No Woman - No Art?
A minden tekintetben felújított Ernst Múzeumban - lásd: új női vezetés - nemrég zárult A másik nem című történeti kiállítás, amely már elnevezésében is jelzi, hogy a női művészetet véletlenül sem csupán kilúgozott esztétikai jelenségként veszi számon. A feminista problematikára utaló s az utóbbi negyven év magyar nőművészeinek produkcióját összegző tárlat angolul tálalt katalógusát kiegészítendő jelent meg a Modern magyar nőművészettörténet című tanulmánykötet (Kijárat Kiadó). Ez jóval előbbre, a század elejére nyúl vissza, s azt a szituációt eleveníti fel, amelyben a női nem művészeti érdeklődése még sajátos hőstett volt, s nem kis kockázattal - sok esetben társadalmi kirekesztéssel - járt.
A századeleji női alkotók gondjai jórészt ma is fennállnak, s így lesz ez mindaddig, amig a nők vállalják azt a küldetésüket, amit a teremtő eredendően rájuk ruházott. Elsősorban a családalapítást és a gyereknevelést. Az anyagi biztonságot szavatoló és önként vállalt szakmai hivatással szemben ez a két dolog ősi elvárásokon alapul. Persze, ez sem mindenki számára oly egyértelmű. Mint például a válogatásban nem szerepelő El Kazovszkij esetében, akit sokan az egyik legmarkánsabb honi művésznőnek tartanak, ha egyáltalán nő lenne, illetve annak titulálná magát. A nőkiállítást koncipiáló Keserü Katalin szerint Kazovszkij művei azért nem voltak láthatók az Ernst Múzeumban, mert a "művésznő" elzárkózott attól, hogy őt a nők közé sorolják. Ha A másik nem című válogatás felvetett jelentős dilemmákat és női magatartásforma-torzulásokat, akkor azoknak egyike mindenképpen az El Kazovszkij-jelenség, ami lényegében a nemiség vállalásának problematikája: kötelesek vagyunk-e vállalni a születésünkkel kapott nemi meghatározottságot?

Más síkon mozogva ugyan, de hasonló gondolatokat vet fel az óriásplakátokról ismerős Nagy Kriszta alias Tereskova, aki egyszerűen kijelenti, hogy "Kortárs magyar képzőművész vagyok". Sőt - az El Kazovszkij-féle nemiségértelmezéshez igen közeli pozícióból - olyat is mond, hogy "Én interszexuális lány vagyok". El Kazovszkijjal egyetemben az ő intellektuális megnyilvánulásaiban tetőzik a mai magyar nőművész identitáskeresésének egyik legradikálisabb és legkorszerűbb revelációja. Mindemellett az sem lényegtelen, hogy Nagy egy teljesen új médiumot von be az eddigi eszközhasználatba.

A kiállítás és a tanulmánykötet nyújtotta összkép alapján mindenképpen szembeötlő, hogy a mai magyar nőművészet híján van az olyan radikális megnyilvánulásoknak, melyeknek központi eszköze az emberi test. A magyar nőművészet az aktuális műfajokban - például a performanszban - nem tud felmutatni olyan jelentős teljesítményeket, mint amilyen például a francia Orlané vagy a szerb Marina Abramovicé. Attitűdjükhöz leginkább Drozdik Orsolya áll közel, illetve a néhai Ladik Katalin, akit azonban mellőztek a válogatók, holott már tíz éve Magyarországon alkot és közép-európai viszonylatban is a happening és a performansz egyik első meghonosítója.

A nőművészeti téma ürügyén ezúttal inkább a hiányra figyeltem. Bár azt is kétségesnek tartom, hogy létezik külön nőművészet. Inkább csak nők művészete. Így sokkal egyértelműbb és egészségesebb.
Kultúr Klassz
<|im_start|>user
A századeleji női alkotók gondjai jórészt ma is fennállnak, s így lesz ez mindaddig, amig a nők vállalják azt a küldetésüket, amit a teremtő eredendően rájuk ruházott. Elsősorban a családalapítást és a gyereknevelést. Az anyagi biztonságot szavatoló és önként vállalt szakmai hivatással szemben ez a két dolog ősi elvárásokon alapul. Persze, ez sem mindenki számára oly egyértelmű. Mint például a válogatásban nem szerepelő El Kazovszkij esetében, akit sokan az egyik legmarkánsabb honi művésznőnek tartanak, ha egyáltalán nő lenne, illetve annak titulálná magát. A nőkiállítást koncipiáló Keserü Katalin szerint Kazovszkij művei azért nem voltak láthatók az Ernst Múzeumban, mert a "művésznő" elzárkózott attól, hogy őt a nők közé sorolják. Ha A másik nem című válogatás felvetett jelentős dilemmákat és női magatartásforma-torzulásokat, akkor azoknak egyike mindenképpen az El Kazovszkij-jelenség, ami lényegében a nemiség vállalásának problematikája: kötelesek vagyunk-e vállalni a születésünkkel kapott nemi meghatározottságot?

Más síkon mozogva ugyan, de hasonló gondolatokat vet fel az óriásplakátokról ismerős Nagy Kriszta alias Tereskova, aki egyszerűen kijelenti, hogy "Kortárs magyar képzőművész vagyok". Sőt - az El Kazovszkij-féle nemiségértelmezéshez igen közeli pozícióból - olyat is mond, hogy "Én interszexuális lány vagyok". El Kazovszkijjal egyetemben az ő intellektuális megnyilvánulásaiban tetőzik a mai magyar nőművész identitáskeresésének egyik legradikálisabb és legkorszerűbb revelációja. Mindemellett az sem lényegtelen, hogy Nagy egy teljesen új médiumot von be az eddigi eszközhasználatba.

A kiállítás és a tanulmánykötet nyújtotta összkép alapján mindenképpen szembeötlő, hogy a mai magyar nőművészet híján van az olyan radikális megnyilvánulásoknak, melyeknek központi eszköze az emberi test. A magyar nőművészet az aktuális műfajokban - például a performanszban - nem tud felmutatni olyan jelentős teljesítményeket, mint amilyen például a francia Orlané vagy a szerb Marina Abramovicé. Attitűdjükhöz leginkább Drozdik Orsolya áll közel, illetve a néhai Ladik Katalin, akit azonban mellőztek a válogatók, holott már tíz éve Magyarországon alkot és közép-európai viszonylatban is a happening és a performansz egyik első meghonosítója.

A nőművészeti téma ürügyén ezúttal inkább a hiányra figyeltem. Bár azt is kétségesnek tartom, hogy létezik külön nőművészet. Inkább csak nők művészete. Így sokkal egyértelműbb és egészségesebb.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A minden tekintetben felújított Ernst Múzeumban - lásd: új női vezetés - nemrég zárult A másik nem című történeti kiállítás, amely már elnevezésében is jelzi, hogy a női művészetet véletlenül sem csupán kilúgozott esztétikai jelenségként veszi számon. A feminista problematikára utaló s az utóbbi negyven év magyar nőművészeinek produkcióját összegző tárlat angolul tálalt katalógusát kiegészítendő jelent meg a Modern magyar nőművészettörténet című tanulmánykötet (Kijárat Kiadó). Ez jóval előbbre, a század elejére nyúl vissza, s azt a szituációt eleveníti fel, amelyben a női nem művészeti érdeklődése még sajátos hőstett volt, s nem kis kockázattal - sok esetben társadalmi kirekesztéssel - járt.<|im_end|>