Tóth Krisztina: az írás nem bosszú
Tóth Krisztina könyvhétre megjelent novelláskötete ötven olyan történetet tartalmaz, amely a mai magyar valóság pontos keresztmetszetét adja.
Vár az ember a tejpultnál, és azt hallja, a tengerbe kellene lőni őket, vagy ül a taxiban, amikor a sofőr beszélgetést kezdeményezve elkezdi szidni a szemét hordát, a menekülteket, akiket be kellene terelni egy nagy sátorba, és gázt engedni rájuk. Az utas kiszáll, fel a villamosra, ahol azt latolgatja magában, vajon hányan értenének egyet a taxisofőrrel. Ennyire rossz a helyzet? Tízből mennyi? – tette fel a Sötét égbolt című tárca kapcsán mindannyiunkban felvetődő kérdést Schiller Mariann Tóth Krisztinának a Párducpompa bemutatóján. „Jobb napjaimon azt gondolom, hogy fele-fele, rosszabb napjaimon rosszabb arányokat sejtek.” – felelte az írónő.
„A kötet ötven tárcanovellából áll, mindegyik írás közéleti, közös ügyeinkkel foglalkozik, talán egy kivétel van, egy krimi, azon kevesek egyike, amelyek nem fájnak.” – így látja Schiller a kötetet, majd folytatja: „Mert egyébként szomorú, kétségbeesett írások ezek, egy felelős állampolgár írásai, de olykor azért feldereng a fény. Néha kifejezetten viccesek is, persze, nem a hasunkat fogva röhögünk, hanem szomorúan tudunk mosolyogni azokon a szegényeken, kisemmizetteken, hajléktalanokon, deviánsokon, akik itt szerepelnek, s talán kevésbé tudunk mosolyogni azokon a bosszúállókon, kárörvendőkön, akik szintén nagyobb számban vannak jelen, de van egy-egy olyan szereplő is, akinek a szemében föllángol a részvét.” A Színház-és Filmművészeti Egyetem diákjainak felolvasásai és Dés András produkciója jól reprezentálták a Párducpompa hangulatát, a sokszínű, de mégis nagyon egysíkú magyarországi létet. A kérdésre, hogy lesz a hétköznapi történetekből tárca, az írónő úgy felelt, elé sodorja az élet a történetdarabkákat. Majd hozzátette, van egy kis fekete notesza, abba gyűjti az alapanyagot, de már megtanulta, hogy nem szabad indulatból írni, muszáj ülepedési időt hagyni, még ha az olykor három évet is jelent.
„Én nem bosszút akarok állni, nem arról szól az írás, hanem arról, hogy ha találok valamit, ami tipikus, és elárul valamit a minket körbevevő világról, akkor azt úgy kell megírnom, hogy a lehető legsemlegesebb legyen, hogy ne az én indulataimról és ne magáról a konfliktusról szóljon, hanem a jelenségről. Meg kell várnom, amíg a személyesség megőrizhető, de az indulat lefoszlik.” – tette hozzá. Fontosnak tartja, hogy minden olyan jelenséget, ami túlmutat önmagán, úgy kell átmenteni, hogy az olvasót a ráismerés örömével ajándékozza meg. „Át van mentve az egész kor, amiben élünk. Ha az a bizonyos marslakó, ha nem is ezer, hanem száz év múlva eljön, akkor is nagyon jól tudja majd, hogy ma Magyarországon vagy Budapesten miféle emberek hogyan élnek, miről gondolkoznak.” – mondta Schiller Mariann, majd rákérdezett mennyire tudatos a kötetösszeállítás. Meglátása szerint a részvét és a szolidaritás a könyv második felében jelenik meg. A szerző elmondta, úgy szerkesztette, hogy nem volt semmilyen kiút a végén, s miután Dávid Anna szerkesztő (a Magvető jelenlegi igazgatója), átolvasta, elviselhetetlen légszomjról számolt be, ezért az ő javaslatára némileg megcserélték a történeteket, „hogy a végén legyen egy kis egérút, lehetőség a menekülésre, hogy legyen vészkijárat.”
Amikor csütörtök este megjelent a hír, hogy a 41 éves Chester Bennington, a Linkin Park énekese öngyilkos lett, a húszas évei végén, harmincas évei elején járó korosztály visszazuhant az időben és azonnal elkezdte lejátszani az agya az In The Endet, a Numbot, vagy a Crawlingot, a 2000-es évek ma már klasszikusait. A közösségi oldalakat pedig elárasztották a gyászoló posztok. “Chester, annak idején megmentetted az életemet” - ez az egyik leggyakoribb hozzászólás, ami lehet ugyan túlzás, de azt is mutatja, miért volt fontos több millió fiatal számára az énekes, aki világhírű, 70 millió albumot eladott zenekarával pár hete fellépett a Volt Fesztiválon is.
Az 1996-ban indult, a metalt a hiphoppal és elektronikus zenével elegyítő nu-metal banda szövegei paranoiáról, depresszióról és elszigeteltségről szóltak és arról, hogy ebből az állapotból nehezen vagy nem is lehet kikeveredni. Ezzel egy tizenéves könnyen azonosul, a pesszimista kicsengés ellenére a dalok üvöltésével mégis felszabadul és szavakat kap arra a belső bizonytalanságra, amit ebben a korban a legtöbben megtapasztalnak. Hogy a mentális problémákról lehet beszélni, az énekes saját magával is igazolta. Nyíltan beszélt alkohol és drog problémáiról, valamint arról, hogy gyerekkorában molesztálták. A Bennington öngyilkosságát közvetítő cikkek azonban ismét felhívták a figyelmet arra, hogy még mindig kevés szó esik a stigmatizált mentális betegségekről, ami gazdasági helyzet és életkortól függetlenül bárkit érinthet.
A média és a művészek felelőssége óriási. Tavaly több sztár - például Adele és Lady Gaga - beszélt nyíltan depressziójáról. Az öngyilkosságok megelőzéséért létrehozott amerikai alapítvány (American Foundation for Suicide Prevention) egy közleményt is kiadott most, amelyben a média figyelmébe ajánlják iránymutatásaikat. Bizonyos tudósítások ugyanis növelik az utánzó öngyilkosságok kockázatát. Szerintük ezt válthatják a szenzációhajhász cikkek, ha leírják az öngyilkosság módját, vagy ha felmagasztalják az öngyilkosságot. A romantizálás észrevehetően megjelent Bennington és a Soundgarden énekese, a májusban öngyilkosságot elkövető Chris Cornell barátságának kiemelésével. Bennington korábban arról írt, mennyire inspirálta őt és hogy nélküle el sem tudja képzelni ezt a világot. A LP énekese ráadásul Cornell születésnapján ölte meg magát.
Néhány médium főcíme ebből kiindulva olyan romantikusan tragikus mázzal vonta be a “sztorit”, ami az öngyilkosságot vonzóvá is teheti. Kérdés az is, hogy az olyan megnyilatkozások, mint a Korn gitárosáé, Brian Welché mennyire segítenek. “Elegem van ebből az öngyilkossági szarságból! Én is voltam depressziós, és próbálok megértő lenni, de nagyon nehéz, amikor dühös vagy! Itthagyni a gyerekeidet, a rajongókat, és feladni az életedet egy gyáva kiút - többek között ezt írta a Facebookon, ami többek szerint megszégyenítő és nem segítség kérésre sarkall, ráadásul ugyanolyan áldozathibáztatás, mintha egy rákos beteget kérnénk számon. A mentális probléma ugyanúgy egy kezelendő betegség.


Ezúttal is teljesen megtelt a margitszigeti Hajós Alfréd uszoda, a játékosok pedig igyekeztek kiszolgálni a szurkolókat. Az összecsapásnak nem volt nagy tétje, ugyanis miközben a magyar siker biztosra vehető volt, a csoportelsőség egy másik összecsapáson dőlt el.
Ennek ellenére, a papírformának megfelelően erősen kezdtek a magyarok, az olaszok ellen három találatig jutó Vámos Márton nyitotta meg a gólcsapot. A folytatásban az emberelőnyös szituációkat sorra használták ki Märcz Tamás tanítványai, így gyorsan 6-0-s vezetésre tettek szert. A negyed végén szépítettek a franciák, akik szépen lassan meg is kezdték a zárkózást. Nagy Viktornak a második nyolc percben négyszer kellett a hálóba nyúlnia a labdáért, így a félidőben 8-4 állt az eredményjelzőn. Ezt követően újfent magasabb fordulatszámra kapcsoltak a magyarok, Hosnyánszky Norbert is feliratkozott a góllövőlistára, majd Varga Dénes és Gór-Nagy Miklós is betalált. Ezután viszont ismét apadt a különbség, a franciák felavatták a csereként beálló Decker Attilát, aki több látványos védést is bemutatott. A felek 11-5-tel fordulhattak az utolsó negyedre.
A záró negyedben a franciák lőtték az első találatot, majd két magyar gólt szemlélhettünk Vámos és Varga révén. S amikor már úgy tűnt nem változik az eredmény, a gallok még betaláltak, így kialakult a 13-7-es végeredmény.
A magyar csapat erős kezdés után takarékos üzemmódban, az eddig kevesebb játéklehetőséget kapó játékosokkal is a vízben gyűjtötte be a győzelmet, s várta, hogy a csoportelsőségről döntő Olaszország–Ausztrália mérkőzés milyen eredményt hoz. Ez az összecsapás lapzártánk után ért véget.
férfi vízilabda novellák Chester Bennington depresszió könyv győzelem öngyilkosság Magyarország-Franciaország Tóth Krisztina Linkin Park VIZES VB 2017
<|im_start|>user
Vár az ember a tejpultnál, és azt hallja, a tengerbe kellene lőni őket, vagy ül a taxiban, amikor a sofőr beszélgetést kezdeményezve elkezdi szidni a szemét hordát, a menekülteket, akiket be kellene terelni egy nagy sátorba, és gázt engedni rájuk. Az utas kiszáll, fel a villamosra, ahol azt latolgatja magában, vajon hányan értenének egyet a taxisofőrrel. Ennyire rossz a helyzet? Tízből mennyi? – tette fel a Sötét égbolt című tárca kapcsán mindannyiunkban felvetődő kérdést Schiller Mariann Tóth Krisztinának a Párducpompa bemutatóján. „Jobb napjaimon azt gondolom, hogy fele-fele, rosszabb napjaimon rosszabb arányokat sejtek.” – felelte az írónő.
„A kötet ötven tárcanovellából áll, mindegyik írás közéleti, közös ügyeinkkel foglalkozik, talán egy kivétel van, egy krimi, azon kevesek egyike, amelyek nem fájnak.” – így látja Schiller a kötetet, majd folytatja: „Mert egyébként szomorú, kétségbeesett írások ezek, egy felelős állampolgár írásai, de olykor azért feldereng a fény. Néha kifejezetten viccesek is, persze, nem a hasunkat fogva röhögünk, hanem szomorúan tudunk mosolyogni azokon a szegényeken, kisemmizetteken, hajléktalanokon, deviánsokon, akik itt szerepelnek, s talán kevésbé tudunk mosolyogni azokon a bosszúállókon, kárörvendőkön, akik szintén nagyobb számban vannak jelen, de van egy-egy olyan szereplő is, akinek a szemében föllángol a részvét.” A Színház-és Filmművészeti Egyetem diákjainak felolvasásai és Dés András produkciója jól reprezentálták a Párducpompa hangulatát, a sokszínű, de mégis nagyon egysíkú magyarországi létet. A kérdésre, hogy lesz a hétköznapi történetekből tárca, az írónő úgy felelt, elé sodorja az élet a történetdarabkákat. Majd hozzátette, van egy kis fekete notesza, abba gyűjti az alapanyagot, de már megtanulta, hogy nem szabad indulatból írni, muszáj ülepedési időt hagyni, még ha az olykor három évet is jelent.
„Én nem bosszút akarok állni, nem arról szól az írás, hanem arról, hogy ha találok valamit, ami tipikus, és elárul valamit a minket körbevevő világról, akkor azt úgy kell megírnom, hogy a lehető legsemlegesebb legyen, hogy ne az én indulataimról és ne magáról a konfliktusról szóljon, hanem a jelenségről. Meg kell várnom, amíg a személyesség megőrizhető, de az indulat lefoszlik.” – tette hozzá. Fontosnak tartja, hogy minden olyan jelenséget, ami túlmutat önmagán, úgy kell átmenteni, hogy az olvasót a ráismerés örömével ajándékozza meg. „Át van mentve az egész kor, amiben élünk. Ha az a bizonyos marslakó, ha nem is ezer, hanem száz év múlva eljön, akkor is nagyon jól tudja majd, hogy ma Magyarországon vagy Budapesten miféle emberek hogyan élnek, miről gondolkoznak.” – mondta Schiller Mariann, majd rákérdezett mennyire tudatos a kötetösszeállítás. Meglátása szerint a részvét és a szolidaritás a könyv második felében jelenik meg. A szerző elmondta, úgy szerkesztette, hogy nem volt semmilyen kiút a végén, s miután Dávid Anna szerkesztő (a Magvető jelenlegi igazgatója), átolvasta, elviselhetetlen légszomjról számolt be, ezért az ő javaslatára némileg megcserélték a történeteket, „hogy a végén legyen egy kis egérút, lehetőség a menekülésre, hogy legyen vészkijárat.”
Amikor csütörtök este megjelent a hír, hogy a 41 éves Chester Bennington, a Linkin Park énekese öngyilkos lett, a húszas évei végén, harmincas évei elején járó korosztály visszazuhant az időben és azonnal elkezdte lejátszani az agya az In The Endet, a Numbot, vagy a Crawlingot, a 2000-es évek ma már klasszikusait. A közösségi oldalakat pedig elárasztották a gyászoló posztok. “Chester, annak idején megmentetted az életemet” - ez az egyik leggyakoribb hozzászólás, ami lehet ugyan túlzás, de azt is mutatja, miért volt fontos több millió fiatal számára az énekes, aki világhírű, 70 millió albumot eladott zenekarával pár hete fellépett a Volt Fesztiválon is.
Az 1996-ban indult, a metalt a hiphoppal és elektronikus zenével elegyítő nu-metal banda szövegei paranoiáról, depresszióról és elszigeteltségről szóltak és arról, hogy ebből az állapotból nehezen vagy nem is lehet kikeveredni. Ezzel egy tizenéves könnyen azonosul, a pesszimista kicsengés ellenére a dalok üvöltésével mégis felszabadul és szavakat kap arra a belső bizonytalanságra, amit ebben a korban a legtöbben megtapasztalnak. Hogy a mentális problémákról lehet beszélni, az énekes saját magával is igazolta. Nyíltan beszélt alkohol és drog problémáiról, valamint arról, hogy gyerekkorában molesztálták. A Bennington öngyilkosságát közvetítő cikkek azonban ismét felhívták a figyelmet arra, hogy még mindig kevés szó esik a stigmatizált mentális betegségekről, ami gazdasági helyzet és életkortól függetlenül bárkit érinthet.
A média és a művészek felelőssége óriási. Tavaly több sztár - például Adele és Lady Gaga - beszélt nyíltan depressziójáról. Az öngyilkosságok megelőzéséért létrehozott amerikai alapítvány (American Foundation for Suicide Prevention) egy közleményt is kiadott most, amelyben a média figyelmébe ajánlják iránymutatásaikat. Bizonyos tudósítások ugyanis növelik az utánzó öngyilkosságok kockázatát. Szerintük ezt válthatják a szenzációhajhász cikkek, ha leírják az öngyilkosság módját, vagy ha felmagasztalják az öngyilkosságot. A romantizálás észrevehetően megjelent Bennington és a Soundgarden énekese, a májusban öngyilkosságot elkövető Chris Cornell barátságának kiemelésével. Bennington korábban arról írt, mennyire inspirálta őt és hogy nélküle el sem tudja képzelni ezt a világot. A LP énekese ráadásul Cornell születésnapján ölte meg magát.
Néhány médium főcíme ebből kiindulva olyan romantikusan tragikus mázzal vonta be a “sztorit”, ami az öngyilkosságot vonzóvá is teheti. Kérdés az is, hogy az olyan megnyilatkozások, mint a Korn gitárosáé, Brian Welché mennyire segítenek. “Elegem van ebből az öngyilkossági szarságból! Én is voltam depressziós, és próbálok megértő lenni, de nagyon nehéz, amikor dühös vagy! Itthagyni a gyerekeidet, a rajongókat, és feladni az életedet egy gyáva kiút - többek között ezt írta a Facebookon, ami többek szerint megszégyenítő és nem segítség kérésre sarkall, ráadásul ugyanolyan áldozathibáztatás, mintha egy rákos beteget kérnénk számon. A mentális probléma ugyanúgy egy kezelendő betegség.


Ezúttal is teljesen megtelt a margitszigeti Hajós Alfréd uszoda, a játékosok pedig igyekeztek kiszolgálni a szurkolókat. Az összecsapásnak nem volt nagy tétje, ugyanis miközben a magyar siker biztosra vehető volt, a csoportelsőség egy másik összecsapáson dőlt el.
Ennek ellenére, a papírformának megfelelően erősen kezdtek a magyarok, az olaszok ellen három találatig jutó Vámos Márton nyitotta meg a gólcsapot. A folytatásban az emberelőnyös szituációkat sorra használták ki Märcz Tamás tanítványai, így gyorsan 6-0-s vezetésre tettek szert. A negyed végén szépítettek a franciák, akik szépen lassan meg is kezdték a zárkózást. Nagy Viktornak a második nyolc percben négyszer kellett a hálóba nyúlnia a labdáért, így a félidőben 8-4 állt az eredményjelzőn. Ezt követően újfent magasabb fordulatszámra kapcsoltak a magyarok, Hosnyánszky Norbert is feliratkozott a góllövőlistára, majd Varga Dénes és Gór-Nagy Miklós is betalált. Ezután viszont ismét apadt a különbség, a franciák felavatták a csereként beálló Decker Attilát, aki több látványos védést is bemutatott. A felek 11-5-tel fordulhattak az utolsó negyedre.
A záró negyedben a franciák lőtték az első találatot, majd két magyar gólt szemlélhettünk Vámos és Varga révén. S amikor már úgy tűnt nem változik az eredmény, a gallok még betaláltak, így kialakult a 13-7-es végeredmény.
A magyar csapat erős kezdés után takarékos üzemmódban, az eddig kevesebb játéklehetőséget kapó játékosokkal is a vízben gyűjtötte be a győzelmet, s várta, hogy a csoportelsőségről döntő Olaszország–Ausztrália mérkőzés milyen eredményt hoz. Ez az összecsapás lapzártánk után ért véget.

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Tóth Krisztina könyvhétre megjelent novelláskötete ötven olyan történetet tartalmaz, amely a mai magyar valóság pontos keresztmetszetét adja.<|im_end|>