Ki nyugodhat a párizsi Panthéonban és ki nem?
A francia közgondolkodásban kivételes tisztességet jelent, ha valakit a Panthéonban temetnek el - vagy éppen oda visznek át valakit, akár évtizedekkel a halála után. Errõl ír Eugénie Bastié, fiatal francia konzervatív esszéista a Le Figaróban. Mindennek a kiindulópontja, hogy mégsem került Charles Péguy, a XX. századi francia irodalom, közgondolkodás egyik fontos véleményformálója a Panthéonba, holott abba ezúttal a családja is beleegyezett. Péguy Panthéonba helyezését már Charles de Gaulle is eltervezte 1945-ben, de a kommunisták, akik nem tudták megbocsátani az elsõ világháborús hõs Péguy „visszatérését" a katolikus hithez, meghiúsították a tervet. Ezt követõen Nicolas Sarkozy tett kísérletet rá, ezúttal azonban a család nem egyezett bele, és az akkor még erõs baloldali ellenzék, Francois Hollande vezetésével, hangosan tiltakozott.
A Panthéon Párizs Latin negyedében található, a XVIII. század második felében emelt nagyszabású klasszicista stílusban épített épület. Eredetileg templomnak szánták, és Párizs védõszentjének, Szent Genovévának ajánlották.

Építése 1758-ban kezdõdött el XV. Lajos király utasítására, de anyagi okok miatt csak jóval késõbb, 1790-ben készült el.

A templom a francia forradalom idején új funkciót kapott: a legdicsõbb franciák temetkezési csarnoka, mauzóleuma lett, és azóta is Franciaország nagyjainak temetkezési helyéül szolgál. Homlokzatán ma is olvasható a felirat: „A nagy embereknek, a hálás haza."

A Le Figaro azt írja, hogy Emmanuel Macron a közmegegyezés tárgyát képezõ, szintén I. világháborús veterán Maurice Genevoix-val egyszerre 

 tervezte Charles Péguy Panthéonba helyezését.

A ceremóniára 2020. november 11-én került volna sor, az ismeretlen katona 100 éves évfordulója ünneplésével egyidejûleg.

Valójában csak arról lett volna szó, hogy Péguy, a Villeroy-i temetõben levõ földi maradványainak áthelyezése nélkül egy emléktáblát kap a Panthéonban, és ehhez most a család is beleegyezését adta.  Addigra viszont kiderült, hogy Macron eláll a javaslattól, és Péguy most sem kerülhet a Panthéonba. 

Az ötletet eredetileg az Élysée (Államfõi Hivatal) tanácsadója, Bruno Roger-Petit vetette fel, aki egyfajta „emlékezetügyi tanácsadóvá" is vált az elmúlt idõszakban, és többek között a nemzeti megemlékezések, ünnepek lebonyolításáért is felelõs. Állítólag tõle származik a „franciának lenni mûvészet" fordulat is, amit Macron többször is átvett beszédeiben. 

A következõ, Panthéonba helyezésre váró személyiségek között találjuk Appollinaire-t, a nagy költõt, a Bolero zeneszerzõjét, Ravelt vagy Claude Monet-t, a csodálatos impresszionista festõt.

Péguy Panthéonba emelését - ahogy írtuk - elõször De Gaulle próbálta meg, közvetlenül a második világháború után, 1945-ben. Miután a kommunisták a velük szimpatizáló Romain Rolland-ot, a Nobel-díjas Sztálin-rajongó, szovjetbarát írót akarták a Panthéonba emelni, megakadályozták, hogy Péguy is oda kerüljön. Ugyanezt próbálta meg Nicolas Sarkozy volt köztársasági elnök is 2011-ben, aki Patrick Buisson elnöki tanácsadó javaslatára vetette fel Péguy-t a Panthéonba helyezendõk listájára.

Így írt errõl Sarkozy egykori tanácsadója a köztársasági elnöki kabinet titkárának, Emmanuelle Mignon-nak: „ha csak egy nevet kellene javasolnom az Elnöknek, az Péguy lenne. Miközben ezt írom, rájöttem arra is, hogy miért nem lesz mégsem lehetséges, pedig valahol mégis jobb lenne (Péguy-nek) a Panthéonban. Ahol most van, az a hely nyirkos, sötét, és kevesebben látogatják, mint a Panthéont". (A Villeroy-i tömegsírról van szó, ahová Péguy-t a halálakor több katonatársával együtt eltemették.)

Akkor azért nem kerülhetett sor erre, mert Péguy családja nem járult hozzá.

Ha most sikerült volna Péguy-t és Genevoix-t együtt a Panthéonba helyezni, az egy nagyon erõs szimbólum lett volna, vélekedik Eugenié Bastié.  A két elsõ világháborús hõs, együtt, az egyik, aki hõsi halált halt és a másik, aki túlélte a borzalmakat. Macron azonban nem vállalta. 

A Le Figarónak sikerült elérnie Péguy családját, akik nagyon kedvezõen fogadták Macron eredeti javaslatát. A „L'Amitié Charles Péguy" („Péguy-i barátai") nevû, Péguy életmûvét gondozó közösség és kiadvány alelnöke, Éric Thiers szintén támogatta a tervet, és azt mondta, hogy még ha nem is vitték volna át a Panthéonba Péguy földi maradványait, egy november 11-i megemlékezés, mindenféle politikai hatásvadászat nélkül, kiváló alkalom lehetett volna Charles Péguy újra köztudatba hozatalára, arra, hogy megismerjék minden arcát, egészen a Dreyfust támogató író-költõtõl a csatatéren halált halt hõsig. 

Ugyanakkor a javaslat nem aratott egyértelmû tetszést az Élysée-n belül sem. Joseph Zimet, Macron kommunikációs tanácsadója, a Genevoix családhoz közel álló politikus, egyáltalán nem érezte magáénak az ügyet, sõt ellene volt. 

Vajon attól félt, hogy Péguy Panthéonba emelése árnyékot vet Genevoix-ra?  - tette fel a kérdést Eugénie Bastié. Zimet azt állította, hogy nem Péguy ellen foglalt állást, de azt hozzátette, hogy Péguy jóval komplikáltabb eset, mint Genevoix. Utóbbi sokkal inkább konszenzust teremt a francia társadalomban, ráadásul Macron gyerekként nagyanyja térdén ülve olvasta Genevoix mûveit.

Érdekes az is, teszi hozzá a fiatal esszéírónõ, hogy François Bayrou, aki Macron egyik legfõbb szövetségesének számít, és a centrista Demokrata Mozgalom (Modem) vezetõje, és aki Bastié szerint ideológiai alapokon talán a Péguy-hez legközelebb álló francia politikusnak tekinthetõ, egyáltalán nem volt lelkes az ötlettõl.

Bayrou véleménye alapján „Péguy nem egy olyan ember, aki a fennálló hatalomtól elismerést várna, õ egy igazi lázadó. Jobb, ha a vesztesek között marad, és nem kerül át a nyertesek közé" - fejtette ki furcsa álláspontját a Le Figarónak.

A kérdésben már döntöttek. Macron egyébként nemrégiben együtt ebédelt Maurice Genevoix unokáival, ezzel is elõkészítve az író Panthéonba emelését. Péguy-rõl pedig már szó sincsen. 

Ki volt valójában Charles Péguy?

Charles Péguy (1873-1914) francia író, költõ, folyóirat-szerkesztõ pályafutása egészen rendkívülinek nevezhetõ. Az anyagi javakban mindig szûkölködõ, de soha sem nélkülözõ, egyszerû szülõktõl származó Péguy gyerekkorában katolikus, puritán neveltetést kapott.

Ennek ellenére antiklerikális, elkötelezett militánsként eleinte a szocialista tanítások és ideológia hívévé vált, majd harcosan kiállt Dreyfus mellett, és háborút hirdetett az antiszemitizmus ellen. 

Alig múlt 30 éves, amikor visszatér gyökereihez, a katolikus és a elkötelezetten nemzeti eszmékhez, megindító és máig ható könyvet írt Jeanne d'Arc-ról, a nemzeti hõsrõl, aki élete végéig egyfajta példaképszerepet töltött be. A francia baloldal soha nem tudta megbocsátani neki, hogy nemzeti alapokra helyezkedett, egyike volt azon francia íróknak, akik az ország múltját és egyben jövõjét is a zsidó-keresztény hagyományokhoz, és a görög-római szellemi örökséghez kötötte.

A baloldalt, ezen belül is a szocializmust, rendkívül súlyos kritikával illette „A pénz" (L'Argent) címû nagy hatású esszéjében, arra a következtésre jutva, hogy a szocializmus nem más, mint a francia burzsoá entellektüelek hazugsága, és õk azok, akik elhintették a szabotázs, a munka és a haza dezertációjának, azaz a hazaárulásnak a gyakorlatát Franciaországban.  Õk azok, „akik elhitették az emberekkel, hogy ez a szocializmus, és a forradalom".

1914. szeptember 5-én esett el, szinte az elsõ világháború elsõ halottjaként, katonatársai szerint utolsó szavai ezek voltak: Istenem, a gyerekeim...  négy kisgyereket hagyott maga után, az utolsó már halála után született.

A 2020. novemberi 11-i ünnepségen Macron döntése szerint a Panthéonba kerülõ Genevoix (1890-1980), közismert francia író szintén az elsõ világháborúban harcolt, súlyos sebesüléssel (70 százalékos rokkantsággal és balkezének elvesztésével) 1915-ben szerelték le.

1946-ban a Francia Tudományos Akadémia tagjai közé választották, amelynek örökös titkári tisztségét töltötte be 1958-tól. Írói munkásságát szokás Maupassant-hoz hasonlítani azzal a megjegyzéssel, hogy írásai „kevésbé keserûek, és humánusabbak", mint nagy elõdjei.

Értelmetlen olyasmit kijelenteni, hogy egyik vagy másik mûvész vagy gondolkodó-e a nagyobb, a mai konzervatív gondolkodásban egyre fontosabb szerepet kapnak Péguy mûvei, és szintén tény, hogy Genevoix sem életében, sem halálában nem irritálta a baloldalt. Minden bizonnyal ezek a tények is hozzájárultak Macron döntéséhez. A legnagyobbnak tartott, halál utáni hivatalos dicsõségben Genevoix részesül, Péguy nem. Legalábbis egyelõre nem.
Emmanuel Macron Franciaország Charles Péguy Maurice Genevoix
<|im_start|>user
A Panthéon Párizs Latin negyedében található, a XVIII. század második felében emelt nagyszabású klasszicista stílusban épített épület. Eredetileg templomnak szánták, és Párizs védõszentjének, Szent Genovévának ajánlották.

Építése 1758-ban kezdõdött el XV. Lajos király utasítására, de anyagi okok miatt csak jóval késõbb, 1790-ben készült el.

A templom a francia forradalom idején új funkciót kapott: a legdicsõbb franciák temetkezési csarnoka, mauzóleuma lett, és azóta is Franciaország nagyjainak temetkezési helyéül szolgál. Homlokzatán ma is olvasható a felirat: „A nagy embereknek, a hálás haza."

A Le Figaro azt írja, hogy Emmanuel Macron a közmegegyezés tárgyát képezõ, szintén I. világháborús veterán Maurice Genevoix-val egyszerre 

 tervezte Charles Péguy Panthéonba helyezését.

A ceremóniára 2020. november 11-én került volna sor, az ismeretlen katona 100 éves évfordulója ünneplésével egyidejûleg.

Valójában csak arról lett volna szó, hogy Péguy, a Villeroy-i temetõben levõ földi maradványainak áthelyezése nélkül egy emléktáblát kap a Panthéonban, és ehhez most a család is beleegyezését adta.  Addigra viszont kiderült, hogy Macron eláll a javaslattól, és Péguy most sem kerülhet a Panthéonba. 

Az ötletet eredetileg az Élysée (Államfõi Hivatal) tanácsadója, Bruno Roger-Petit vetette fel, aki egyfajta „emlékezetügyi tanácsadóvá" is vált az elmúlt idõszakban, és többek között a nemzeti megemlékezések, ünnepek lebonyolításáért is felelõs. Állítólag tõle származik a „franciának lenni mûvészet" fordulat is, amit Macron többször is átvett beszédeiben. 

A következõ, Panthéonba helyezésre váró személyiségek között találjuk Appollinaire-t, a nagy költõt, a Bolero zeneszerzõjét, Ravelt vagy Claude Monet-t, a csodálatos impresszionista festõt.

Péguy Panthéonba emelését - ahogy írtuk - elõször De Gaulle próbálta meg, közvetlenül a második világháború után, 1945-ben. Miután a kommunisták a velük szimpatizáló Romain Rolland-ot, a Nobel-díjas Sztálin-rajongó, szovjetbarát írót akarták a Panthéonba emelni, megakadályozták, hogy Péguy is oda kerüljön. Ugyanezt próbálta meg Nicolas Sarkozy volt köztársasági elnök is 2011-ben, aki Patrick Buisson elnöki tanácsadó javaslatára vetette fel Péguy-t a Panthéonba helyezendõk listájára.

Így írt errõl Sarkozy egykori tanácsadója a köztársasági elnöki kabinet titkárának, Emmanuelle Mignon-nak: „ha csak egy nevet kellene javasolnom az Elnöknek, az Péguy lenne. Miközben ezt írom, rájöttem arra is, hogy miért nem lesz mégsem lehetséges, pedig valahol mégis jobb lenne (Péguy-nek) a Panthéonban. Ahol most van, az a hely nyirkos, sötét, és kevesebben látogatják, mint a Panthéont". (A Villeroy-i tömegsírról van szó, ahová Péguy-t a halálakor több katonatársával együtt eltemették.)

Akkor azért nem kerülhetett sor erre, mert Péguy családja nem járult hozzá.

Ha most sikerült volna Péguy-t és Genevoix-t együtt a Panthéonba helyezni, az egy nagyon erõs szimbólum lett volna, vélekedik Eugenié Bastié.  A két elsõ világháborús hõs, együtt, az egyik, aki hõsi halált halt és a másik, aki túlélte a borzalmakat. Macron azonban nem vállalta. 

A Le Figarónak sikerült elérnie Péguy családját, akik nagyon kedvezõen fogadták Macron eredeti javaslatát. A „L'Amitié Charles Péguy" („Péguy-i barátai") nevû, Péguy életmûvét gondozó közösség és kiadvány alelnöke, Éric Thiers szintén támogatta a tervet, és azt mondta, hogy még ha nem is vitték volna át a Panthéonba Péguy földi maradványait, egy november 11-i megemlékezés, mindenféle politikai hatásvadászat nélkül, kiváló alkalom lehetett volna Charles Péguy újra köztudatba hozatalára, arra, hogy megismerjék minden arcát, egészen a Dreyfust támogató író-költõtõl a csatatéren halált halt hõsig. 

Ugyanakkor a javaslat nem aratott egyértelmû tetszést az Élysée-n belül sem. Joseph Zimet, Macron kommunikációs tanácsadója, a Genevoix családhoz közel álló politikus, egyáltalán nem érezte magáénak az ügyet, sõt ellene volt. 

Vajon attól félt, hogy Péguy Panthéonba emelése árnyékot vet Genevoix-ra?  - tette fel a kérdést Eugénie Bastié. Zimet azt állította, hogy nem Péguy ellen foglalt állást, de azt hozzátette, hogy Péguy jóval komplikáltabb eset, mint Genevoix. Utóbbi sokkal inkább konszenzust teremt a francia társadalomban, ráadásul Macron gyerekként nagyanyja térdén ülve olvasta Genevoix mûveit.

Érdekes az is, teszi hozzá a fiatal esszéírónõ, hogy François Bayrou, aki Macron egyik legfõbb szövetségesének számít, és a centrista Demokrata Mozgalom (Modem) vezetõje, és aki Bastié szerint ideológiai alapokon talán a Péguy-hez legközelebb álló francia politikusnak tekinthetõ, egyáltalán nem volt lelkes az ötlettõl.

Bayrou véleménye alapján „Péguy nem egy olyan ember, aki a fennálló hatalomtól elismerést várna, õ egy igazi lázadó. Jobb, ha a vesztesek között marad, és nem kerül át a nyertesek közé" - fejtette ki furcsa álláspontját a Le Figarónak.

A kérdésben már döntöttek. Macron egyébként nemrégiben együtt ebédelt Maurice Genevoix unokáival, ezzel is elõkészítve az író Panthéonba emelését. Péguy-rõl pedig már szó sincsen. 

Ki volt valójában Charles Péguy?

Charles Péguy (1873-1914) francia író, költõ, folyóirat-szerkesztõ pályafutása egészen rendkívülinek nevezhetõ. Az anyagi javakban mindig szûkölködõ, de soha sem nélkülözõ, egyszerû szülõktõl származó Péguy gyerekkorában katolikus, puritán neveltetést kapott.

Ennek ellenére antiklerikális, elkötelezett militánsként eleinte a szocialista tanítások és ideológia hívévé vált, majd harcosan kiállt Dreyfus mellett, és háborút hirdetett az antiszemitizmus ellen. 

Alig múlt 30 éves, amikor visszatér gyökereihez, a katolikus és a elkötelezetten nemzeti eszmékhez, megindító és máig ható könyvet írt Jeanne d'Arc-ról, a nemzeti hõsrõl, aki élete végéig egyfajta példaképszerepet töltött be. A francia baloldal soha nem tudta megbocsátani neki, hogy nemzeti alapokra helyezkedett, egyike volt azon francia íróknak, akik az ország múltját és egyben jövõjét is a zsidó-keresztény hagyományokhoz, és a görög-római szellemi örökséghez kötötte.

A baloldalt, ezen belül is a szocializmust, rendkívül súlyos kritikával illette „A pénz" (L'Argent) címû nagy hatású esszéjében, arra a következtésre jutva, hogy a szocializmus nem más, mint a francia burzsoá entellektüelek hazugsága, és õk azok, akik elhintették a szabotázs, a munka és a haza dezertációjának, azaz a hazaárulásnak a gyakorlatát Franciaországban.  Õk azok, „akik elhitették az emberekkel, hogy ez a szocializmus, és a forradalom".

1914. szeptember 5-én esett el, szinte az elsõ világháború elsõ halottjaként, katonatársai szerint utolsó szavai ezek voltak: Istenem, a gyerekeim...  négy kisgyereket hagyott maga után, az utolsó már halála után született.

A 2020. novemberi 11-i ünnepségen Macron döntése szerint a Panthéonba kerülõ Genevoix (1890-1980), közismert francia író szintén az elsõ világháborúban harcolt, súlyos sebesüléssel (70 százalékos rokkantsággal és balkezének elvesztésével) 1915-ben szerelték le.

1946-ban a Francia Tudományos Akadémia tagjai közé választották, amelynek örökös titkári tisztségét töltötte be 1958-tól. Írói munkásságát szokás Maupassant-hoz hasonlítani azzal a megjegyzéssel, hogy írásai „kevésbé keserûek, és humánusabbak", mint nagy elõdjei.

Értelmetlen olyasmit kijelenteni, hogy egyik vagy másik mûvész vagy gondolkodó-e a nagyobb, a mai konzervatív gondolkodásban egyre fontosabb szerepet kapnak Péguy mûvei, és szintén tény, hogy Genevoix sem életében, sem halálában nem irritálta a baloldalt. Minden bizonnyal ezek a tények is hozzájárultak Macron döntéséhez. A legnagyobbnak tartott, halál utáni hivatalos dicsõségben Genevoix részesül, Péguy nem. Legalábbis egyelõre nem.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A francia közgondolkodásban kivételes tisztességet jelent, ha valakit a Panthéonban temetnek el - vagy éppen oda visznek át valakit, akár évtizedekkel a halála után. Errõl ír Eugénie Bastié, fiatal francia konzervatív esszéista a Le Figaróban. Mindennek a kiindulópontja, hogy mégsem került Charles Péguy, a XX. századi francia irodalom, közgondolkodás egyik fontos véleményformálója a Panthéonba, holott abba ezúttal a családja is beleegyezett. Péguy Panthéonba helyezését már Charles de Gaulle is eltervezte 1945-ben, de a kommunisták, akik nem tudták megbocsátani az elsõ világháborús hõs Péguy „visszatérését" a katolikus hithez, meghiúsították a tervet. Ezt követõen Nicolas Sarkozy tett kísérletet rá, ezúttal azonban a család nem egyezett bele, és az akkor még erõs baloldali ellenzék, Francois Hollande vezetésével, hangosan tiltakozott.<|im_end|>