Egy anti Budapesten
A fősodorral szemben, de legalábbis azon kívül határozza meg magát a Kanadában élő Feldmár András pszichológus, akinek tanítványaival közösen gründolt budapesti intézete október közepén indítja programjait.
HVG: Nem tart attól, hogy önt is orákulummá emeli a Feldmár Intézet megalapítása?

F. A.: Én semmitől sem tartok, de az intézetet nem én neveztem el magamról, nem őrültem meg teljesen! Az alapítók, gondolom, azért találták ki, hogy nyilvánvaló legyen, mi az a gondolkodásmód, amit mint afféle szellemi műhely tagjai képviselnek, és remélem, gyakorolni is fognak. Engem pedig mulattatott, de nagyon meg is hatott a dolog.

HVG: Támadásokra ennek ellenére számíthat, hiszen a magyar pszichiáterszakma szerint inkább sarlatán, mint terapeuta.

F. A.: 15 éve négy hónapot töltöttem Magyarországon a debreceni egyetem meghívására, előadásokat és terápiás foglalkozásokat tartottam. Az egyetemi hallgatók nagyon lelkesek voltak. Rájöttek arra, hogy a saját élményeik igazolják azt, amit mondok. A pár éve praktizáló fiatal pszichiáterekkel alakítottunk is egy tanulókört, sokat tanultunk egymástól. Viszont az idősebbek csak azt kérdezték tőlem, pszichiáter vagyok-e, s amikor mondtam, hogy "csak" pszichológus, komoly párbeszédre már nem is került sor. Pedig én csak azt kérdőjeleztem meg, hogy létezik-e a depressziónak nevezett betegség.

HVG: Így érthető, miért tartják önt az antipszichiátriai irányzat egyik élharcosának.

F. A.: A skót Ronald David Laingot - akitől a legtöbbet tanultam - nevezték először antipszichiáternek az 1960-as évek elején. Pedig ő csak olyan nyilvánvaló dolgokat vett észre például, hogy az emberekkel emberként, és nem esetként kell bánni. Szerintem az őrület legbiztosabb jele egyébként is a kételkedés nélküli bizonyosság. Az antik világban a dogmatikusokat - akik mindenek fölött ragaszkodtak a tételes igazságokhoz, tantételekhez - a szkeptikusok boldogtalan embereknek tartották. Szerintem ezek a kételkedők voltak a társadalom első terapeutái, mert azt tapasztalták, hogy akik elengedték a dogmáikat, vidámabbak, boldogabbak lettek. Én ezt a tradíciót követem. A Feldmár Intézet által indítandó Nők iskolája című programhoz írtam ugyan egy tananyagot, de már az elején leszögeztem: a cél az, hogy a hallgató olyan mély kételyekkel fertőződjön meg, hogy már ne is bírjon hallgatni, hanem kételkedjen, kérdezzen és vitatkozzon. De arra ne számítson, hogy ha eddig biztos volt valamiben, ezután majd valami másban lehet biztos.

HVG: Előadásaiban, könyveiben azzal is provokál, hogy a nevelés sokszor a legártalmasabb, amit egy gyerekkel tehetünk, mert azzal ágyazunk meg egy sor felnőttkori problémának. Mire gondol pontosan?

F. A.: Erről hónapokig beszélhetnénk. Az biztos, hogy nincs nevelés hipnózis nélkül, és ez nem is mindig rossz dolog, mert a gyerek legalább nem nyúl bele a konnektorba, és megtanul beszélni. De én például sosem mondtam azt a már nagyobbacska gyerekeimnek, hogy azért menjenek aludni este 9-kor, hogy kialudják magukat másnapra. Az igazságot mondtam, hogy most már elegem van belőlük. Felőlem olvashatnak, zenét is hallgathatnak az ágyban, csak ne tudjak róluk. Az a lényeg, hogy ne korlátozzam a gyerekeimet feleslegesen, s ne hivatkozzak folyton az ő érdekeikre, mikor a cél csak az, hogy lehetőleg hazugságok nélkül tudjunk együtt élni.

HVG: Ez volna gyógymódjának a kulcsa?

F. A.: Nem lehet meggyógyulni, ha az ember nem beteg. Ha én azt szuggerálom, hogy a páciens beteg, akkor úgy is fog viselkedni. De szerintem nem beteg, csak rossz szokásai vannak, amelyek egy ideig megvédték ugyan valamitől, de most már a terhére vannak. Amikor valakivel beszélgetek - lehet öngyilkos vagy tömegiszonytól szenvedő -, mindig azon gondolkodom, milyen körülmények között tenném azt, amit ő. Ha a páciens látja, hogy pofátlanul önmagam vagyok, akkor ez arra ösztönzi, hogy ő is gátlástalanul önmaga legyen. A tanítványaimnak is ezt javaslom, ahogy ezt Laing is tette velem. Egyfajta filozófiai alapállásról van szó. A hozzám fordulóval együtt azon dolgozunk, hogy megismerkedjünk, hogy kialakuljon a bizalomnak az a foka, amikor szégyenkezés nélkül tudunk együtt lenni. Nem hiszem, hogy egy ilyen kapcsolatban bármiféle előre leírt, tankönyvi módszer használható lenne.

HVG: És mi történik ebben a légkörben?

F. A.: A leggyakrabban azért jön hozzám valaki, mert vannak olyan szokásai - és ezekről nem is tudja, hogy "csak" szokás -, amelyek gátolják a normális életben. Akadnak olyanok, akiknek az a szokásuk, hogy hallucinálnak, ezért skizofrénia diagnózissal általában kórházba is zárják őket. Nekik azt tanácsolom, hogy ha nem akarnak kórházba menni, ne számoljanak be erről a szokásukról mindenkinek. Velem megbeszélhetik, s majd segítek megtanulni, hogy az élet akkor is lehet jó, ha az ember néha hallucinál.

HVG: Ezek szerint nem az a cél, hogy a páciens megszabaduljon a nyavalyájától?

F. A.: Freud azt mondta, hogy a terápia vége nem az, ha megszűnik a szenvedés, hanem az, hogy a páciens rájön, sokkal többet tud eltűrni, mint gondolta. Szerintem ugyanakkor még a legdurvább - a bevett metódusok szerint intézeti elkülönítést megkövetelő - esetekben sincs feltétlenül szükség kórházra. Létezik köztes megoldás. A budapesti intézetünkben indítandó Lótusz program pont az olyan emberek feje fölé adna tetőt, akik nem tudnak normális életet élni, de kórházba sem akarnak menni. Nekik adnánk terápiás menedéket vagy - ha kérik - akár gyógyszeres kezelést is.

HVG: Hogy-hogy? Önt a szakma a pszichoaktív szerek legfőbb ellenségének - ugyanakkor az LSD pártolójának - tartja!

F. A.: Ami az LSD-t illeti: nem a szer rekreációs fogyasztását pártolom, hanem azok közé tartozom, akik ismerik e vegyület terápiás lehetőségeit és eredményeit (például a skizofrénia vagy az alkoholizmus kezelésében), és további tudományos kutatását javasolják. Sajnos nagyon sokan misztifikálják - ördöginek vagy épp isteninek mondva -, anélkül hogy fogalmuk lenne arról, hogyan működik. A gyógyszereknek amúgy tagadhatatlanul fontos szerepük van, de nagyon sokszor feleslegesen is használják őket. Más, egyéni vagy csoportterápiás módszerekkel jobb eredményeket lehetne elérni, de mindenképpen kevesebbet ártani.

HVG: Saját praxisában mikor érzi úgy, hogy a munkája eredményes volt?

F.A.: Az igazi siker az, ha a páciens azt mondja, ez a Feldmár egy hülye, én meg olyan jól vagyok, hogy már nincs is szükségem semmiféle terápiára.

VAJNA TAMÁS
<|im_start|>user
HVG: Nem tart attól, hogy önt is orákulummá emeli a Feldmár Intézet megalapítása?

F. A.: Én semmitől sem tartok, de az intézetet nem én neveztem el magamról, nem őrültem meg teljesen! Az alapítók, gondolom, azért találták ki, hogy nyilvánvaló legyen, mi az a gondolkodásmód, amit mint afféle szellemi műhely tagjai képviselnek, és remélem, gyakorolni is fognak. Engem pedig mulattatott, de nagyon meg is hatott a dolog.

HVG: Támadásokra ennek ellenére számíthat, hiszen a magyar pszichiáterszakma szerint inkább sarlatán, mint terapeuta.

F. A.: 15 éve négy hónapot töltöttem Magyarországon a debreceni egyetem meghívására, előadásokat és terápiás foglalkozásokat tartottam. Az egyetemi hallgatók nagyon lelkesek voltak. Rájöttek arra, hogy a saját élményeik igazolják azt, amit mondok. A pár éve praktizáló fiatal pszichiáterekkel alakítottunk is egy tanulókört, sokat tanultunk egymástól. Viszont az idősebbek csak azt kérdezték tőlem, pszichiáter vagyok-e, s amikor mondtam, hogy "csak" pszichológus, komoly párbeszédre már nem is került sor. Pedig én csak azt kérdőjeleztem meg, hogy létezik-e a depressziónak nevezett betegség.

HVG: Így érthető, miért tartják önt az antipszichiátriai irányzat egyik élharcosának.

F. A.: A skót Ronald David Laingot - akitől a legtöbbet tanultam - nevezték először antipszichiáternek az 1960-as évek elején. Pedig ő csak olyan nyilvánvaló dolgokat vett észre például, hogy az emberekkel emberként, és nem esetként kell bánni. Szerintem az őrület legbiztosabb jele egyébként is a kételkedés nélküli bizonyosság. Az antik világban a dogmatikusokat - akik mindenek fölött ragaszkodtak a tételes igazságokhoz, tantételekhez - a szkeptikusok boldogtalan embereknek tartották. Szerintem ezek a kételkedők voltak a társadalom első terapeutái, mert azt tapasztalták, hogy akik elengedték a dogmáikat, vidámabbak, boldogabbak lettek. Én ezt a tradíciót követem. A Feldmár Intézet által indítandó Nők iskolája című programhoz írtam ugyan egy tananyagot, de már az elején leszögeztem: a cél az, hogy a hallgató olyan mély kételyekkel fertőződjön meg, hogy már ne is bírjon hallgatni, hanem kételkedjen, kérdezzen és vitatkozzon. De arra ne számítson, hogy ha eddig biztos volt valamiben, ezután majd valami másban lehet biztos.

HVG: Előadásaiban, könyveiben azzal is provokál, hogy a nevelés sokszor a legártalmasabb, amit egy gyerekkel tehetünk, mert azzal ágyazunk meg egy sor felnőttkori problémának. Mire gondol pontosan?

F. A.: Erről hónapokig beszélhetnénk. Az biztos, hogy nincs nevelés hipnózis nélkül, és ez nem is mindig rossz dolog, mert a gyerek legalább nem nyúl bele a konnektorba, és megtanul beszélni. De én például sosem mondtam azt a már nagyobbacska gyerekeimnek, hogy azért menjenek aludni este 9-kor, hogy kialudják magukat másnapra. Az igazságot mondtam, hogy most már elegem van belőlük. Felőlem olvashatnak, zenét is hallgathatnak az ágyban, csak ne tudjak róluk. Az a lényeg, hogy ne korlátozzam a gyerekeimet feleslegesen, s ne hivatkozzak folyton az ő érdekeikre, mikor a cél csak az, hogy lehetőleg hazugságok nélkül tudjunk együtt élni.

HVG: Ez volna gyógymódjának a kulcsa?

F. A.: Nem lehet meggyógyulni, ha az ember nem beteg. Ha én azt szuggerálom, hogy a páciens beteg, akkor úgy is fog viselkedni. De szerintem nem beteg, csak rossz szokásai vannak, amelyek egy ideig megvédték ugyan valamitől, de most már a terhére vannak. Amikor valakivel beszélgetek - lehet öngyilkos vagy tömegiszonytól szenvedő -, mindig azon gondolkodom, milyen körülmények között tenném azt, amit ő. Ha a páciens látja, hogy pofátlanul önmagam vagyok, akkor ez arra ösztönzi, hogy ő is gátlástalanul önmaga legyen. A tanítványaimnak is ezt javaslom, ahogy ezt Laing is tette velem. Egyfajta filozófiai alapállásról van szó. A hozzám fordulóval együtt azon dolgozunk, hogy megismerkedjünk, hogy kialakuljon a bizalomnak az a foka, amikor szégyenkezés nélkül tudunk együtt lenni. Nem hiszem, hogy egy ilyen kapcsolatban bármiféle előre leírt, tankönyvi módszer használható lenne.

HVG: És mi történik ebben a légkörben?

F. A.: A leggyakrabban azért jön hozzám valaki, mert vannak olyan szokásai - és ezekről nem is tudja, hogy "csak" szokás -, amelyek gátolják a normális életben. Akadnak olyanok, akiknek az a szokásuk, hogy hallucinálnak, ezért skizofrénia diagnózissal általában kórházba is zárják őket. Nekik azt tanácsolom, hogy ha nem akarnak kórházba menni, ne számoljanak be erről a szokásukról mindenkinek. Velem megbeszélhetik, s majd segítek megtanulni, hogy az élet akkor is lehet jó, ha az ember néha hallucinál.

HVG: Ezek szerint nem az a cél, hogy a páciens megszabaduljon a nyavalyájától?

F. A.: Freud azt mondta, hogy a terápia vége nem az, ha megszűnik a szenvedés, hanem az, hogy a páciens rájön, sokkal többet tud eltűrni, mint gondolta. Szerintem ugyanakkor még a legdurvább - a bevett metódusok szerint intézeti elkülönítést megkövetelő - esetekben sincs feltétlenül szükség kórházra. Létezik köztes megoldás. A budapesti intézetünkben indítandó Lótusz program pont az olyan emberek feje fölé adna tetőt, akik nem tudnak normális életet élni, de kórházba sem akarnak menni. Nekik adnánk terápiás menedéket vagy - ha kérik - akár gyógyszeres kezelést is.

HVG: Hogy-hogy? Önt a szakma a pszichoaktív szerek legfőbb ellenségének - ugyanakkor az LSD pártolójának - tartja!

F. A.: Ami az LSD-t illeti: nem a szer rekreációs fogyasztását pártolom, hanem azok közé tartozom, akik ismerik e vegyület terápiás lehetőségeit és eredményeit (például a skizofrénia vagy az alkoholizmus kezelésében), és további tudományos kutatását javasolják. Sajnos nagyon sokan misztifikálják - ördöginek vagy épp isteninek mondva -, anélkül hogy fogalmuk lenne arról, hogyan működik. A gyógyszereknek amúgy tagadhatatlanul fontos szerepük van, de nagyon sokszor feleslegesen is használják őket. Más, egyéni vagy csoportterápiás módszerekkel jobb eredményeket lehetne elérni, de mindenképpen kevesebbet ártani.

HVG: Saját praxisában mikor érzi úgy, hogy a munkája eredményes volt?

F.A.: Az igazi siker az, ha a páciens azt mondja, ez a Feldmár egy hülye, én meg olyan jól vagyok, hogy már nincs is szükségem semmiféle terápiára.

VAJNA TAMÁS

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A fősodorral szemben, de legalábbis azon kívül határozza meg magát a Kanadában élő Feldmár András pszichológus, akinek tanítványaival közösen gründolt budapesti intézete október közepén indítja programjait.<|im_end|>