A szocializmus nem tûnt el, csak veszélyes liberalizmussá alakult
A szocializmus nem halt meg, csak átalakult – írta Éric Zemmour, világhírû publicista, Orbán Viktor miniszterelnök és a magyar modell nagy tisztelõje a Le Figaróban. Éric Zemmour egyébként a hétvégén az MCC budapesti, háromnapos migrációs konferenciáján is részt vett, és nagy sikerû elõadást tartott. Itt interjút adott a Mandinernek, amiben – mint azt korábbi cikkünkben megírtuk – azt mondta, hogy szerinte hamarosan választhatnak a franciák a polgárháború és az iszlámnak való teljes behódolás között. A francia közállapotokról pedig azt nyilatkozta, hogy „ma Franciaországban rengeteg terület van, ahol olyan hallatlan erõszak uralkodik, ami már a polgárháborút vetíti elõre”.
Mostani írásának apropóját az adta, hogy Jean-Pierre Deschodt, a Vendée-i Katolikus Fõiskola történelemtanszékének igazgatója a francia Domonkos-rendhez szorosan kötõdõ, keresztény Le Cerf kiadó gondozásában megjelentette a „Francia szocializmus rejtett oldala” címû nagy ívû munkáját. Pierre Deschodt, aki történész-kutatóként is ismert Franciaországban, sokat foglalkozott az I. világháború idõszakával, társszerzõje a Tannenbergtõl Berlinig címû kötetnek, amiben a totális háború ideológiájával is foglalkozik.

Most megjelent könyvében az elismert katolikus író a francia szocializmus történetét mutatja be. Auguste Comte (XIX. századi francia filozófus, a tudománynak a mindennapi élet javításában játszott szerepét hangsúlyozó pozitivizmus képviselõje) vagy Pierre-Joseph Proudhon (XIX. századi, anarchista eszméket valló szocialista filozófus) gondolatvilágának bemutatása mellett még a szocializmus eredeti ideológiai tartalmával is foglalkozik. 

A szocializmus halála Franciaországban és Európában

„A szocializmus halott” – írja bevezetésként Zemmour. A francia szocializmus tényszerû bukásának mérföldköveként rögzíti: a szinte még ma is teljesen ismeretlen Benoît Hamon vezette Szocialista Párt történelmi vereséget szenvedett a 2017-es köztársaságielnök-választásokon. Alig kétmillió szavazattal (ez a szavazatok mindössze 6.36%-át jelentette) a francia szocialisták jelöltje az elsõ fordulóban csúfosan kiesett (elõdjére, a szintén szocialista François Hollande-ra 2012-ben még több mint 10 millióan, tehát 5-ször annyian szavaztak). Ráadásul a francia történelemben elõször egy kommunista alapokon nyugvó párt is megelõzte a szocialistákat.

Ez nem meglepõ, mondja Zemmour, hiszen az európai szociáldemokráciák 1990-tõl kezdve folyamatos szavazatvesztést és bukást produkáltak, még a hagyományosan szociáldemokrata alapokon álló skandináv országokban is. Sok esetben nem is tudtak másképp fennmaradni, mint a kereszténydemokratákkal vagy liberálisokkal kötött kényszerkoalíciókban. Az utolsó, valóban a túlélésért küzdõ kísérletükben pedig már a radikális iszlámmal szövetkeznek.

Hogyan került a szocializmus a kommunizmus mellé a múzeumba?

Az európai szociáldemokrácia hanyatlásának kezdetét Zemmour a berlini fal leomlásával köti össze. Miután a Szovjetunió szétesett, a nyugati burzsoázia úgy ítélte meg, hogy többé nem kell félnie a „vörös veszedelemtõl”, ezért a szociális kérdésekre, problémákra sem kell már akkora hangsúlyt fektetnie és fõként annyi pénz áldoznia. Így került a szocializmus a múzeumba, olyan már kihalt ideológiák mellé, mint a bonapartizmus, a radikalizmus vagy a kommunizmus.

Mivel a szocializmusnak nincs többé aktualitása, itt az idõ, hogy megkezdjük múltjának elemzését, archeológiai feltárását – írja Zemmour. Ezt a munkát végezte el jól-rosszul a történész Deschodt most megjelent könyvében, mondja Zemmour. Deschodt kiemeli, hogy a francia Proudhon (szocialista-anarchista közgazdász) mekkora hatással volt Marxra, aki amellett, hogy nyíltan antiszemita volt, sok elemet kölcsön is vett Proudhontól (pl. a tudományos szocializmus elméletét). Ír az 1871-es, rövid ideig tartó párizsi kommünrõl, amikor szocialista, anarchista és republikánus munkástanács vette át a hatalmat a francia fõvárosban, vagy felidézi az 1848-as forradalmi idõk baloldaliságát is. A könyv ennek ellenére ritka, kevésbé ismert jelenségekre is felhívja a figyelmet.

A szocializmus eredetileg szemben állt a liberalizmussal

A szocializmus eredetileg egy individualizmus-ellenes mozgalom volt, ami állást foglalt az örökség nélküli, gyökértelen embertípus, valójában tehát a mai értelemben vett kozmopolita-liberális ideológia ellen. Eredetileg még közelebb állt a katolikus vagy monarchista eszmékhez. Ezeknek az ideológiáknak olyan társadalom kialakítása volt a céljuk, amelyben a társadalmi közösség érvényesül az egyén fölött, ennélfogva mind a liberalizmussal, mind az 1789-es nagy francia forradalom ideológiájával szembenálltak.

Az, hogy a szocializmus eredeti céljai többek között a magántulajdon és a haza védelmében öltöttek testet, valamint, hogy a francia szocialisták a francia munkaerõ védelmét követelték a külföldi migrációval szemben, és tiltani akarták a nõk nehéz fizikai munkáját, mind rávilágítanak a mai, magukat szocialistának valló politikusok hiteltelenségére. Sõt, még a marxista kollektivizálás ellen is küzdöttek eredetileg, de hiába, mert a marxizmus és késõbb a leninizmus váltak kizárólagos, uralkodó ideológiává. Más kérdés, hogy a marxizmus és a kollektivizmus is elbukott a történelem süllyesztõjében, és Deschodt szerint a szocializmus ezzel gyakorlatilag elmúlt. Ez utóbbi hibás következtetés, mondja Zemmour.

A szocializmus átalakult

A marxizmusra épülõ szocializmus Zemmour meglátása szerint nem tûnt el, csak átalakult. Liberalizmus, sõt, szélsõséges individualizmus lett belõle. A szocializmus mai örökösei, fõleg a szélsõjobboldali mozgalmak, még mindig lázadnak a kapitalizmus ellen, és folyamatosan követelik, hogy az állam számolja föl az egyenlõtlenségeket, ezzel viszont nem tesznek mást, mint azt, hogy a XIX. századi liberalizmus eszméit és szokásait követik. Ugyanis, folytatja tovább Zemmour, a liberálisok eredetileg azt követelték, hogy az állam a rászorulóknak nyújtson segítséget, nem pedig a megszüntetett szakszervezetek vagy egyéb munkás képviseletek újjászervezését szorgalmazták. A mostani szocialisták valójában pedig nagyvállalkozó tõkéssé, bankárrá váltak, vagy éppen belõlük lettek baloldali politikusok, ahogy a franciák találóan mondják, õk a „baloldali kaviár”, akik fényûzõ életmódjukkal teljesen elszakadtak a szocializmus XIX. századi céljaitól és eszmevilágától, munkást vagy földmûvelõt pedig még messzirõl sem láttak (Zemmour leírásában mi is ráismerhetünk a magyar baloldalra: gondoljunk csak a 2002 és 2010 közötti hivatalosan baloldali miniszterelnökökre, a bankár Medgyessy Péterre, a milliárdos Gyurcsány Ferencre és a milliomos üzletemberre, Bajnai Gordonra). 

A liberalizmus az új szocializmus

Zemmour szerint az a lényeges kérdés, hogyan és miért torkollott az eredetileg individualistaellenes szocializmus egy paramilitáris, libertárius, szélsõséges liberalizmusba. Ráadásul ez az új ideológia elõdjénél jóval pusztítóbb és nihilistább. Abszolút uralomra tör, amelyben az egyén áll a világ közepén, az individuum az egyedüli „király”, aki dönthet saját életérõl, családjáról, hazájáról, sõt, most már saját nemérõl is. A francia szocialisták többsége ma Macron mozgalmában van. Macron maga is azt mondta: „a liberalizmus az egy baloldali ideológia”. 

Új ellenségkép a baloldalon: a nyugati, heteroszexuális, fehér férfi

Zemmour szerint az angolszász világban már ezen is túl vannak. Angliában a Corbyn-féle Munkáspárt, akárcsak az Egyesült Államokban az Obama-féle demokrata párt, a kisebbségek gyûjtõpártja lett. A feminista mozgalmak, a jogvédõ csoportok, a meleg szervezetek Zemmour megállapítása szerint velük vannak. A helyzet ugyanakkor nagyon más, mint a kommunizmus tündöklésekor, ugyanis az õ ellenségük már nem a kapitalizmus és az azt szimbolizáló kapitalista, hanem a fehér férfi.

Idõközben ezek a mozgalmak rákaptak az antiszemitizmus marxista ízére is, és ezt is átalakították. Az új, a radikális iszlámmal is összefonódott Nyugat-Európát behálózó mozgalmakban az (üldözendõ) zsidó mára a nemzetállamban gondolkodó embert, sõt, ahogy azt már láttuk az elmúlt idõszak durva antiszemita hullámában, magát Izrael államot jelenti (gondoljunk csak a világhírû filozófus, Alain Finkielkraut elleni antiszemita támadásra, amely egyben kifejezetten Izrael elleni támadás is volt. Errõl itt olvashatnak).

A nyugati, heteroszexuális férfi, a zsidó-keresztény és görög-római kultúrkör embere került a célkeresztbe Zemmour megfogalmazása szerint, akit a baloldallal összefonódott liberalizmus el akar tüntetni, eleget téve bármely, korábban vélelmezetten vagy valóságosan elnyomott csoport bosszúvágyának. Pontosan úgy, ahogy annak idején a kommunisták álltak bosszút a burzsoázián, és ahogy a proletárok kiforgatták sarkából a világot.

Innentõl pedig már ismerjük a történelmet, fejezi be elemzését Éric Zemmour.
Éric Zemmour publicista Orbán Viktor szocializmus Le Figaro kommunizmus
<|im_start|>user
Mostani írásának apropóját az adta, hogy Jean-Pierre Deschodt, a Vendée-i Katolikus Fõiskola történelemtanszékének igazgatója a francia Domonkos-rendhez szorosan kötõdõ, keresztény Le Cerf kiadó gondozásában megjelentette a „Francia szocializmus rejtett oldala” címû nagy ívû munkáját. Pierre Deschodt, aki történész-kutatóként is ismert Franciaországban, sokat foglalkozott az I. világháború idõszakával, társszerzõje a Tannenbergtõl Berlinig címû kötetnek, amiben a totális háború ideológiájával is foglalkozik.

Most megjelent könyvében az elismert katolikus író a francia szocializmus történetét mutatja be. Auguste Comte (XIX. századi francia filozófus, a tudománynak a mindennapi élet javításában játszott szerepét hangsúlyozó pozitivizmus képviselõje) vagy Pierre-Joseph Proudhon (XIX. századi, anarchista eszméket valló szocialista filozófus) gondolatvilágának bemutatása mellett még a szocializmus eredeti ideológiai tartalmával is foglalkozik. 

A szocializmus halála Franciaországban és Európában

„A szocializmus halott” – írja bevezetésként Zemmour. A francia szocializmus tényszerû bukásának mérföldköveként rögzíti: a szinte még ma is teljesen ismeretlen Benoît Hamon vezette Szocialista Párt történelmi vereséget szenvedett a 2017-es köztársaságielnök-választásokon. Alig kétmillió szavazattal (ez a szavazatok mindössze 6.36%-át jelentette) a francia szocialisták jelöltje az elsõ fordulóban csúfosan kiesett (elõdjére, a szintén szocialista François Hollande-ra 2012-ben még több mint 10 millióan, tehát 5-ször annyian szavaztak). Ráadásul a francia történelemben elõször egy kommunista alapokon nyugvó párt is megelõzte a szocialistákat.

Ez nem meglepõ, mondja Zemmour, hiszen az európai szociáldemokráciák 1990-tõl kezdve folyamatos szavazatvesztést és bukást produkáltak, még a hagyományosan szociáldemokrata alapokon álló skandináv országokban is. Sok esetben nem is tudtak másképp fennmaradni, mint a kereszténydemokratákkal vagy liberálisokkal kötött kényszerkoalíciókban. Az utolsó, valóban a túlélésért küzdõ kísérletükben pedig már a radikális iszlámmal szövetkeznek.

Hogyan került a szocializmus a kommunizmus mellé a múzeumba?

Az európai szociáldemokrácia hanyatlásának kezdetét Zemmour a berlini fal leomlásával köti össze. Miután a Szovjetunió szétesett, a nyugati burzsoázia úgy ítélte meg, hogy többé nem kell félnie a „vörös veszedelemtõl”, ezért a szociális kérdésekre, problémákra sem kell már akkora hangsúlyt fektetnie és fõként annyi pénz áldoznia. Így került a szocializmus a múzeumba, olyan már kihalt ideológiák mellé, mint a bonapartizmus, a radikalizmus vagy a kommunizmus.

Mivel a szocializmusnak nincs többé aktualitása, itt az idõ, hogy megkezdjük múltjának elemzését, archeológiai feltárását – írja Zemmour. Ezt a munkát végezte el jól-rosszul a történész Deschodt most megjelent könyvében, mondja Zemmour. Deschodt kiemeli, hogy a francia Proudhon (szocialista-anarchista közgazdász) mekkora hatással volt Marxra, aki amellett, hogy nyíltan antiszemita volt, sok elemet kölcsön is vett Proudhontól (pl. a tudományos szocializmus elméletét). Ír az 1871-es, rövid ideig tartó párizsi kommünrõl, amikor szocialista, anarchista és republikánus munkástanács vette át a hatalmat a francia fõvárosban, vagy felidézi az 1848-as forradalmi idõk baloldaliságát is. A könyv ennek ellenére ritka, kevésbé ismert jelenségekre is felhívja a figyelmet.

A szocializmus eredetileg szemben állt a liberalizmussal

A szocializmus eredetileg egy individualizmus-ellenes mozgalom volt, ami állást foglalt az örökség nélküli, gyökértelen embertípus, valójában tehát a mai értelemben vett kozmopolita-liberális ideológia ellen. Eredetileg még közelebb állt a katolikus vagy monarchista eszmékhez. Ezeknek az ideológiáknak olyan társadalom kialakítása volt a céljuk, amelyben a társadalmi közösség érvényesül az egyén fölött, ennélfogva mind a liberalizmussal, mind az 1789-es nagy francia forradalom ideológiájával szembenálltak.

Az, hogy a szocializmus eredeti céljai többek között a magántulajdon és a haza védelmében öltöttek testet, valamint, hogy a francia szocialisták a francia munkaerõ védelmét követelték a külföldi migrációval szemben, és tiltani akarták a nõk nehéz fizikai munkáját, mind rávilágítanak a mai, magukat szocialistának valló politikusok hiteltelenségére. Sõt, még a marxista kollektivizálás ellen is küzdöttek eredetileg, de hiába, mert a marxizmus és késõbb a leninizmus váltak kizárólagos, uralkodó ideológiává. Más kérdés, hogy a marxizmus és a kollektivizmus is elbukott a történelem süllyesztõjében, és Deschodt szerint a szocializmus ezzel gyakorlatilag elmúlt. Ez utóbbi hibás következtetés, mondja Zemmour.

A szocializmus átalakult

A marxizmusra épülõ szocializmus Zemmour meglátása szerint nem tûnt el, csak átalakult. Liberalizmus, sõt, szélsõséges individualizmus lett belõle. A szocializmus mai örökösei, fõleg a szélsõjobboldali mozgalmak, még mindig lázadnak a kapitalizmus ellen, és folyamatosan követelik, hogy az állam számolja föl az egyenlõtlenségeket, ezzel viszont nem tesznek mást, mint azt, hogy a XIX. századi liberalizmus eszméit és szokásait követik. Ugyanis, folytatja tovább Zemmour, a liberálisok eredetileg azt követelték, hogy az állam a rászorulóknak nyújtson segítséget, nem pedig a megszüntetett szakszervezetek vagy egyéb munkás képviseletek újjászervezését szorgalmazták. A mostani szocialisták valójában pedig nagyvállalkozó tõkéssé, bankárrá váltak, vagy éppen belõlük lettek baloldali politikusok, ahogy a franciák találóan mondják, õk a „baloldali kaviár”, akik fényûzõ életmódjukkal teljesen elszakadtak a szocializmus XIX. századi céljaitól és eszmevilágától, munkást vagy földmûvelõt pedig még messzirõl sem láttak (Zemmour leírásában mi is ráismerhetünk a magyar baloldalra: gondoljunk csak a 2002 és 2010 közötti hivatalosan baloldali miniszterelnökökre, a bankár Medgyessy Péterre, a milliárdos Gyurcsány Ferencre és a milliomos üzletemberre, Bajnai Gordonra). 

A liberalizmus az új szocializmus

Zemmour szerint az a lényeges kérdés, hogyan és miért torkollott az eredetileg individualistaellenes szocializmus egy paramilitáris, libertárius, szélsõséges liberalizmusba. Ráadásul ez az új ideológia elõdjénél jóval pusztítóbb és nihilistább. Abszolút uralomra tör, amelyben az egyén áll a világ közepén, az individuum az egyedüli „király”, aki dönthet saját életérõl, családjáról, hazájáról, sõt, most már saját nemérõl is. A francia szocialisták többsége ma Macron mozgalmában van. Macron maga is azt mondta: „a liberalizmus az egy baloldali ideológia”. 

Új ellenségkép a baloldalon: a nyugati, heteroszexuális, fehér férfi

Zemmour szerint az angolszász világban már ezen is túl vannak. Angliában a Corbyn-féle Munkáspárt, akárcsak az Egyesült Államokban az Obama-féle demokrata párt, a kisebbségek gyûjtõpártja lett. A feminista mozgalmak, a jogvédõ csoportok, a meleg szervezetek Zemmour megállapítása szerint velük vannak. A helyzet ugyanakkor nagyon más, mint a kommunizmus tündöklésekor, ugyanis az õ ellenségük már nem a kapitalizmus és az azt szimbolizáló kapitalista, hanem a fehér férfi.

Idõközben ezek a mozgalmak rákaptak az antiszemitizmus marxista ízére is, és ezt is átalakították. Az új, a radikális iszlámmal is összefonódott Nyugat-Európát behálózó mozgalmakban az (üldözendõ) zsidó mára a nemzetállamban gondolkodó embert, sõt, ahogy azt már láttuk az elmúlt idõszak durva antiszemita hullámában, magát Izrael államot jelenti (gondoljunk csak a világhírû filozófus, Alain Finkielkraut elleni antiszemita támadásra, amely egyben kifejezetten Izrael elleni támadás is volt. Errõl itt olvashatnak).

A nyugati, heteroszexuális férfi, a zsidó-keresztény és görög-római kultúrkör embere került a célkeresztbe Zemmour megfogalmazása szerint, akit a baloldallal összefonódott liberalizmus el akar tüntetni, eleget téve bármely, korábban vélelmezetten vagy valóságosan elnyomott csoport bosszúvágyának. Pontosan úgy, ahogy annak idején a kommunisták álltak bosszút a burzsoázián, és ahogy a proletárok kiforgatták sarkából a világot.

Innentõl pedig már ismerjük a történelmet, fejezi be elemzését Éric Zemmour.

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A szocializmus nem halt meg, csak átalakult – írta Éric Zemmour, világhírû publicista, Orbán Viktor miniszterelnök és a magyar modell nagy tisztelõje a Le Figaróban. Éric Zemmour egyébként a hétvégén az MCC budapesti, háromnapos migrációs konferenciáján is részt vett, és nagy sikerû elõadást tartott. Itt interjút adott a Mandinernek, amiben – mint azt korábbi cikkünkben megírtuk – azt mondta, hogy szerinte hamarosan választhatnak a franciák a polgárháború és az iszlámnak való teljes behódolás között. A francia közállapotokról pedig azt nyilatkozta, hogy „ma Franciaországban rengeteg terület van, ahol olyan hallatlan erõszak uralkodik, ami már a polgárháborút vetíti elõre”.<|im_end|>