Tíz film a hollywoodi feketelistáról
Elõzõ cikkünkben megemlékeztünk a hetven évvel ezelõtt indult hollywoodi (sokszor jogos, sokszor boszorkányvadászatszerû) kommunistaüldözésrõl. A filmesek sem fogták vissza magukat, a mai napig elõszeretettel emlékeznek meg a stúdiórendszer történetének feketelistás fejezetérõl.
The Hollywood Ten

Már a kommunistaellenes „cenzúra" idején film született az elsõ vádlottakról. Sõt, a The Hollywood Ten címû 15 perces dokufilmet maguk a vádlottak készítették 1950-ben. A filmben az a tíz alkotó szólal meg, akik elsõként tagadták meg az együttmûködést az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottsággal, és kerültek emiatt feketelistára a stúdióknál.

A filmet John Berry rendezte, aki a második világháború alatt szintén szimpatizált a kommunista párttal.

Berry a film elkészítése után önkéntes számûzetésbe vonult Párizsba, ahol kisebb-nagyobb filmes produkciókban dolgozott.

A The Hollywood Ten nem pusztán az alkotók manifesztációja, de (ha lehámozzuk a kétségtelenül visszataszító kommunista körítést) a mai napig fontos kordokumentum, egyszersmind kiindulópontja a balul sikerült mccarthyzmusról szóló filmeknek is.

Sok amerikai filmmûvész szimpatizált a munkásmozgalmi ideológiákkal, és nem egy valóban veszélyes elem akadt ezek közöttük, de ami a filmeseket illeti, a legtöbb vádlott legnagyobb bûne az volt, hogy elhitt egy ostoba dajkamesét, és belépett egy olyan pártba, amelynek ideológiája a világ keleti tömbjében milliókat nyomorított és gyilkolt meg.

Az is igaz, hogy az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottság munkamódszerei mai szemmel felettébb visszatetszõek voltak. Bár kétségtelen, sok valódi és veszélyes, gátlástalan anarchistától szabadították meg Hollywoodot.

A bizottság számára épp elegendõ bizonyíték volt az alkotmányellenes magatartásra, ha valaki belépett a pártba, vagy csak részt vett egy-egy gyûlésen. Sõt, az is elegendõnek számított, ha valakit mások kommunistának neveztek meg. Nem egy ízben már a meghallgatáson „ítéletet hirdettek", a vádlottnak tehát esélye sem maradt, hogy tisztázza magát – legfeljebb, ha gyorsan megnevezett 2-3 másik kommunistát, akikre ráfoghatta, õk beszélték rá, hogy kommunista legyen.

 

Ilyenek voltunk

A feketelistázás egészen a hatvanas évekig tartott, de csak egy évtized múltán ébredt fel Hollywood lelkiismerete a számos „ártatlanul" vádolt alkotóval szemben.

1973-ban mutatták be Sydney Pollack zenével fûszerezett romantikus vígjátékát, amelyben Barbara Streisand oldalán Robert Redford alakít feltörekvõ forgatókönyvírót. A nõ marxista nézetei azonban a férfi megítélésére is rossz fényt vetnek, a világnézeti különbségeket pedig a szerelem sem tudja áthidalni.

A jónevû senki, avagy a stróman

A feketelistás írók már-már komikus helyzetben találták magukat. Munkát nem kaphattak, de a producerek, rendezõk igényt tartottak a szövegeikre. Az ellentmondásos helyzetet sokan úgy oldották fel, hogy „leszerzõdtettek" valakit, akinek megfelelõ volt a múltja.

A Woody Allen fõszereplésével készült komédia a „front"-nak nevezett írói strómanoknak (innen a film eredeti címe: The Front) állított emléket 1976-ban. Igaz, nem filmes, hanem televíziós írókkal, de sokszor szellemesen és nagyon emberien dolgozva fel a múltat.

A jónevû senki, avagy a stróman több alkotója is tudta mirõl beszél: a forgatókönyvíró Walter Bernstein, a rendezõ Martin Ritt, de még a színészek közül is sokan feketelistára kerültek az ötvenes években (például a másik fõszerepet játszó Zero Mostel is) – ezt nem is rejtették véka alá: a film végefõcíménél az érintett stábtagok neve mögött évszámmal szerepel, ki mikor lett pária Hollywoodban.

Sõt, a frontírás annyira bevett volt az ötvenes években, hogy a hollywoodi tízek egyike, az épp 1976-ban meghalt Dalton Trumbo forgatókönyvíró helyett a stróman Ian McLellan Hunter vette át a forgatókönyvírói Oscar-díjat a Római vakáció-ért (1953). A film sztoriját ugyanis Trumbo még a börtönben írta, ahová Amerika-ellenes tevékenysége miatt került egy évre.

Hollywood on Trial

A jónevû senki, avagy a stróman alkotói is megszólalnak abban a szintén 1976-os dokumentumfilmben, amely az 1947-es elsõ hollywoodi kommunista tárgyalásokról emlékezett meg.

A David Helpern rendezte Hollywood on Trial-t a legjobb dokumentumfilmnek járó Oscarra jelölték, a film narrátora a kétszeres Oscar-díjas rendezõlegenda, John Huston (A máltai sólyom, Afrika királynõje) volt.

A film tulajdonképpen azt igyekezett hosszabban kifejteni, ami már a The Hollywood Ten-ben is benne volt, persze kevesebb balos ideológiával.

Waldo Salt: A Screenwriter's Journey

Eugene Corr dokumentumfilmje a kétszeres Oscar-díjas forgatókönyvíró Waldo Saltnak állított emléket 1990-ben.

Az 1987-ben meghaltt Salt olyan filmeket írt, mint a Philadelphiai történet, Serpico, A sáska napja, illetve a forgatókönyvírói Oscarokkal jutalmazott Éjféli cowboy és Hazatérés.

A szintén dokufilmes Oscarra jelölt film természetesen kitér Waldo Salt kommunista múltjára is, és arra, hogy emiatt 1951-ben kitiltották Hollywoodból.

A KÖVETKEZÕ OLDALON FOLYTATJUK!
Waldo Salt Jim Carrey Dalton Trumbo Charlie Chaplin Robert De Niro Hollywood kommunizmus Woody Allen Irwin Winkler
<|im_start|>user
The Hollywood Ten

Már a kommunistaellenes „cenzúra" idején film született az elsõ vádlottakról. Sõt, a The Hollywood Ten címû 15 perces dokufilmet maguk a vádlottak készítették 1950-ben. A filmben az a tíz alkotó szólal meg, akik elsõként tagadták meg az együttmûködést az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottsággal, és kerültek emiatt feketelistára a stúdióknál.

A filmet John Berry rendezte, aki a második világháború alatt szintén szimpatizált a kommunista párttal.

Berry a film elkészítése után önkéntes számûzetésbe vonult Párizsba, ahol kisebb-nagyobb filmes produkciókban dolgozott.

A The Hollywood Ten nem pusztán az alkotók manifesztációja, de (ha lehámozzuk a kétségtelenül visszataszító kommunista körítést) a mai napig fontos kordokumentum, egyszersmind kiindulópontja a balul sikerült mccarthyzmusról szóló filmeknek is.

Sok amerikai filmmûvész szimpatizált a munkásmozgalmi ideológiákkal, és nem egy valóban veszélyes elem akadt ezek közöttük, de ami a filmeseket illeti, a legtöbb vádlott legnagyobb bûne az volt, hogy elhitt egy ostoba dajkamesét, és belépett egy olyan pártba, amelynek ideológiája a világ keleti tömbjében milliókat nyomorított és gyilkolt meg.

Az is igaz, hogy az Amerika-ellenes Tevékenységet Vizsgáló Bizottság munkamódszerei mai szemmel felettébb visszatetszõek voltak. Bár kétségtelen, sok valódi és veszélyes, gátlástalan anarchistától szabadították meg Hollywoodot.

A bizottság számára épp elegendõ bizonyíték volt az alkotmányellenes magatartásra, ha valaki belépett a pártba, vagy csak részt vett egy-egy gyûlésen. Sõt, az is elegendõnek számított, ha valakit mások kommunistának neveztek meg. Nem egy ízben már a meghallgatáson „ítéletet hirdettek", a vádlottnak tehát esélye sem maradt, hogy tisztázza magát – legfeljebb, ha gyorsan megnevezett 2-3 másik kommunistát, akikre ráfoghatta, õk beszélték rá, hogy kommunista legyen.

 

Ilyenek voltunk

A feketelistázás egészen a hatvanas évekig tartott, de csak egy évtized múltán ébredt fel Hollywood lelkiismerete a számos „ártatlanul" vádolt alkotóval szemben.

1973-ban mutatták be Sydney Pollack zenével fûszerezett romantikus vígjátékát, amelyben Barbara Streisand oldalán Robert Redford alakít feltörekvõ forgatókönyvírót. A nõ marxista nézetei azonban a férfi megítélésére is rossz fényt vetnek, a világnézeti különbségeket pedig a szerelem sem tudja áthidalni.

A jónevû senki, avagy a stróman

A feketelistás írók már-már komikus helyzetben találták magukat. Munkát nem kaphattak, de a producerek, rendezõk igényt tartottak a szövegeikre. Az ellentmondásos helyzetet sokan úgy oldották fel, hogy „leszerzõdtettek" valakit, akinek megfelelõ volt a múltja.

A Woody Allen fõszereplésével készült komédia a „front"-nak nevezett írói strómanoknak (innen a film eredeti címe: The Front) állított emléket 1976-ban. Igaz, nem filmes, hanem televíziós írókkal, de sokszor szellemesen és nagyon emberien dolgozva fel a múltat.

A jónevû senki, avagy a stróman több alkotója is tudta mirõl beszél: a forgatókönyvíró Walter Bernstein, a rendezõ Martin Ritt, de még a színészek közül is sokan feketelistára kerültek az ötvenes években (például a másik fõszerepet játszó Zero Mostel is) – ezt nem is rejtették véka alá: a film végefõcíménél az érintett stábtagok neve mögött évszámmal szerepel, ki mikor lett pária Hollywoodban.

Sõt, a frontírás annyira bevett volt az ötvenes években, hogy a hollywoodi tízek egyike, az épp 1976-ban meghalt Dalton Trumbo forgatókönyvíró helyett a stróman Ian McLellan Hunter vette át a forgatókönyvírói Oscar-díjat a Római vakáció-ért (1953). A film sztoriját ugyanis Trumbo még a börtönben írta, ahová Amerika-ellenes tevékenysége miatt került egy évre.

Hollywood on Trial

A jónevû senki, avagy a stróman alkotói is megszólalnak abban a szintén 1976-os dokumentumfilmben, amely az 1947-es elsõ hollywoodi kommunista tárgyalásokról emlékezett meg.

A David Helpern rendezte Hollywood on Trial-t a legjobb dokumentumfilmnek járó Oscarra jelölték, a film narrátora a kétszeres Oscar-díjas rendezõlegenda, John Huston (A máltai sólyom, Afrika királynõje) volt.

A film tulajdonképpen azt igyekezett hosszabban kifejteni, ami már a The Hollywood Ten-ben is benne volt, persze kevesebb balos ideológiával.

Waldo Salt: A Screenwriter's Journey

Eugene Corr dokumentumfilmje a kétszeres Oscar-díjas forgatókönyvíró Waldo Saltnak állított emléket 1990-ben.

Az 1987-ben meghaltt Salt olyan filmeket írt, mint a Philadelphiai történet, Serpico, A sáska napja, illetve a forgatókönyvírói Oscarokkal jutalmazott Éjféli cowboy és Hazatérés.

A szintén dokufilmes Oscarra jelölt film természetesen kitér Waldo Salt kommunista múltjára is, és arra, hogy emiatt 1951-ben kitiltották Hollywoodból.

A KÖVETKEZÕ OLDALON FOLYTATJUK!

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Elõzõ cikkünkben megemlékeztünk a hetven évvel ezelõtt indult hollywoodi (sokszor jogos, sokszor boszorkányvadászatszerû) kommunistaüldözésrõl. A filmesek sem fogták vissza magukat, a mai napig elõszeretettel emlékeznek meg a stúdiórendszer történetének feketelistás fejezetérõl.<|im_end|>