebb családját segíti anyagilag, de lehetõségeihez mérten a wantok tagjait is - egy keresõ átlagosan egy tucat embert tart el.

A wantok ugyanakkor a korrupció melegágya is: ha van egy álláslehetõség, egy tender, egy megbízás, egészen biztos, hogy azt kiírója egy saját wantoktagnak adja oda. Ha egy bûneset olyan bíró elé kerül, aki az elkövetõ wantokjából származik, borítékolni lehet a felmentõ ítéletet.

A lélekház a falu központja

Az ország megértéséhez érdemes megemlíteni a misszionáriusok ellentmondásos szerepét, mert rendkívül agresszíven tevékenykedtek, és igyekeztek a helyi hitvilágot teljes mértékben felszámolni. Sok faluban a tradicionális gyülekezõhely, a lélekház (haus tambaran) ma már üresen, kihasználatlanul áll, pedig évszázadokon keresztül ezek szolgáltak a közösségek központjául. A misszionáriusok dicséretére el kell mondani, hogy hatalmas munkával építettek fel iskolákat és kórházakat - az oktatás a mai napig túlnyomórészt egyházi iskolákban zajlik.

Faragott szobrok és maszkok egy lélekházban (Kattintson a képre a galériáért!)

Kéthetes körutunk során néhány napot a Sepik folyó lápvidékén töltöttünk. Kényelmes tempóban hajózva fedeztük fel a környék csodálatos természeti világát, és alkalmunk volt apró falvakat is meglátogatni. Az 1126 kilométer hosszú folyó háborítatlanul kanyarog az ország keleti vidékén: egy város vagy ipari létesítmény sem épült a közelében. Partján évezredek óta mûvelik a földet a falvakban, a folyót pedig halászatra, közlekedésre használják.

A Sepik folyó lápvidékén fantasztikus mûvészet alakult ki, különösen a fafaragások és az agyagedények figyelemre méltóak. A Sepik így nemcsak folyó, hanem csodálatos élõ múzeum is, ahol a világ egyik legbrutálisabb férfivá avatási ceremóniáját tartják. Minden mûvészeti forma - a faragott álarcoktól a csónakok díszítésén át a házak építészetéig - rituális célokat szolgál, de ezek közül messze a leglenyûgözõbb a beavatási szertartás.

Hajózás a Sepik folyó lápvidékén (Kattintson a képre a galériáért!)

A szertartásokat mindig a lélekházakban tartják, amelyek a falu közepén vagy legmagasabb pontján épülnek. Ez az a ház, ahol a férfiak (és csakis a férfiak) egész nap békésen ücsörögnek, miközben rágcsálják a bételdiót, beszélgetnek, megtárgyalják a wantok ügyeit, vagy éppen csak szundítanak egyet a hûvösben egy forró délután. A lélekház a központja azoknak a rituáléknak is, melyeket a közösség gazdasági, politikai vagy épp lelki elõmenetele céljából tartanak.

A lélekház mindig a falu legnagyobb háza. Nemcsak azért, hogy mutassa a falu jelentõségét, de maga a felépítése is a teljes férfilakosság összefogását teszi szükségessé. A hatalmas tartógerendák elhelyezését természetesen számos rituálé és ünnep elõzi meg, ahogy minden egyes díszítõelemnek is különös jelentõsége van.

Azt istenítik, amitõl félnek

A folyóvidéken régi hagyománya van a tetoválásnak. Ezen a szakaszon erõs krokodilkultusz él, ugyanis a folyóban nem ritkák ezek az állatok, és ahogy az sokszor lenni szokott, az egyszerû népek azt istenítik, amitõl félnek. A tetoválás faluról falura változhat, de a legnépszerûbb a krokodilminta: amikor a fiatal férfi bõrét apró pengevágásokkal ilyenre vagdalják.

Egy férfi háta, aki néhány éve már átesett a ceremónián (Kattintson a képre a galériáért!)

A rituálénak hatalmas jelentõsége van. Egyrészt ezzel válik a fiú felnõtt férfivá, és nyeri el a jogot arra, hogy látogathassa a lélekházat. Maga a szertartás rendkívül fájdalmas, amelyen csak a többi jelölt segítségével, bátorításával tudnak átjutni a fiatalemberek, így a rituálé során életre szóló kötõdések születnek.

A szertartás elõtt a jelöltek hetekre elvonulnak a lélekházba, és ha valamelyik fiúnak inába szállna a bátorsága, a többiek segítik bátorítással, humorral a nehéz órákban. A szertartás nem kötelezõ, de ha valaki nem veti alá magát, soha nem lesz teljes jogú férfitagja a közösségnek, úgy kezelik, mint egy asszonyt.

A "gyerekcsinálás" joga

A legenda szerint régen a nõk "csinálták" a gyerekeket, és azokat a férfiak hordták ki. A nõk látogatták a lélekházat, és õk vettek részt a rituálékban. Az egyik ceremónia után annyira elfáradtak, hogy hazamentek aludni, és ezt kihasználva a férfiak belopóztak a lélekházba, eltulajdonították a mágikus fuvolákat, amelyekkel sikerült visszaszerezniük a "gyerekcsinálás" jogát. A nõk azóta vannak kitiltva a lélekházból, nehogy ismét megkaparinthassák az ott tartott szent furulyákat.

A ceremóniákon a férfiak vesznek részt (Kattintson a képre a galériáért!)

A beavatási szertartáson 12-35 év közötti férfiak vesznek részt, de a legjellemzõbb, hogy erre 18-22 éves koruk között kerül sor. A szertartás nem olcsó mulatság, a családoknak évekig kell spórolniuk rá.

Dobszó a folyó túlpartjáról

Egyik éjszaka a szállásunk Palambei településen volt, két cölöpházban: az egyikben a fiúk, a másikban mi, lányok aludtunk, matracokon. Hajósaink épp a vacsorát készítették, amikor hangos dobszó verte fel a csendet a folyó túlpartjáról: a közeli Yentchan faluban másnap hajnalban került sor öt fiatalember férfivá avatására, és a táncosok épp gyakoroltak. Csoportkísérõnk felvetette, hogy talán érdemes lenne megnézni a ceremóniát, ugyanakkor figyelmeztetett minket, hogy ez meglehetõsen véres esemény, így nem biztos, hogy mindenkinek való. Sokáig hezitált a csapat, de a többségünk úgy döntött, átmegyünk másnap hajnalban. Mivel az eseményt nõk általában nem látogathatják (ha belépnek a lélekházba, megölik õket), kérésünkre a falu fõnökei kivételt tettek velünk, de nem ingyen: két disznó árát kellett összedobnunk.

Másnap kora reggel áthajóztunk a folyón, ahol már messzirõl hallottuk a dobok hangjait. A táncosok fel-alá masíroztak a folyóparton, és az egész falu összegyûlt az eseményre. A nõk és gyerekek természetesen a lélekházon kívül várakoztak.

A férfi rokonok bekísérik a jelölteket a lélekházba (Kattintson a képre a galériáért!)

Hamarosan feltûnt az öt jelölt. Mosolyogva beszélgettek, de figyelmesebben nézve õket azért észrevettük a feszültség jeleit. A fiatalembereket a nagybátyjuk és néhány más férfi rokonuk, barátjuk kísérte a lélekházba, végig támogatták õket a szertartás során.

A fiúk néhány szál növényt kaptak, nem sikerült kiderítenem, mi volt az, de azt rágcsálva eléggé elkábultak. Gondolom, egyébként nehezen lehetett volna kibírni, hogy egy-másfél órán át kaszabolják a bõrüket.

Kiosztják a kábító hatású növényt az öt jelöltnek (Kattintson a képre a galériáért!)

A tetoválás egy-egy lefordított kenun zajlik. Elõtte minden fiút szertartásosan lemostak a folyóról hozott vízzel. A következõ lépés a minta megrajzolása volt, erre szakosodott mûvész által. Minden fiú mögé egy barátja ült, aki támogatta egyre inkább kábulatba esõ társát.

Tetoválás zsilettpengével

Hamarosan jelt adtak a zenészek - a nõi családtagok így tudták meg, hogy kezdõdik a fiúk kínszenvedése. Megjelentek a tetoválómesterek, és zsilettpengével nekiálltak belevésni a mintát a fiúk bõrébe. Eredetileg ez kihegyezett bambusznáddal zajlott, de ma már egyszer használatos pengével csinálják. Volt, akikkel egy, másokkal két mester foglalkozott, és ahogy elnéztük, a vágások mélysége és szabályossága is igen eltérõ volt, úgyhogy ki kell fogni a megfelelõ szakembert ebben is.

Elkezdõdik a tetoválás (Kattintson a képre a galériáért!)

A minta megrajzolása után a még elkábult fiúkat a kísérõk letámogatták a folyóhoz, hogy lemossák sebeiket. A hideg vízbe érkezve szegények magukhoz tértek, és rettenetesen üvöltöttek a fájdalomtól - a kísérõk szerepe nemcsak a mosdatás volt, de az is, hogy együtt üvöltsenek a beavatottal, hogy ne úgy tûnjön, mintha nem bírná a fájdalmat.

A tetoválás után lemossák a vért a folyóban (Kattintson a képre a galériáért!)

A fürdetés után a fiúkat visszavezették a lélekházba. Óvatosan kókuszolajat kentek a sebekre, majd a tûz köré ültették õket, hogy a füst hegesítse a sebeket. Ezután 2-3 napig kókuszolajjal kenik a sebeket, közben idõnként sárral dörzsölik. Ez utóbbi célja, hogy mesterségesen egy kis fertõzést idézzenek elõ, hogy domborúra hegedjenek a sebek, ugyanis így alakul ki a látványos krokodilos minta. Ha csúnyán elfertõzõdik, állítólag van gyógyszerük - bár mi kórházat vagy orvosi rendelõt az egész vidéken nem láttunk.

A tûz körül a lélekházban (Kattintson a képre a galériáért!)

Kívülállóként amennyire kegyetlennek tûnt az egész ceremónia, annyira megható is volt. A rengeteg segítõ kéz, a gesztusok mind arról szóltak, hogy a fiatal fiúkat maguk közé fogadták a falu férfi tagjai. Egyrészt igyekeztek minden eszközzel támogatni õket, másrészt ünnepélyessé tenni életük meghatározó napját. A csoportunk egyöntetû véleménye az volt, hogy ha egy szóval kellene jellemezni a napot, akkor különös módon nem a fájdalom lenne, amely elsõként eszünkbe jutna, hanem az összetartás.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Pápua Új-Guinea északkeleti részén, a Sepik folyó vidékén évszázados hagyománya van a férfivá avatási szertartásoknak, amelyek során éles pengével krokodilmintásra szabdalják a jelöltek bõrét. Cikkünk ebbe a rítusba nyújt ritka bepillantást.<|im_end|>