Heuréka
Heuréka, motyogta el Gulyás Gergely a hírre reagálva, miszerint Borkai Zsolt lemond a polgármesteri címről. Csak éppen a győri fideszes frakciót felejtette el értesíteni a kancelláriaminiszter, annak tagjai ugyanis tapssal fogadták az alakuló ülésre érkező, botrány ellenére megválasztott városvezetőt.
A kormánypárt tagjai is heurékát kiáltottak, csak éppen ellenkező előjellel, mint Gulyás, azt is világossá téve, hogy számukra egyáltalán nem okoz egy pillanatnyi fejtörést sem, hogy favorizáltjuk egy ország előtt járatta le önmagát, városát, a Fideszt és a kormányt. Őket legfeljebb az zavarta, hogy tüntetők lepték el a győri városházát, ahogy korábban is csak azzal voltak elfoglalva, miként akadályozhatják meg, hogy a tiltakozók bejussanak az alakuló ülés termébe. Ezért aztán legott hoztak egy helyi szabályt, tűzrendészeti rendelettel nyilvánították veszélyessé a helyszínt. Igazán kreatív megoldás, teljes mértékben vall a Fideszre; a győriek a lex Borkai óta különösen tudják, hogy mindenre lehet törvényt alkotni.
Egyébként Gulyás heurékája már csak azért sem lehetett őszinte, mivel neki pontosan kellett tudnia, hogy mi fog következni, hogy Borkai le fog mondani. Amitől nem csak ő, maga az érintett is megnyugodott: máris visszatért belé a fideszes gőg, a nagyképűség; olyan kifejezések használatól sem riadt vissza, mint hogy az ellenzék kuplerájt csinált a városból. Mintha megfeledkezett volna arról, hogy ő csinált kuplerájt egy yachtból, ráadásul – ország-világ szeme láttára – meglehetősen aktív szereplőként.
Borkai azonban, noha a hátsó kijáraton távozott, visszatalált saját hangjához, aminek csak egyetlen magyarázata lehet: megegyezett a Fidesz, az ország legfelsőbb vezetőivel. Illetve, mit használok itt többes számot, megegyezett Orbán Viktorral. És ez a megegyezés nem szólhatott másról, mint arról: nyugodjon csak meg, lemondásával az ügy lezárul, minden nyugvópontra kerül, nincs folytatás. Nem kell tartania semmilyen retorziótól, a Polt nevű, szintén újraválasztott, de lemondani sosem fogó legfőbb ügyész kézben tartja a dolgokat. Nem lesz hosszú vizsgálódás a korrupciós ügyekben, vagy ellenkezőleg: hosszú, de semmire sem jutó vizsgálat lesz. Él a 11. parancsolat, nem hagyják cserben, nem lesznek gondjai, bár lehet, hogy Győrből érdemes lenne elköltözni.
Heuréka, mondhatta Orbán Viktor is – ezt a problémát is megoldotta. Pedig nem: valójában most kell, kellene elkezdődnie. És óriási hibát követ el az ellenzék, ha belenyugszik, netán sikerként könyveli el Borkai lemondását. Semmi oka nincs a miniszterelnöknek megnyugodni, mert a pornográfiára hajazó videó ugyan eltüntette a színről Borkait, de a korrupciós ügyei, amelynek szálai minden bizonnyal a legfelsőbb körökig érnek, itt maradtak. És itt is maradnak, feltáratlanul, ha a politika szereplői, az ellenzék nem követi a forró nyomot. Mert megtisztulásra csak akkor lesz esély, ha az összes ügyet feltárják. Amíg ez nem történik meg, addig nincs heuréka, csak a Fidesznek, Orbánnak, no meg Borkainak.
November negyedike hetében semmi meglepő sincs azon, ha egy miniszterelnök arról beszél, hogy „csapataink harcban állnak”. Persze ez egy egészen más korszak, más a helyzet is, mint 63 éve volt, s Orbán Viktor sem szó szerint értette ezt. Péntek reggeli szokásos rádiószózatában – Budapestről beszélve - csak azt nyújtotta, mi (régóta) lényege. Újra érzékeltette, hogy nem hagyja magát, itt annak kell történnie, amit ő – vagyis a kormány – akar és jobb, ha mindenki (értsd: az új főpolgármester is) beáll a sorba. Kissé árnyalja ugyan változatlan világképét, hogy elismeri, a kormánypártok jelentős veszteségeket szenvedtek az októberi önkormányzati választáson. Tehát – teszi hozzá – az ellenzéket komolyan kell venni. Ám amikor azt hihetnénk, hogy lám, kész felfogni a realításokat, mindjárt vissza is rángat saját valóságába. Ahol az ellenzék diktatúrásdit játszik, vagyis azzal vádolja őt, hogy teljhatalomra tör, oszt' jónapot. Majd mindjárt közli is, hogy az utóbbi kilenc év azért lehetett a főváros aranykora, mert a főpolgármester meg tudott egyezni a kormánnyal – azaz vele – a fejlesztésekről. Ha ebből nem ért Karácsony Gergely, arról már a miniszterelnök nem tehet. És Orbánnak megnyugtató lehetett, hogy az új főpolgármester „méltó módon viselkedett” szerdai találkozójukon. Noha azt azért nem lehet elfelejteni, hogy vele „visszatértek a régiek”, vagyis sok olyan baloldali politikus pozícióhoz jutott, akivel a kormányfő szíve szerint már rég végleg leszámolt volna. Ám nincs mit tenni, el kell viselni ezt a szörnyű terhet, s azt, hogy ők állnak Karácsony mögött, amikor meg kell vele állapodni a továbbiakról. Ne legyenek kétségeink, a miniszterelnök sajátos világképe, amelyhez egy egész országot, s benne a nemzet fővárosát is igazítani akarja, mit sem változott. És alig várja, hogy tovább harcolhasson.
Nem, nem Buda 1541-es csalafinta bevétele, hanem Buda és Pest életének megbénítása miatt fortyog még utólag is a magyar főváros népe. Nem, nem a mohácsi vészben, vagy a magyar-török háborúkban életét vesztett magyar vitézek miatt tiltakoztak csütörtökön a magyarok – ki az utcán, ki csak otthon –, hanem az észak-szíriai kurdok elleni török hadjárat miatt. És senki sem azért méltatlankodott a török államfő vizitje miatt, mert kétségbe vonná, hogy a török nagy nemzet lenne, és nem adná meg a másik nemzetnek járó tiszteletet. A tiltakozás és felháborodás nagyon is a jelennek, de még inkább a személynek szólt. A nagy történelmi török nemzetet jelenleg vezető Recep Tayyip Erdogan elnök autoriter, emberi jogokat, kisebbségi jogokat, demokráciát és jogállamot egyaránt megcsúfoló politikája miatt. És amiatt, hogy Magyarország kormányfője egy olyan háborús bűnökkel vádolt autoriter elnökkel ölelkezik, béníttatja meg az ő koszorúzgatásai miatt a várost épp akkor, amikor annak tankjai az Iszlám Állam elleni harc sikeréért rengeteg áldozatot hozó szíriai kurdokat lőtték még néhány napja. Miniszterelnökünk ugyan, szokásához híven „az állam én vagyok” szellemében beszélt ezúttal is, de az utca tiltakozása, a kurdokkal szemben megnyilvánult szolidaritás is jelezte, a nemzet, a nép mi is vagyunk. Hiába hangsúlyozta Orbán Viktor, hogy „mi sajátos magyar módon gondolkodunk a többi nemzetről. És úgy gondoljuk, hogy Törökország nemcsak nagy ország és nagy nép, hanem nagy nemzet is..”, amelynek meg kell és meg is fogjuk adni a tiszteletet, ez nem igaz. Ugyanúgy gondolkodunk, mint tőlünk nyugatabbra – egy részünk talán nem, de legtöbbünk elutasítja mindazt, amit Erdogan képvisel és megjelenít, szolidaritást vállalunk a török börtönökben senyvedőkkel, a Törökországban emberi- és kisebbségi jogaitól is megfosztott kurdokkal, a megtámadott észak-szíriai kurdokkal. Ám ez nem jelenti azt, hogy eközben ne tisztelnénk az erdogani illiberális demokráciától nyögő török népet. Sajnos egy hajóban evezünk.
Borkai Zsolt Recep Tayyip Erdogan Orbán Viktor Karácsony Gergely Orbán világa Budapest
<|im_start|>user
A kormánypárt tagjai is heurékát kiáltottak, csak éppen ellenkező előjellel, mint Gulyás, azt is világossá téve, hogy számukra egyáltalán nem okoz egy pillanatnyi fejtörést sem, hogy favorizáltjuk egy ország előtt járatta le önmagát, városát, a Fideszt és a kormányt. Őket legfeljebb az zavarta, hogy tüntetők lepték el a győri városházát, ahogy korábban is csak azzal voltak elfoglalva, miként akadályozhatják meg, hogy a tiltakozók bejussanak az alakuló ülés termébe. Ezért aztán legott hoztak egy helyi szabályt, tűzrendészeti rendelettel nyilvánították veszélyessé a helyszínt. Igazán kreatív megoldás, teljes mértékben vall a Fideszre; a győriek a lex Borkai óta különösen tudják, hogy mindenre lehet törvényt alkotni.
Egyébként Gulyás heurékája már csak azért sem lehetett őszinte, mivel neki pontosan kellett tudnia, hogy mi fog következni, hogy Borkai le fog mondani. Amitől nem csak ő, maga az érintett is megnyugodott: máris visszatért belé a fideszes gőg, a nagyképűség; olyan kifejezések használatól sem riadt vissza, mint hogy az ellenzék kuplerájt csinált a városból. Mintha megfeledkezett volna arról, hogy ő csinált kuplerájt egy yachtból, ráadásul – ország-világ szeme láttára – meglehetősen aktív szereplőként.
Borkai azonban, noha a hátsó kijáraton távozott, visszatalált saját hangjához, aminek csak egyetlen magyarázata lehet: megegyezett a Fidesz, az ország legfelsőbb vezetőivel. Illetve, mit használok itt többes számot, megegyezett Orbán Viktorral. És ez a megegyezés nem szólhatott másról, mint arról: nyugodjon csak meg, lemondásával az ügy lezárul, minden nyugvópontra kerül, nincs folytatás. Nem kell tartania semmilyen retorziótól, a Polt nevű, szintén újraválasztott, de lemondani sosem fogó legfőbb ügyész kézben tartja a dolgokat. Nem lesz hosszú vizsgálódás a korrupciós ügyekben, vagy ellenkezőleg: hosszú, de semmire sem jutó vizsgálat lesz. Él a 11. parancsolat, nem hagyják cserben, nem lesznek gondjai, bár lehet, hogy Győrből érdemes lenne elköltözni.
Heuréka, mondhatta Orbán Viktor is – ezt a problémát is megoldotta. Pedig nem: valójában most kell, kellene elkezdődnie. És óriási hibát követ el az ellenzék, ha belenyugszik, netán sikerként könyveli el Borkai lemondását. Semmi oka nincs a miniszterelnöknek megnyugodni, mert a pornográfiára hajazó videó ugyan eltüntette a színről Borkait, de a korrupciós ügyei, amelynek szálai minden bizonnyal a legfelsőbb körökig érnek, itt maradtak. És itt is maradnak, feltáratlanul, ha a politika szereplői, az ellenzék nem követi a forró nyomot. Mert megtisztulásra csak akkor lesz esély, ha az összes ügyet feltárják. Amíg ez nem történik meg, addig nincs heuréka, csak a Fidesznek, Orbánnak, no meg Borkainak.
November negyedike hetében semmi meglepő sincs azon, ha egy miniszterelnök arról beszél, hogy „csapataink harcban állnak”. Persze ez egy egészen más korszak, más a helyzet is, mint 63 éve volt, s Orbán Viktor sem szó szerint értette ezt. Péntek reggeli szokásos rádiószózatában – Budapestről beszélve - csak azt nyújtotta, mi (régóta) lényege. Újra érzékeltette, hogy nem hagyja magát, itt annak kell történnie, amit ő – vagyis a kormány – akar és jobb, ha mindenki (értsd: az új főpolgármester is) beáll a sorba. Kissé árnyalja ugyan változatlan világképét, hogy elismeri, a kormánypártok jelentős veszteségeket szenvedtek az októberi önkormányzati választáson. Tehát – teszi hozzá – az ellenzéket komolyan kell venni. Ám amikor azt hihetnénk, hogy lám, kész felfogni a realításokat, mindjárt vissza is rángat saját valóságába. Ahol az ellenzék diktatúrásdit játszik, vagyis azzal vádolja őt, hogy teljhatalomra tör, oszt' jónapot. Majd mindjárt közli is, hogy az utóbbi kilenc év azért lehetett a főváros aranykora, mert a főpolgármester meg tudott egyezni a kormánnyal – azaz vele – a fejlesztésekről. Ha ebből nem ért Karácsony Gergely, arról már a miniszterelnök nem tehet. És Orbánnak megnyugtató lehetett, hogy az új főpolgármester „méltó módon viselkedett” szerdai találkozójukon. Noha azt azért nem lehet elfelejteni, hogy vele „visszatértek a régiek”, vagyis sok olyan baloldali politikus pozícióhoz jutott, akivel a kormányfő szíve szerint már rég végleg leszámolt volna. Ám nincs mit tenni, el kell viselni ezt a szörnyű terhet, s azt, hogy ők állnak Karácsony mögött, amikor meg kell vele állapodni a továbbiakról. Ne legyenek kétségeink, a miniszterelnök sajátos világképe, amelyhez egy egész országot, s benne a nemzet fővárosát is igazítani akarja, mit sem változott. És alig várja, hogy tovább harcolhasson.
Nem, nem Buda 1541-es csalafinta bevétele, hanem Buda és Pest életének megbénítása miatt fortyog még utólag is a magyar főváros népe. Nem, nem a mohácsi vészben, vagy a magyar-török háborúkban életét vesztett magyar vitézek miatt tiltakoztak csütörtökön a magyarok – ki az utcán, ki csak otthon –, hanem az észak-szíriai kurdok elleni török hadjárat miatt. És senki sem azért méltatlankodott a török államfő vizitje miatt, mert kétségbe vonná, hogy a török nagy nemzet lenne, és nem adná meg a másik nemzetnek járó tiszteletet. A tiltakozás és felháborodás nagyon is a jelennek, de még inkább a személynek szólt. A nagy történelmi török nemzetet jelenleg vezető Recep Tayyip Erdogan elnök autoriter, emberi jogokat, kisebbségi jogokat, demokráciát és jogállamot egyaránt megcsúfoló politikája miatt. És amiatt, hogy Magyarország kormányfője egy olyan háborús bűnökkel vádolt autoriter elnökkel ölelkezik, béníttatja meg az ő koszorúzgatásai miatt a várost épp akkor, amikor annak tankjai az Iszlám Állam elleni harc sikeréért rengeteg áldozatot hozó szíriai kurdokat lőtték még néhány napja. Miniszterelnökünk ugyan, szokásához híven „az állam én vagyok” szellemében beszélt ezúttal is, de az utca tiltakozása, a kurdokkal szemben megnyilvánult szolidaritás is jelezte, a nemzet, a nép mi is vagyunk. Hiába hangsúlyozta Orbán Viktor, hogy „mi sajátos magyar módon gondolkodunk a többi nemzetről. És úgy gondoljuk, hogy Törökország nemcsak nagy ország és nagy nép, hanem nagy nemzet is..”, amelynek meg kell és meg is fogjuk adni a tiszteletet, ez nem igaz. Ugyanúgy gondolkodunk, mint tőlünk nyugatabbra – egy részünk talán nem, de legtöbbünk elutasítja mindazt, amit Erdogan képvisel és megjelenít, szolidaritást vállalunk a török börtönökben senyvedőkkel, a Törökországban emberi- és kisebbségi jogaitól is megfosztott kurdokkal, a megtámadott észak-szíriai kurdokkal. Ám ez nem jelenti azt, hogy eközben ne tisztelnénk az erdogani illiberális demokráciától nyögő török népet. Sajnos egy hajóban evezünk.

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Heuréka, motyogta el Gulyás Gergely a hírre reagálva, miszerint Borkai Zsolt lemond a polgármesteri címről. Csak éppen a győri fideszes frakciót felejtette el értesíteni a kancelláriaminiszter, annak tagjai ugyanis tapssal fogadták az alakuló ülésre érkező, botrány ellenére megválasztott városvezetőt.<|im_end|>