Rock Kapitány elõbb szomorú volt, aztán dühös, végül adott egy jó koncertet
Lelombozó azt látni, amikor egy hosszú pályafutása során nem keveset elérõ zenész úgy lép színpadra, hogy pontosan tudja, a lábai elõtt ácsorgó tízezrek csak arra várnak, hogy eljátssza azt az egy bizonyos számot a koncert végén. Richard Ashcroft pontosan így járt csütörtök este a Nagyszínpadon, és annyira nem is tetszett neki a szituáció, de, amikor túl tudta magát tenni ezen, akkor a végén csak kisült egy tisztességes koncert a munkálkodásából.
Vannak zenék, stílusok, vagy éppen zenekarok, amelyeknek kimondottan jól áll a fesztiválok kora esti sávja, amikor számról számra alkonyul be, és mire elérjük a csúcspontot már teljesen sötét van. Jellemzõen a brit gitárzene ilyen, voltam már így Editors-, Interpol- és Placebo-koncerten is, mindegyik hibátlan volt. És az egykori The Verve-frontember, Richard Ashcroft szóló fellépésének is jót tett ez a hangulati háttér.

Mondjuk, az még a koncert után is kérdés marad, hogy hogy kerül õ egy Sziget Nagyszínpadra, közvetlenül a headliner elé, miközben a két órával elõttük kezdõ Franz Ferdinand akkora bulit csinált, amitõl a holtak is táncra perdültek. Mert miközben Richard Ashcroft kis túlzással valóságos intézménynek számít Nagy-Britanniában, addig Magyarországon jó, ha százból egy anglomán zenei fõokos tudja õt elhelyezni térben és idõben.

Alapvetõen amúgy, ez a nyurga, vékony arcú, sötétedés után is áthatolhatatlanul fekete napszemüveget viselõ,47 éves manchesteri fickó nagyon is a Sziget Nagyszínpadára való. Az 1990-ben alapított The Verve az egyik legfontosabb zenekara volt a lassan lecsengõ madchester szcéna és az egyre erõsebb dübörgéssel támadó rave kultúra közepette újjáéledõ brit gitárzenei színtérnek. Olyan jobbnál jobb zenekarok között álltak helyt egy évtizeden át, mint a Charlatans, az Oasis, a Blur, a Radiohead, vagy az ekkorra már befutott Pulp és Manic Street Preachers.

A Verve 1993 és 1997 között három remek lemezt adott ki, melyek közül az Urban Hymns címû utolsó hozta meg a legnagyobb sikert. De az összes létezõ nagy brit zenei díjra (Mercury Prize, NME, Q és Brit Awards) jelölt (és utóbbi kettõt el is nyerõ) lemez okozta a zenekar vesztét is. Miután az elsõ kislemezként kihozott Bitter Sweet Symphony címû dalhoz felhasznált nyúlfarknyi hangminta miatt szerzõi jogsértésért beperelte õket a Rolling Stones két félistene, Mick Jagger és Kieth Richards, akik meg is kapták a szerzõi jogdíjak 50 százalékát, a dal szerzõiként pedig a Jagger/Richards párost kellett megjelölni. A zenekar ráment a pereskedésre, Jaggerék pedig húsz éven át kapták a jogdíjakat, mígnem idén nyáron a két legenda megenyhült és minden további követelésérõl lemondva „visszaadta” a dalt Ashcroftnak és a Verve-nek.

Visszakanyarodva hõsünkhöz: zenekara 1999-es felbomlása után azonnal szóló karrierbe kezdett, és már 2000-ben kihozta elsõ önálló lemezét (Alone With Everybody), melyet azóta négy tovább követett, a Szigetre a legutóbbi, 2018-ban megjelent Natural Rebel turnéjával érkezett. Illetve ez így csak részben igaz, hiszen Captain Rock, ahogy jóbarátja, Noel Gallagher (ex-Oasis) hívja pontosan tudja, hogy, ahogy oasisos cimboráitól (hihetetlen, de Ashcroft Noellel és Liammel is nagy haverságban van), úgy tõle is egykori zenekara klasszikusait akarja hallani a közönség. A kissé faramuci helyzetbõl simán kisülhet, hogy legyenek bármilyen jók is a saját dalok, a hálátlan közönség érdeklõdésének hiányában a koncert durcás kelletlenkedésbe fullad. Ezen két dolog segíthet: egyrészt már megszokta ezt a helyzetet, így becsületbõl eljátssza a legjobb Ashcroft-dalokat, elõttük, utánuk és köztük meg jöhetnek a Verve-slágerek, másrészt pedig, miután a színpad elõtt állók jórésze honfitársa, akiknek a szemében õ maga Captain Rock (testhez simuló latex cucc helyett szerencsére farmerben és széldzsekiben), imádják minden mozdulatát.

A színpadon messzirõl leginkább Liam Gallagherre emlékeztetõ Ashcroft a kivetítõn, minõ paradoxon, tiszta Mick Jagger (szemébe lógó haj, barázdált arc és hatalmas száj). Nincs vokál, nincsenek a háttérben megbújó kisegítõ zenészek, csak négy, 40-es, 50-es éveiben járó pali, akik klasszikus brit gitárzenét játszanak Ashcroft best of albumának óriásira nagyított borítója elõtt. A dobos külön tanulmány, ránézésre olyan fickó, aki egy liverpooli kocsmában csapolja esténként a sört és teli van jobbnál jobb sztorikkal a Beatlesrõl meg Kevin Keaganrõl. És még jópofa troll is: a fiatalon focistának készülõ Ashcroft hatalmas Manchester United-drukker (bérletes), így aztán adja magát, hogy dobosa egy LFC feliratú Liverpool szurkolói pólóban üljön a cinek és a lábdob mögé.

Egy Verve-klasszikussal (Sonnet), majd Ashcroft-dalokkal (This is How it Feels, Space and Time, Song for the Lovers) indult a koncert, de a közönség nem nagyon akart beindulni. Ezek valóban nem azok a dalok, amikre pogóköröket szokás kialakítani, de tény, kissé tespedt volt a hallgatóság, amitõl Ashcroft kezdett ideges lenni. A Music is Power alatt szinte már kínos volt látni, mennyire erõlködik, és mennyire szeretné, ha a közönség együtt érezné vele, hogy igen, a zene hatalom. Haragját a mikrofonon vezette le (egy jobb egyenes landolt szegény eszközön), és ettõl mintha megnyugodott volna, mert a koncert második fele kimondottan jó volt. Kezdve a Lucky Man-nel, amit a Drugs don't work követett, amit, mármint, hogy a drogok nem használnak a szerzõ biztos saját tapasztalatból írt, de szimatunk azt súgta, hogy a közönségben nem mindenki értett vele egyet.

A végére maradt egy sláger (Hold on) és A sláger: a hányatott sorsú Bitter Sweet Symphony, ahogy az várható volt meghozta végre a közönség kedvét és hangját, és talán Ashcroftnak is jobb kedve lett, aki eddigre visszavette piros széldzsekijét a nagyon menõ, fürdõszoba zöld Cobra Kai-pólójára, és a nyolcperces zárószámban végre mindenki kiugrálhatta magát.

Nem ez volt a Sziget történetének legjobb koncertje azt leszögezhetjük, de legalább egy õszinte, mindenféle manírtól mentes elõadást láthattunk, hallhattunk, ahol azért a számok fele nagyon is jó volt.

Zárójeles megjegyzés a végére: oké, hogy ez még csak a Sziget második napja volt, de szerdai nézõcsúcs után akkor is meglepõ látvány fogadott a Nagyszínpad elõtt. A korábbi évek hervasztó állapota, hogy két koncert között bokáig érõ szemétben kell átgázolni a mûanyag járólapokon, most sehol sem volt. Alig volt eldobott sörös doboz, kajás doboz, vagy más szemét, a repoharakat pedig legfeljebb egy-két félhülye hajigálja be a tömegbe a koncertek alatt. Kezd beérni a Sziget évek óta sulykolt, a fenntarthatóság felé mutató irányvonala. A végén még tiszta Glastonbury leszünk.
Richard Ashcroft sziget 2019
<|im_start|>user
Vannak zenék, stílusok, vagy éppen zenekarok, amelyeknek kimondottan jól áll a fesztiválok kora esti sávja, amikor számról számra alkonyul be, és mire elérjük a csúcspontot már teljesen sötét van. Jellemzõen a brit gitárzene ilyen, voltam már így Editors-, Interpol- és Placebo-koncerten is, mindegyik hibátlan volt. És az egykori The Verve-frontember, Richard Ashcroft szóló fellépésének is jót tett ez a hangulati háttér.

Mondjuk, az még a koncert után is kérdés marad, hogy hogy kerül õ egy Sziget Nagyszínpadra, közvetlenül a headliner elé, miközben a két órával elõttük kezdõ Franz Ferdinand akkora bulit csinált, amitõl a holtak is táncra perdültek. Mert miközben Richard Ashcroft kis túlzással valóságos intézménynek számít Nagy-Britanniában, addig Magyarországon jó, ha százból egy anglomán zenei fõokos tudja õt elhelyezni térben és idõben.

Alapvetõen amúgy, ez a nyurga, vékony arcú, sötétedés után is áthatolhatatlanul fekete napszemüveget viselõ,47 éves manchesteri fickó nagyon is a Sziget Nagyszínpadára való. Az 1990-ben alapított The Verve az egyik legfontosabb zenekara volt a lassan lecsengõ madchester szcéna és az egyre erõsebb dübörgéssel támadó rave kultúra közepette újjáéledõ brit gitárzenei színtérnek. Olyan jobbnál jobb zenekarok között álltak helyt egy évtizeden át, mint a Charlatans, az Oasis, a Blur, a Radiohead, vagy az ekkorra már befutott Pulp és Manic Street Preachers.

A Verve 1993 és 1997 között három remek lemezt adott ki, melyek közül az Urban Hymns címû utolsó hozta meg a legnagyobb sikert. De az összes létezõ nagy brit zenei díjra (Mercury Prize, NME, Q és Brit Awards) jelölt (és utóbbi kettõt el is nyerõ) lemez okozta a zenekar vesztét is. Miután az elsõ kislemezként kihozott Bitter Sweet Symphony címû dalhoz felhasznált nyúlfarknyi hangminta miatt szerzõi jogsértésért beperelte õket a Rolling Stones két félistene, Mick Jagger és Kieth Richards, akik meg is kapták a szerzõi jogdíjak 50 százalékát, a dal szerzõiként pedig a Jagger/Richards párost kellett megjelölni. A zenekar ráment a pereskedésre, Jaggerék pedig húsz éven át kapták a jogdíjakat, mígnem idén nyáron a két legenda megenyhült és minden további követelésérõl lemondva „visszaadta” a dalt Ashcroftnak és a Verve-nek.

Visszakanyarodva hõsünkhöz: zenekara 1999-es felbomlása után azonnal szóló karrierbe kezdett, és már 2000-ben kihozta elsõ önálló lemezét (Alone With Everybody), melyet azóta négy tovább követett, a Szigetre a legutóbbi, 2018-ban megjelent Natural Rebel turnéjával érkezett. Illetve ez így csak részben igaz, hiszen Captain Rock, ahogy jóbarátja, Noel Gallagher (ex-Oasis) hívja pontosan tudja, hogy, ahogy oasisos cimboráitól (hihetetlen, de Ashcroft Noellel és Liammel is nagy haverságban van), úgy tõle is egykori zenekara klasszikusait akarja hallani a közönség. A kissé faramuci helyzetbõl simán kisülhet, hogy legyenek bármilyen jók is a saját dalok, a hálátlan közönség érdeklõdésének hiányában a koncert durcás kelletlenkedésbe fullad. Ezen két dolog segíthet: egyrészt már megszokta ezt a helyzetet, így becsületbõl eljátssza a legjobb Ashcroft-dalokat, elõttük, utánuk és köztük meg jöhetnek a Verve-slágerek, másrészt pedig, miután a színpad elõtt állók jórésze honfitársa, akiknek a szemében õ maga Captain Rock (testhez simuló latex cucc helyett szerencsére farmerben és széldzsekiben), imádják minden mozdulatát.

A színpadon messzirõl leginkább Liam Gallagherre emlékeztetõ Ashcroft a kivetítõn, minõ paradoxon, tiszta Mick Jagger (szemébe lógó haj, barázdált arc és hatalmas száj). Nincs vokál, nincsenek a háttérben megbújó kisegítõ zenészek, csak négy, 40-es, 50-es éveiben járó pali, akik klasszikus brit gitárzenét játszanak Ashcroft best of albumának óriásira nagyított borítója elõtt. A dobos külön tanulmány, ránézésre olyan fickó, aki egy liverpooli kocsmában csapolja esténként a sört és teli van jobbnál jobb sztorikkal a Beatlesrõl meg Kevin Keaganrõl. És még jópofa troll is: a fiatalon focistának készülõ Ashcroft hatalmas Manchester United-drukker (bérletes), így aztán adja magát, hogy dobosa egy LFC feliratú Liverpool szurkolói pólóban üljön a cinek és a lábdob mögé.

Egy Verve-klasszikussal (Sonnet), majd Ashcroft-dalokkal (This is How it Feels, Space and Time, Song for the Lovers) indult a koncert, de a közönség nem nagyon akart beindulni. Ezek valóban nem azok a dalok, amikre pogóköröket szokás kialakítani, de tény, kissé tespedt volt a hallgatóság, amitõl Ashcroft kezdett ideges lenni. A Music is Power alatt szinte már kínos volt látni, mennyire erõlködik, és mennyire szeretné, ha a közönség együtt érezné vele, hogy igen, a zene hatalom. Haragját a mikrofonon vezette le (egy jobb egyenes landolt szegény eszközön), és ettõl mintha megnyugodott volna, mert a koncert második fele kimondottan jó volt. Kezdve a Lucky Man-nel, amit a Drugs don't work követett, amit, mármint, hogy a drogok nem használnak a szerzõ biztos saját tapasztalatból írt, de szimatunk azt súgta, hogy a közönségben nem mindenki értett vele egyet.

A végére maradt egy sláger (Hold on) és A sláger: a hányatott sorsú Bitter Sweet Symphony, ahogy az várható volt meghozta végre a közönség kedvét és hangját, és talán Ashcroftnak is jobb kedve lett, aki eddigre visszavette piros széldzsekijét a nagyon menõ, fürdõszoba zöld Cobra Kai-pólójára, és a nyolcperces zárószámban végre mindenki kiugrálhatta magát.

Nem ez volt a Sziget történetének legjobb koncertje azt leszögezhetjük, de legalább egy õszinte, mindenféle manírtól mentes elõadást láthattunk, hallhattunk, ahol azért a számok fele nagyon is jó volt.

Zárójeles megjegyzés a végére: oké, hogy ez még csak a Sziget második napja volt, de szerdai nézõcsúcs után akkor is meglepõ látvány fogadott a Nagyszínpad elõtt. A korábbi évek hervasztó állapota, hogy két koncert között bokáig érõ szemétben kell átgázolni a mûanyag járólapokon, most sehol sem volt. Alig volt eldobott sörös doboz, kajás doboz, vagy más szemét, a repoharakat pedig legfeljebb egy-két félhülye hajigálja be a tömegbe a koncertek alatt. Kezd beérni a Sziget évek óta sulykolt, a fenntarthatóság felé mutató irányvonala. A végén még tiszta Glastonbury leszünk.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Lelombozó azt látni, amikor egy hosszú pályafutása során nem keveset elérõ zenész úgy lép színpadra, hogy pontosan tudja, a lábai elõtt ácsorgó tízezrek csak arra várnak, hogy eljátssza azt az egy bizonyos számot a koncert végén. Richard Ashcroft pontosan így járt csütörtök este a Nagyszínpadon, és annyira nem is tetszett neki a szituáció, de, amikor túl tudta magát tenni ezen, akkor a végén csak kisült egy tisztességes koncert a munkálkodásából.<|im_end|>