Hogyan támasztanak fel egy dinoszauruszt?
A dinoszauruszokról szóló sorozatunk harmadik részében azt tekintjük át, hogyan gyûjtik be a paleontológusok a terepen a dinoszaurusz maradványokat, és aztán hogyan jelennek meg az állatok a mûvészi festményeken és szobrokban. Csakúgy, mint a dinoszauruszoknak, a dínók ábrázolásának is megvolt a maga evolúciója.
A fosszíliák felfedezése néha a szerencsén múlik, hiszen a természetes erózió bárhol a felszínre hozhat egy-egy maradványt. Ugyanígy az sem ritka, hogy útépítések vagy épületalapozások közben találnak kövületeket. Az õsmaradványok többsége azonban a paleontológusok tervszerû gyûjtései és expedíciói során kerül elõ. A gyûjtéseket az adott terület geológiai felépítése ismeretében szervezik. Mivel a dinoszauruszok szárazföldön élõ állatok voltak, olyan rétegekben érdemes a maradványokat keresni, amelyek szárazföldön rakódtak le, vagy amelyekbe szárazföldi maradványok sodródhattak be (folyóvízi, tengerparti üledékek).

A légkalapácstól az ecsetig

A kezdeti idõkben csak bevitték a felszínre került csontokat a múzeumi gyûjteményekbe. Napjainkban már sokkal gondosabban járnak el, és részletesen dokumentálják a gyûjtés körülményeit. Fényképeket, vázlatrajzokat készítenek a területrõl, minden egyes csontdarab helyét megjelölik egy négyzetráccsal ellátott térképen, és megadják a leletek koordinátáit és orientációját is. Ez utólag is segít eldönteni, hogy az egyes csontok esetleg ugyanahhoz az állathoz tartoztak, vagy különbözõ egyedek csontjai kerültek egymás mellé. Az esetek többségében a bezáró kõzetet el kell távolítani a csontok környékérõl, amihez ásókat, csákányokat, vagy kemény kõzetek esetén akár légkalapácsot használnak. A finomabb munkához vésõk és ecsetek kellenek, de a végleges preparálást általában a laborban végzik el, ami akár hónapokig is eltarthat. Esetenként a csontok nincsenek túl jó állapotban, ezért szállítás elõtt magát a csontot szilárdítani kell, míg a környezetét gipsszel rögzítik, hogy egyben mozgatható legyen a kõzettömb.

A hosszadalmas laboratóriumi preparálás után a paleontológusok azonosítják a dinoszauruszok csontjait, és meghatározzák, melyik fajhoz tartoztak. Ma már a tudományos publikációkhoz is elengedhetetlen az újonnan leírt állat rekonstrukciója, amelyhez a kutatók többnyire külsõ segítséget vesznek igénybe. Késõbb a kiállításokon szobrok, festmények formájában kell életre kelteni a rég kihalt állatokat, de manapság a filmeken, sõt már a kiállítóhelyeken sem ritkák a mozgó, üvöltõ dínó-makettek. Ezek elkészítésében a grafikusok, szobrászok és egyéb mûvészek segítenek a paleontológusoknak. A grafikusoknak a munkájukhoz szükségük van a paleontológusoktól származó minden információra, azonban nagyon sok esetben ezek az információk erõsen hiányosak. Az eddig felfedezett több mint ezer dinoszaurusz faj jelentõs részét mindössze néhány fog vagy csont alapján különítették el. Felmerül a kérdés, hogy vajon mennyire reálisak a mûvészek által megálmodott õsállatok és mennyire gördülékeny a szakemberekkel való együttmûködésük?

Lomha dögökbõl színpompás, erõteljes állatok

A legelsõ csontok elõkerülésétõl kezdve izgatta mind a szakembereket, mind a laikusokat, hogy vajon hogy nézhettek ki azok az állatok, melyek hátrahagyták a hatalmas csontokat. A mûvészek a kezdetektõl segítettek a rekonstrukciók megalkotásában, és közben akaratlanul is befolyásolták a dínókhoz kötõdõ elképzeléseket. A dinoszauruszokkal kapcsolatos tudás gyarapodása jól nyomon követhetõ a mûvészek alkotásain. A XX. század elején még hatalmas és lusta állatok mára mozgékony, veszélyes és ügyes lényekké váltak. Sir Richard Owen úttörõ munkájának köszönhetõen a XIX. század közepén elefántszerû, masszív, négy lábon járó állatoknak gondolták õket.

Magyar dinómûvész

A dinoszauruszok rekonstrukciójának elismert mestere Julius T. Csotonyi magyar származású dinoszauruszfestõ, akinek képeit világszerte felhasználták már könyvekben és múzeumi kiállításokon. Részletek és látványos képek itt

A XX. század fordulóján kezdett dolgozni az American Museum of Natural History számára Charles Knight, aki maga is tanulmányozta az õsmaradványokat, és rendszeresen konzultált a paleontológusokkal. Bár legelsõ munkáiban a maihoz hasonlóan mozgékonynak és erõteljesnek rajzolta a például a Dryptosaurust, késõbb sajnos a kutatók tanácsára visszalépett, és egyre nehézkesebbnek és primitívebbnek ábrázolta õket. A múzeumok számára készített falfestményei, és a National Geographic címlapjain megjelenõ munkái pedig alapvetõen befolyásolták mások munkáit is.

A paleontológusok hozzáállása 1969 után változott meg, amikor John Ostrom, a Yale Egyetem kutatója a Deinonychust karcsú, de erõszakos ragadozónak mutatta be, sõt kijelentette, hogy az állat melegvérû lehetett, ami lehetõvé tette a vadászathoz szükséges gyorsaságot. Az új elképzelés legharcosabb népszerûsítõje Ostrom tanítványa, Bob Bakker lett. Bakker amellett, hogy képzett paleontológus, tehetséges grafikus és kiváló ismeretterjesztõ is egyben. Így nem véletlen, hogy hatására számos fiatal mûvész kezdte követni az új utat a 70-es évektõl. A dínók színpompás melegvérû állatok lettek, és nagyon aktív életet éltek, falkában vándoroltak és gondoskodtak a kicsinyeikrõl. A hirtelen jött változás hevében azonban néhányan túlzásokba is estek, és olyan jellegeket örökítettek meg a rekonstrukciókon, melyekre nem volt egyértelmû fosszilis bizonyíték.

Más mûvészek kevésbé hagyatkoztak a fantáziájukra. John Gurche továbbra is Knight hagyományai szerint készítette népszerû festményeit a Smithsonian Institute és a National Geographic számára. Az elmúlt évtizedek egyik legbefolyásosabb dinoszaurusz szobrásza Steven Czerkas, aki a tudósokkal szorosan együttmûködve, illetve a ma élõ állatokat megfigyelve dolgozik. Ennek eredményeképpen elevennek tûnõ, hagyományosan színezett, életnagyságú alkotások születtek a keze nyomán. Késõbb éppen ezek a mûvészek voltak a legnagyobb befolyással Michael Crichton-ra, amikor elkészítette a világszerte sikeres Jurassic Park címû filmet.

Néhány mûvész már annyira otthon érezte magát a dínók világában, hogy tudományos cikkeket is írtak a dinoszauruszokról. Greg Paul korábban nem dokumentált csontváz rekonstrukciókat ábrázolt, sõt még a ragadozó dinoszauruszokat is megpróbálta újraosztályozni. Czerkas a Stegosaurus hátán lévõ lemezek elrendezõdését tanulmányozta. Egyetlen erõsen összenyomott példány alapján azt állította, hogy a lemezek egy sorban helyezkedtek el, noha ez az állítás számos jó megtartású lelet alapján egyértelmûen cáfolható.

A konfliktusok ellenére a két csoport egymásra van utalva, és a maguk területén igyekeznek a legjobbat kihozni magukból. A paleontológusoknak van tennivalója bõven, hiszen az utóbbi évtizedekben sokkal gyakrabban fedeznek fel új dinoszauruszokat, mint korábban bármikor. Szinte minden hónapra jut egy-egy új nemzetség, nem is beszélve a számtalan új fajról. Az egyre szaporodó leletek pedig egyértelmûen azt mutatják, hogy a dinoszauruszoknak sokkal változatosabb volt a megjelenése és viselkedése, mint korábban gondolták, így aztán lesz munkája bõven a dinoszauruszokat életre keltõ mûvészeknek is.
rekonstrukció dinoszaurusz dinoszaurusz kiállítás 2014
<|im_start|>user
A fosszíliák felfedezése néha a szerencsén múlik, hiszen a természetes erózió bárhol a felszínre hozhat egy-egy maradványt. Ugyanígy az sem ritka, hogy útépítések vagy épületalapozások közben találnak kövületeket. Az õsmaradványok többsége azonban a paleontológusok tervszerû gyûjtései és expedíciói során kerül elõ. A gyûjtéseket az adott terület geológiai felépítése ismeretében szervezik. Mivel a dinoszauruszok szárazföldön élõ állatok voltak, olyan rétegekben érdemes a maradványokat keresni, amelyek szárazföldön rakódtak le, vagy amelyekbe szárazföldi maradványok sodródhattak be (folyóvízi, tengerparti üledékek).

A légkalapácstól az ecsetig

A kezdeti idõkben csak bevitték a felszínre került csontokat a múzeumi gyûjteményekbe. Napjainkban már sokkal gondosabban járnak el, és részletesen dokumentálják a gyûjtés körülményeit. Fényképeket, vázlatrajzokat készítenek a területrõl, minden egyes csontdarab helyét megjelölik egy négyzetráccsal ellátott térképen, és megadják a leletek koordinátáit és orientációját is. Ez utólag is segít eldönteni, hogy az egyes csontok esetleg ugyanahhoz az állathoz tartoztak, vagy különbözõ egyedek csontjai kerültek egymás mellé. Az esetek többségében a bezáró kõzetet el kell távolítani a csontok környékérõl, amihez ásókat, csákányokat, vagy kemény kõzetek esetén akár légkalapácsot használnak. A finomabb munkához vésõk és ecsetek kellenek, de a végleges preparálást általában a laborban végzik el, ami akár hónapokig is eltarthat. Esetenként a csontok nincsenek túl jó állapotban, ezért szállítás elõtt magát a csontot szilárdítani kell, míg a környezetét gipsszel rögzítik, hogy egyben mozgatható legyen a kõzettömb.

A hosszadalmas laboratóriumi preparálás után a paleontológusok azonosítják a dinoszauruszok csontjait, és meghatározzák, melyik fajhoz tartoztak. Ma már a tudományos publikációkhoz is elengedhetetlen az újonnan leírt állat rekonstrukciója, amelyhez a kutatók többnyire külsõ segítséget vesznek igénybe. Késõbb a kiállításokon szobrok, festmények formájában kell életre kelteni a rég kihalt állatokat, de manapság a filmeken, sõt már a kiállítóhelyeken sem ritkák a mozgó, üvöltõ dínó-makettek. Ezek elkészítésében a grafikusok, szobrászok és egyéb mûvészek segítenek a paleontológusoknak. A grafikusoknak a munkájukhoz szükségük van a paleontológusoktól származó minden információra, azonban nagyon sok esetben ezek az információk erõsen hiányosak. Az eddig felfedezett több mint ezer dinoszaurusz faj jelentõs részét mindössze néhány fog vagy csont alapján különítették el. Felmerül a kérdés, hogy vajon mennyire reálisak a mûvészek által megálmodott õsállatok és mennyire gördülékeny a szakemberekkel való együttmûködésük?

Lomha dögökbõl színpompás, erõteljes állatok

A legelsõ csontok elõkerülésétõl kezdve izgatta mind a szakembereket, mind a laikusokat, hogy vajon hogy nézhettek ki azok az állatok, melyek hátrahagyták a hatalmas csontokat. A mûvészek a kezdetektõl segítettek a rekonstrukciók megalkotásában, és közben akaratlanul is befolyásolták a dínókhoz kötõdõ elképzeléseket. A dinoszauruszokkal kapcsolatos tudás gyarapodása jól nyomon követhetõ a mûvészek alkotásain. A XX. század elején még hatalmas és lusta állatok mára mozgékony, veszélyes és ügyes lényekké váltak. Sir Richard Owen úttörõ munkájának köszönhetõen a XIX. század közepén elefántszerû, masszív, négy lábon járó állatoknak gondolták õket.

Magyar dinómûvész

A dinoszauruszok rekonstrukciójának elismert mestere Julius T. Csotonyi magyar származású dinoszauruszfestõ, akinek képeit világszerte felhasználták már könyvekben és múzeumi kiállításokon. Részletek és látványos képek itt

A XX. század fordulóján kezdett dolgozni az American Museum of Natural History számára Charles Knight, aki maga is tanulmányozta az õsmaradványokat, és rendszeresen konzultált a paleontológusokkal. Bár legelsõ munkáiban a maihoz hasonlóan mozgékonynak és erõteljesnek rajzolta a például a Dryptosaurust, késõbb sajnos a kutatók tanácsára visszalépett, és egyre nehézkesebbnek és primitívebbnek ábrázolta õket. A múzeumok számára készített falfestményei, és a National Geographic címlapjain megjelenõ munkái pedig alapvetõen befolyásolták mások munkáit is.

A paleontológusok hozzáállása 1969 után változott meg, amikor John Ostrom, a Yale Egyetem kutatója a Deinonychust karcsú, de erõszakos ragadozónak mutatta be, sõt kijelentette, hogy az állat melegvérû lehetett, ami lehetõvé tette a vadászathoz szükséges gyorsaságot. Az új elképzelés legharcosabb népszerûsítõje Ostrom tanítványa, Bob Bakker lett. Bakker amellett, hogy képzett paleontológus, tehetséges grafikus és kiváló ismeretterjesztõ is egyben. Így nem véletlen, hogy hatására számos fiatal mûvész kezdte követni az új utat a 70-es évektõl. A dínók színpompás melegvérû állatok lettek, és nagyon aktív életet éltek, falkában vándoroltak és gondoskodtak a kicsinyeikrõl. A hirtelen jött változás hevében azonban néhányan túlzásokba is estek, és olyan jellegeket örökítettek meg a rekonstrukciókon, melyekre nem volt egyértelmû fosszilis bizonyíték.

Más mûvészek kevésbé hagyatkoztak a fantáziájukra. John Gurche továbbra is Knight hagyományai szerint készítette népszerû festményeit a Smithsonian Institute és a National Geographic számára. Az elmúlt évtizedek egyik legbefolyásosabb dinoszaurusz szobrásza Steven Czerkas, aki a tudósokkal szorosan együttmûködve, illetve a ma élõ állatokat megfigyelve dolgozik. Ennek eredményeképpen elevennek tûnõ, hagyományosan színezett, életnagyságú alkotások születtek a keze nyomán. Késõbb éppen ezek a mûvészek voltak a legnagyobb befolyással Michael Crichton-ra, amikor elkészítette a világszerte sikeres Jurassic Park címû filmet.

Néhány mûvész már annyira otthon érezte magát a dínók világában, hogy tudományos cikkeket is írtak a dinoszauruszokról. Greg Paul korábban nem dokumentált csontváz rekonstrukciókat ábrázolt, sõt még a ragadozó dinoszauruszokat is megpróbálta újraosztályozni. Czerkas a Stegosaurus hátán lévõ lemezek elrendezõdését tanulmányozta. Egyetlen erõsen összenyomott példány alapján azt állította, hogy a lemezek egy sorban helyezkedtek el, noha ez az állítás számos jó megtartású lelet alapján egyértelmûen cáfolható.

A konfliktusok ellenére a két csoport egymásra van utalva, és a maguk területén igyekeznek a legjobbat kihozni magukból. A paleontológusoknak van tennivalója bõven, hiszen az utóbbi évtizedekben sokkal gyakrabban fedeznek fel új dinoszauruszokat, mint korábban bármikor. Szinte minden hónapra jut egy-egy új nemzetség, nem is beszélve a számtalan új fajról. Az egyre szaporodó leletek pedig egyértelmûen azt mutatják, hogy a dinoszauruszoknak sokkal változatosabb volt a megjelenése és viselkedése, mint korábban gondolták, így aztán lesz munkája bõven a dinoszauruszokat életre keltõ mûvészeknek is.

Összegezd a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A dinoszauruszokról szóló sorozatunk harmadik részében azt tekintjük át, hogyan gyûjtik be a paleontológusok a terepen a dinoszaurusz maradványokat, és aztán hogyan jelennek meg az állatok a mûvészi festményeken és szobrokban. Csakúgy, mint a dinoszauruszoknak, a dínók ábrázolásának is megvolt a maga evolúciója.<|im_end|>