Pazar divatbemutató tömegtechnikával - A Chrysler olasz tervezésû autói
Az ötvenes évek elején a Chryslerek kicsit sem voltak modernek és elõremutatóak, ezért a vezetés érdekes lépésre szánta el magát: olasz segítséget kért. Vajon hogy bírtak el az óvilág legnagyobb hírû lemezszabászai az újvilági autóléptékkel?
1950-ben Virgil Exner (1909–1973), a vállalat 1949-ben kinevezett – korábban a General Motorsnál, majd a Studebakernél is nevet szerzett – fõstilisztája kapta azt a cseppet sem könnyû feladatot, hogy frissítse fel a Chryslerek ósdi formavilágát. Gyorsan megtalálta a vélt megoldást: újszerû európai vonalú, lendületes autókat akart.

Ilyen vonalak sosem készültek Detroitban

Kapóra jött neki, hogy jó barátja, Luigi Segre, a Carrozzeria Ghia kereskedelmi igazgatója éppen Amerikában járt, így gyorsan létrejött a szövetség. Elsõ lépésként egy sor stílustanulmányt, prototípust és kis szériás luxuskupét terveztek. Exner jól tudott „olaszul” rajzolni, õ készítette el az alapokat, a részleteket pedig Felice Mario Boano, a Ghia fõstilisztája tisztázta véglegesre.

Ezeket az autókat nem tervezték sorozatban gyártani, fõ feladatuk a Chrysler formai megújulásának reklámozása volt. A felépítmények mind Torinóban készültek két okból: a kész prototípusokat Európában is kiállították autószalonokon, ráadásul a Chryslernél egy-egy darab legyártása jóval többe került volna. Az elsõ, a Saratoga sorozatmodellre alapozott K-310-es tanulmány 1951-ben jelent meg, 310 lóerõs Hemi V8-as motorral, ennek nyitott változata volt a C-200.

Elõbbi továbbgondolt, még mutatósabb variánsa lett az 1952-es D'Elegance, amibõl többet, összesen 18-at építettek. Ugyanebben az évben adták ki a Special SS-t az aktuális New Yorker alapjain, majd C. B. Thomasnak, a Chrysler exportfõnökének elkészítették ennek rövidebb tengelytávú változatát, a Thomas Specialt, egyetlen példányban.

A sah álomautója, aranyozott utastérrel

A Thomas egyszerûbb rokonából, a GS-1-bõl azonban 12 darab készült, igaz, mindegyik kicsit más. A Ghia-féle Chryslerek mindig a márka legújabb motorjaival mentek, 1953-ban pedig három kisebb, kétüléses érkezett, a szerényebb Falcon (4,5 liter, 170 lóerõ), a méregzsák Flight Sweep I (5,7 liter, 365 lóerõ) és a keménytetõs Flight Sweep II.

1956-ban Reza Pahlavi iráni uralkodónak gyártották a K-300-ast, telefonnal, hûtõszekrénnyel, lemezjátszóval és aranyozott belsõvel. 1962 és 1964 között két tanulmány is megjelent a soros hathengeres Plymouth Valiant bázisán: a St. Regis Coupe-hoz a Ghia egy korábbi alkotása, az Asimmetrica adta az ötletet, a Torinói Autószalonon bemutatott V280 pedig az utolsó közös olasz–amerikai Chrysler volt.

Az Exner által gyakran „ötletautóknak” nevezett luxuskupékból összesen legfeljebb 50 készült, de pontos számuk nem ismert. Hogy a projekt elérte-e a célját, azaz befolyásolta-e a Chryslerek megjelenését? Talán árnyalták a formákat, hírverést pedig biztosan keltettek. Manapság pedig ha egy-egy példány felbukkan aukciókon, a fél- és egymillió dollár közti sávban kezdõdik az árazás, és olcsóbbak már sosem lesznek.

Még több veterán olvasnivaló a Retro Mobil decemberi számában:
Virgil Exner Ghia veterán autó Chrysler
<|im_start|>user
1950-ben Virgil Exner (1909–1973), a vállalat 1949-ben kinevezett – korábban a General Motorsnál, majd a Studebakernél is nevet szerzett – fõstilisztája kapta azt a cseppet sem könnyû feladatot, hogy frissítse fel a Chryslerek ósdi formavilágát. Gyorsan megtalálta a vélt megoldást: újszerû európai vonalú, lendületes autókat akart.

Ilyen vonalak sosem készültek Detroitban

Kapóra jött neki, hogy jó barátja, Luigi Segre, a Carrozzeria Ghia kereskedelmi igazgatója éppen Amerikában járt, így gyorsan létrejött a szövetség. Elsõ lépésként egy sor stílustanulmányt, prototípust és kis szériás luxuskupét terveztek. Exner jól tudott „olaszul” rajzolni, õ készítette el az alapokat, a részleteket pedig Felice Mario Boano, a Ghia fõstilisztája tisztázta véglegesre.

Ezeket az autókat nem tervezték sorozatban gyártani, fõ feladatuk a Chrysler formai megújulásának reklámozása volt. A felépítmények mind Torinóban készültek két okból: a kész prototípusokat Európában is kiállították autószalonokon, ráadásul a Chryslernél egy-egy darab legyártása jóval többe került volna. Az elsõ, a Saratoga sorozatmodellre alapozott K-310-es tanulmány 1951-ben jelent meg, 310 lóerõs Hemi V8-as motorral, ennek nyitott változata volt a C-200.

Elõbbi továbbgondolt, még mutatósabb variánsa lett az 1952-es D'Elegance, amibõl többet, összesen 18-at építettek. Ugyanebben az évben adták ki a Special SS-t az aktuális New Yorker alapjain, majd C. B. Thomasnak, a Chrysler exportfõnökének elkészítették ennek rövidebb tengelytávú változatát, a Thomas Specialt, egyetlen példányban.

A sah álomautója, aranyozott utastérrel

A Thomas egyszerûbb rokonából, a GS-1-bõl azonban 12 darab készült, igaz, mindegyik kicsit más. A Ghia-féle Chryslerek mindig a márka legújabb motorjaival mentek, 1953-ban pedig három kisebb, kétüléses érkezett, a szerényebb Falcon (4,5 liter, 170 lóerõ), a méregzsák Flight Sweep I (5,7 liter, 365 lóerõ) és a keménytetõs Flight Sweep II.

1956-ban Reza Pahlavi iráni uralkodónak gyártották a K-300-ast, telefonnal, hûtõszekrénnyel, lemezjátszóval és aranyozott belsõvel. 1962 és 1964 között két tanulmány is megjelent a soros hathengeres Plymouth Valiant bázisán: a St. Regis Coupe-hoz a Ghia egy korábbi alkotása, az Asimmetrica adta az ötletet, a Torinói Autószalonon bemutatott V280 pedig az utolsó közös olasz–amerikai Chrysler volt.

Az Exner által gyakran „ötletautóknak” nevezett luxuskupékból összesen legfeljebb 50 készült, de pontos számuk nem ismert. Hogy a projekt elérte-e a célját, azaz befolyásolta-e a Chryslerek megjelenését? Talán árnyalták a formákat, hírverést pedig biztosan keltettek. Manapság pedig ha egy-egy példány felbukkan aukciókon, a fél- és egymillió dollár közti sávban kezdõdik az árazás, és olcsóbbak már sosem lesznek.

Még több veterán olvasnivaló a Retro Mobil decemberi számában:

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Az ötvenes évek elején a Chryslerek kicsit sem voltak modernek és elõremutatóak, ezért a vezetés érdekes lépésre szánta el magát: olasz segítséget kért. Vajon hogy bírtak el az óvilág legnagyobb hírû lemezszabászai az újvilági autóléptékkel?<|im_end|>