Valódi hidegháborús kémsztorik itthonról
Magyarországon a hidegháború alatt a kémek nem a magyar kormánynak, hanem a szovjeteknek dolgoztak – nem csoda, hogy nagy részük nem volt túl lelkes, és nem szolgáltatott túlságosan fontos információkat orosz barátainknak. A kettõsügynököket általában zsarolták, fenyegették, sokuk olyan gyorsan menekült az országból, amilyen gyorsan csak tudott, ha éppen nem börtönözték be az elfogatásuk után.
A hidegháború alatt és a rendszerváltás elõtt legalább annyi kém szaladgált a világban, mint amennyit a mai kémfilmek alapján elképzelnénk. A szovjetek kémkedtek az amerikaiak, az amerikaiak a szovjetek után, mindenki a másiktól várta, hogy beindítsa a harmadik világháborút, és atomfegyvert használjon – levegõtlen, feszült várakozással teli idõszak volt ez, ahol a kettõsügynököknek jutott a legfontosabb szerep. Ezeket a kémeket azonban nem úgy kell elképzelnünk, ahogy a filmekben mutatják õket: legtöbbjük egyszerû kisstílû bûnözõbõl vált zsarolás, lefizetés árán életét is kockáztató, feláldozható ügynökké.

Amatõr kémek a vasfüggönyön túl

Magyarországon igencsak különleges helyzet alaklult ki a hidegháború alatt, majd egészen a rendszerváltásig itt is maradt a nyakunkon. A „nagy felszabadító” Szovjetunió elõszeretettel szervezett be magyar kémeket saját érdekei szerint, és küldött gyanútlan, sokszor megfelelõ kiképzés híján amatõr ügynököket a vasfüggönyön túlra, ahol aztán könnyen palira vették õket a NATO-országokból érkezõ álügynökök. Így legtöbbjük nem is végzett sem Magyarországnak, sem a szovjeteknek értékes munkát.

A hidegháború alatt a kémek tisztában voltak azzal, hogy a szovjeteknek teljesítenek szolgálatot

Tragikus gyerekkor, kisstílû bûnözés

Zsarolással és fenyegetéssel szervezték be kémnek Rátkai Istvánt, azaz Stephen Joseph Ratkait is, akit hányattatott gyerekkora és sikertelen katonai felvételije az illegális tevékenységek felé sodort. A férfi magyar apától és kanadai anyától született Kanadában, ahol már ötévesen át kellett élnie élete egyik legmegrázóbb eseményét: anyja agyonlõtte féltestvérét, majd magával is végzett. Apja a tragédia után Budapestre vitte, de Rátkai sokszor visszajárt Kanadába. Amikor 19 éves volt, az apját is elveszítette, aki rákban halt meg –

ekkor döntötte el, hogy csatlakozni akar a kanadai hadsereghez.

Nem sorozták azonban be, a nem megfelelõ fizikai felkészültségére hivatkozva, õ azonban meg volt róla gyõzõdve, hogy magyar származása miatt kivételeznek vele. Valószínûleg ez is hozzájárult ahhoz, hogy a Belügyminisztérium pár évvel késõbb sikeresen beszervezte magyar, de szovjet érdekeltségekért kémkedõ ügynöknek. Rátkai hazatért Budapestre, és vegyészmérnökként tanult tovább.

Rátkai István 1989-ben

Belovai István, a magyar katonai felderítés volt alezredese (róla késõbb bõvebben is írunk) könyvében, a „Fedõneve: Scorpion”-ban arról ír, hogy Rátkainak kétes ügyletei is voltak: valutázással foglalkozott kéz alatt. A Belügyminisztérium látókörébe is ekkor kerülhetett, börtönbüntetéssel fenyegetõzve ügynököt képeztek a Kanadára még mindig haragvó, kisstílû csalóból.

Vérprofi katonai kiképzés

A korábban kisebb csalásokkal foglalkozó Rátkaiból valószínûleg a Katonai Hírszerzõ Szolgálat nevelt vérprofi, tökéletesen kiképzett ügynököt. Nincsenek pontos adatok arról, hogy kinek nyújtotta be információit, de felkészültsége arra enged következtetni, hogy katonai kiképzést kapott. Végzetes feladatát akkor kapta, amikor az argentiai partoknál található tengerészeti bázis felügyelete alá tartozó Tengeralatti Hangfelderítõ Rendszerrõl kellett információkat gyûjtenie.

Ez a rendszer arra szolgált a hidegháború idején, hogy a katonák befogják és dekódolják vele a tengeralattjárók szonárjelzéseit – ma is használják a technológiát egyébként, de már csak a bálnák hangjelzéseit tanulmányozzák vele.

Kutatóhajó helyett felderítõállomás

Rátkai azt a feladatot kapta, hogy errõl a technológiáról szerezzen szupertitkos információkat – már

maga a rendszer létezése is titoknak számított,

így különösen kemény diónak bizonyult használható információk gyûjtése. Hivatalosan csak kutatóhajók járták az Argentia melletti vizeket, és semmiféle katonai hátsó szándékuk nem volt. Rátkai a bevetése során akadt bele Donna Geigerbe, aki végül pár évvel késõbb kémkarrierjének végét okozta. A hölgy ugyanis 1986 óta egy szupertitkos katonai akció fõszereplõje volt, és természetesen két kapura játszott: elhitette, hogy kész információkat szolgáltatni a szovjeteknek, miközben a kanadaiak szigorúan monitorozták minden lépését. Errõl Rátkainak fogalma sem volt, így 1987-ben találkozott Geigerrel, és elfogadta, amit a szovjeteknek küldött.

Az argentiai bázis a második világháború idején

Lépre csalás egy hotelszobában

Míg itthon úgy hitték, hogy értékes információkat kapnak Rátkaitól, valójában haszontalan, hamisított adatok érkeztek Geigertõl, így a hadmûvelet nem szenvedett kárt. Geiger azt mondta a magyar kémnek, hogy azért adja át az információkat, mert elege van a férfiak uralta hadsereg mûködésébõl, és abból, hogy nõként mindig félreteszik – Rátkai pedig rögtön elhitte a történetet. Végül 1988 júniusában a Hotel Newfoundlandban az akkor már terhes Geiger állapotára hivatkozva nem a megbeszélt helyen, hanem egy elõre kiválasztott hotelszobában csalta lépre a kémet. Ahogy az információ- és pénzcsere megtörtént, a bedrótozott helyiségben rögzítettek mindent, Rátkait pedig elfogták. A férfi 1989-es tárgyalásán mindenben bûnösnek vallotta magát, ezért 9 év letöltendõ börtönbüntetésre ítélték – azért ilyen kevésre, mert gyakorlatilag semmiféle értékes információt nem adott át a szovjeteknek, bár igaz, ez nem rajta múlt.

Rátkait pár év múlva feltételesen szabadlábra helyezték. Egy darabig Kanadában dolgozott kõmûvesként, és leginkább páratlan gulyásáról ismerték, aztán 1993-ban hazajött Budapestre, és nem hallottak felõle többet.

A megtévesztõ kettõsügynök

Hasonlóan értéktelen információkért tartóztatták le Gilbert Ottó Attilát is, aki a Gyepes utónevet használta. A férfi 1957-ben disszidált az Egyesült Államokba, itt élt elõször feleségeivel (kétszer házasodott), majd anyjával. Gilbert a magyar származású, de amerikai állampolgárságú Szmolka János Mihálytól akart információt vásárolni, de nem sejtette, hogy a férfi kettõsügynök, és valójában az amerikaiak oldalán áll.

Újságcikk Gilbert Ottó letartóztatásáról

Szmolkát 1977-ben környékezte meg a katonai hírszerzés, amikor Magyarországon élõ beteg édesanyját látogatta meg – szokás szerint zsarolással és lefizetéssel akarták rávenni, hogy kémkedjen a szovjeteknek. Szmolka látszólag belement az üzletbe, de minden egyes találkozóról és beszélgetésrõl beszámolt az FBI-nak is. Elõször nyugat-németországi tartózkodása idején környékezte meg Perlaki Lajos, akivel tizenhárom telefonbeszélgetés után, az amerikai hírszerzés áldásával 1979 decemberében Bécsben találkozott. Százezer dollárt ígértek neki olyan titkosított dokumentumokért, amelyek információkat adhattak a szovjeteknek az amerikai fegyverkezésrõl, katonai állomásokról, kriptográfiai megfejtésekrõl. Szmolka látszólag elfogadta a feladatot, de idõközben végig jelentett az amerikai titkosszolgálatnak – azt is, amikor 1981-ben háromezer dollárt fogadott el Perlakitól 16 tekercs titkos dokumentumért, ami persze az USA-nak semmilyen hátrányt nem jelentett.

Egy irat fedele az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában. A kémakták nagy részét az elmúlt években feloldották a titkosítás alól

Szmolka legközelebb Augustában már Gilberttel találkozott, akit korábban szintén zsarolással szerveztek be kémnek. A vg.hu cikke szerint orkánkabátot és Parker tollat csempészett be Magyarországra, de egyik ilyen üzleti útján lebukott, így a titkosszolgálat talált rajta fogást. Elõször Perlaki (aki természetesen titkos nevet használt, valójában Császárnak hívták) ártatlannak tûnõ feladatokkal bízta meg, szatellitekrõl szóló könyveket kellett vásárolnia. Nem tudta azonban, hogy ezekkel az ügyleteivel felhívta magára a figyelmet, és az FBI a kezdetektõl fogva megfigyelte. 

Gilbert Szmolkával már négyezer dollárt szeretett volna becserélni titkosított dokumentumokra. Az FBI ekkor csapott le a magyar ügynökre, és kémkedésért 15 év börtönbüntetésre ítélték.

A leghasznosabb magyar kém

A sorból némiképp kilóg a szovjeteknek aranybányaként mûködõ Szabó Zoltán, akinek sikerült olyan nagykutyát beszervezni a magyar oldalra, aki el is dönthette volna a hidegháború sorsát – méghozzá a Varsói Szerzõdés országainak javára. Szabó 1956 után disszidált Amerikába, ahol a szárazföldi erõknél kezdett dolgozni. Késõbb visszatért Magyarországra, itt szervezték be a szovjetek, részben itthon képezték ki is. 1974-tõl dolgozott, 1978-tól egyre jobb anyagokat szállított, és a szovjetek kezdtek rájönni, hogy Szabó személyében végre épkézláb kémhez jutottak..

Az atomaknák

A NATO katonai csapatai az 1950-es évekre kifejlesztették a W-7 jelzésû atomaknákat, amelyeknek az volt a lényege, hogy felrobbantássuk után az orosz harckocsik nem tudtak átjutni az így keletkezett árkokon, és nem tudták kikerülni a sugárfertõzött területeket sem. A fix leásott aknák mellett kifejlesztettek lõhetõ változatokat, sõt, olyat is, amelyeket a katonák hordozva az ellenség háta mögé tehettek le, megakadályozva azok visszavonulását. Az új fegyvereket Olaszországban és az NSZK területén, valamint a Koreai-félszigeten telepítették.

Hóvirág és Havasi Gyopár

Ez a feltételezésük be is igazolódott, amikor Szabónak sikerült beszerveznie Clyde Lee Conrad õrmestert, vietnami veteránt, aki eleinte a Hóvirág, majd a Havasi Gyopár fedõnevû akcióban dolgozott a szovjetek kezére. Elsõsorban az NSZK területérõl szerzett információkat a magyar titkosszolgálatnak, amely eleinte lelkesen, majd késõbb egyre nehezebben pénzelte a mohó õrmestert. A szovjetek azonban anyagilag nem segítettek be az akciókba, csak az értékes információkat zsebelték be, majd az anyagi terheket a magyarokra rótták.

Conrad Düsseldorfban

Conradhoz idõközben csatlakozott még néhány katonatársa, akik megneszelték a jövedelmezõ kémüzletet, és szintén részesedést akartak a jutalomból. A csapat így szerzett tudomást a NATO által kifejlesztett atomaknákról, amelyeknek helyeit és mûködési elvét is továbbították a magyar titkosszolgálatnak. Ezek az információk, bár a szovjetek erõsen igyekeztek titkolni, annyira fontosnak bizonyultak, hogy akár a hidegháború sorsát is eldönthették volna, és kirobbanthatták volna a harmadik világháborút. Segítségükkel ugyanis a szovjetek az amerikaiak legígéretesebb fegyvereinek információira tettek szert, és ha a helyszínek tudatában támadnak, a NATO országainak esélye sem lett volna kivédeni az offenzívát.

Nem robbantottak világháborút

Megfigyelés közben Conradról készített fotó

Valamilyen oknál fogva a szovjetek azonban vártak – valószínûleg nekik sem volt érdekük egy újabb világháború kirobbantása. Így lehetett ideje Belovai István alezredesnek, aki a katonai felderítésnek is dolgozott (õ fordította le például a Havasi Gyopár atomaknákról szóló jelentéseit) arra, hogy szervezkedni kezdjen, és leadja a drótot az amerikai kollégáknak. Belovai a harmadik világháború kitörésétõl tartott, és ezt kívánta megelõzni azzal, hogy 1984-ben egy londoni kiküldetése során jelezte kapcsolatba lépési szándékát az Egyesült Államok képviselõjének. Azt tudni kell, hogy a NATO országoknak fogalmuk sem volt arról, hogy a szovjetek tudnak az atomaknákról, ez pedig

behozhatatlan hátrányt jelentett számukra.

Belovai nem ismerte a Havasi Gyopár teljes névsorát, csak az átadott anyagokat és a fedõneveket, ezért az amerikaiak egy ideig fenntartással kezelték az átadott információkat. Amikor azonban egy másik kettõsügynökük, Vlagyimir Vasziljev, a budapesti szovjet nagykövetség katonai attaséja is ugyanezeket mondta, elkezdték az anyagok ellenõrzését, és rájöttek, hogy hiteles információkat kaptak. 1985 elejére a magyar hírszerzés is rájött, hogy tégla van közöttük, ez év végére Conrad nyugdíjba ment, de kollégái még szorgalmasan szállították a különbözõ anyagokat. A Havasi Gyopár hadmûvelet lebuktatását az amerikaiak egy rejtélyes idegennek köszönhetik, aki 1985 áprilisában egyszerûen besétált a washingtoni szovjet nagykövetségre, és leadott egy listát, amelyen Belovai neve is szerepelt. A furcsa alak egyébként többször segített a szovjeteknek ezután tégláik lebuktatásában.

Az iratok rendszerezésének menetét bemutató oktatóábra az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának raktárában

A NATO elsõ magyar katonája

Belovait végül 1985. július 10-én érték tetten az elhárítók a 11. kerületben. Nem tagadott semmit, és kiállt amellett, hogy a harmadik világháború kitörését akarta megakadályozni.

Ebben az utcában tartóztatták le Belovait

Szabó Zoltánt 1989 szeptemberében Ausztriában állították bíróság elé, de mindössze tízhónapos felfüggesztett börtönbüntetést kapott. Azóta nem tudni hivatalosan, merre jár, de annyi biztos: ha az Egyesült Államok területére lépne, letartóztatnák. Conradot 1988. január 8-án letartóztatták, és életfogytiglanra ítélték, tíz év alatt pedig a Havasi Gyopár többi részét is sikerült rács mögé juttatni. Belovai 1990 szeptemberében próbaidõvel szabadult, ami hatalmas elõrelépés ahhoz képest, hogy elfogása során közel állt ahhoz, hogy életfogytiglani ítéletét kivégzésre változtassák. Könyve szerint elfogását egy árulásnak köszönhette: 1985 márciusában Aldrich Hazel Ames CIA-ügynök átállt a KGB-hez, s közölte, hogy a CIA hol helyezett el konténert, azaz átvételre váró csomagot egy magyar emberének. Belovai ezt a csomagot indult átvenni Kelenföldön, amikor rajtaütöttek az elhárítás emberei. A férfi szabadulása után az Egyesült Államokba költözött, ahol a hazai bánásmódhoz képest elismeréssel fogadták, mint az ország segítõjét. Az egyik leghíresebb hazai kém 2009. november 6-án halt meg Denverben.
<|im_start|>user
A hidegháború alatt és a rendszerváltás elõtt legalább annyi kém szaladgált a világban, mint amennyit a mai kémfilmek alapján elképzelnénk. A szovjetek kémkedtek az amerikaiak, az amerikaiak a szovjetek után, mindenki a másiktól várta, hogy beindítsa a harmadik világháborút, és atomfegyvert használjon – levegõtlen, feszült várakozással teli idõszak volt ez, ahol a kettõsügynököknek jutott a legfontosabb szerep. Ezeket a kémeket azonban nem úgy kell elképzelnünk, ahogy a filmekben mutatják õket: legtöbbjük egyszerû kisstílû bûnözõbõl vált zsarolás, lefizetés árán életét is kockáztató, feláldozható ügynökké.

Amatõr kémek a vasfüggönyön túl

Magyarországon igencsak különleges helyzet alaklult ki a hidegháború alatt, majd egészen a rendszerváltásig itt is maradt a nyakunkon. A „nagy felszabadító” Szovjetunió elõszeretettel szervezett be magyar kémeket saját érdekei szerint, és küldött gyanútlan, sokszor megfelelõ kiképzés híján amatõr ügynököket a vasfüggönyön túlra, ahol aztán könnyen palira vették õket a NATO-országokból érkezõ álügynökök. Így legtöbbjük nem is végzett sem Magyarországnak, sem a szovjeteknek értékes munkát.

A hidegháború alatt a kémek tisztában voltak azzal, hogy a szovjeteknek teljesítenek szolgálatot

Tragikus gyerekkor, kisstílû bûnözés

Zsarolással és fenyegetéssel szervezték be kémnek Rátkai Istvánt, azaz Stephen Joseph Ratkait is, akit hányattatott gyerekkora és sikertelen katonai felvételije az illegális tevékenységek felé sodort. A férfi magyar apától és kanadai anyától született Kanadában, ahol már ötévesen át kellett élnie élete egyik legmegrázóbb eseményét: anyja agyonlõtte féltestvérét, majd magával is végzett. Apja a tragédia után Budapestre vitte, de Rátkai sokszor visszajárt Kanadába. Amikor 19 éves volt, az apját is elveszítette, aki rákban halt meg –

ekkor döntötte el, hogy csatlakozni akar a kanadai hadsereghez.

Nem sorozták azonban be, a nem megfelelõ fizikai felkészültségére hivatkozva, õ azonban meg volt róla gyõzõdve, hogy magyar származása miatt kivételeznek vele. Valószínûleg ez is hozzájárult ahhoz, hogy a Belügyminisztérium pár évvel késõbb sikeresen beszervezte magyar, de szovjet érdekeltségekért kémkedõ ügynöknek. Rátkai hazatért Budapestre, és vegyészmérnökként tanult tovább.

Rátkai István 1989-ben

Belovai István, a magyar katonai felderítés volt alezredese (róla késõbb bõvebben is írunk) könyvében, a „Fedõneve: Scorpion”-ban arról ír, hogy Rátkainak kétes ügyletei is voltak: valutázással foglalkozott kéz alatt. A Belügyminisztérium látókörébe is ekkor kerülhetett, börtönbüntetéssel fenyegetõzve ügynököt képeztek a Kanadára még mindig haragvó, kisstílû csalóból.

Vérprofi katonai kiképzés

A korábban kisebb csalásokkal foglalkozó Rátkaiból valószínûleg a Katonai Hírszerzõ Szolgálat nevelt vérprofi, tökéletesen kiképzett ügynököt. Nincsenek pontos adatok arról, hogy kinek nyújtotta be információit, de felkészültsége arra enged következtetni, hogy katonai kiképzést kapott. Végzetes feladatát akkor kapta, amikor az argentiai partoknál található tengerészeti bázis felügyelete alá tartozó Tengeralatti Hangfelderítõ Rendszerrõl kellett információkat gyûjtenie.

Ez a rendszer arra szolgált a hidegháború idején, hogy a katonák befogják és dekódolják vele a tengeralattjárók szonárjelzéseit – ma is használják a technológiát egyébként, de már csak a bálnák hangjelzéseit tanulmányozzák vele.

Kutatóhajó helyett felderítõállomás

Rátkai azt a feladatot kapta, hogy errõl a technológiáról szerezzen szupertitkos információkat – már

maga a rendszer létezése is titoknak számított,

így különösen kemény diónak bizonyult használható információk gyûjtése. Hivatalosan csak kutatóhajók járták az Argentia melletti vizeket, és semmiféle katonai hátsó szándékuk nem volt. Rátkai a bevetése során akadt bele Donna Geigerbe, aki végül pár évvel késõbb kémkarrierjének végét okozta. A hölgy ugyanis 1986 óta egy szupertitkos katonai akció fõszereplõje volt, és természetesen két kapura játszott: elhitette, hogy kész információkat szolgáltatni a szovjeteknek, miközben a kanadaiak szigorúan monitorozták minden lépését. Errõl Rátkainak fogalma sem volt, így 1987-ben találkozott Geigerrel, és elfogadta, amit a szovjeteknek küldött.

Az argentiai bázis a második világháború idején

Lépre csalás egy hotelszobában

Míg itthon úgy hitték, hogy értékes információkat kapnak Rátkaitól, valójában haszontalan, hamisított adatok érkeztek Geigertõl, így a hadmûvelet nem szenvedett kárt. Geiger azt mondta a magyar kémnek, hogy azért adja át az információkat, mert elege van a férfiak uralta hadsereg mûködésébõl, és abból, hogy nõként mindig félreteszik – Rátkai pedig rögtön elhitte a történetet. Végül 1988 júniusában a Hotel Newfoundlandban az akkor már terhes Geiger állapotára hivatkozva nem a megbeszélt helyen, hanem egy elõre kiválasztott hotelszobában csalta lépre a kémet. Ahogy az információ- és pénzcsere megtörtént, a bedrótozott helyiségben rögzítettek mindent, Rátkait pedig elfogták. A férfi 1989-es tárgyalásán mindenben bûnösnek vallotta magát, ezért 9 év letöltendõ börtönbüntetésre ítélték – azért ilyen kevésre, mert gyakorlatilag semmiféle értékes információt nem adott át a szovjeteknek, bár igaz, ez nem rajta múlt.

Rátkait pár év múlva feltételesen szabadlábra helyezték. Egy darabig Kanadában dolgozott kõmûvesként, és leginkább páratlan gulyásáról ismerték, aztán 1993-ban hazajött Budapestre, és nem hallottak felõle többet.

A megtévesztõ kettõsügynök

Hasonlóan értéktelen információkért tartóztatták le Gilbert Ottó Attilát is, aki a Gyepes utónevet használta. A férfi 1957-ben disszidált az Egyesült Államokba, itt élt elõször feleségeivel (kétszer házasodott), majd anyjával. Gilbert a magyar származású, de amerikai állampolgárságú Szmolka János Mihálytól akart információt vásárolni, de nem sejtette, hogy a férfi kettõsügynök, és valójában az amerikaiak oldalán áll.

Újságcikk Gilbert Ottó letartóztatásáról

Szmolkát 1977-ben környékezte meg a katonai hírszerzés, amikor Magyarországon élõ beteg édesanyját látogatta meg – szokás szerint zsarolással és lefizetéssel akarták rávenni, hogy kémkedjen a szovjeteknek. Szmolka látszólag belement az üzletbe, de minden egyes találkozóról és beszélgetésrõl beszámolt az FBI-nak is. Elõször nyugat-németországi tartózkodása idején környékezte meg Perlaki Lajos, akivel tizenhárom telefonbeszélgetés után, az amerikai hírszerzés áldásával 1979 decemberében Bécsben találkozott. Százezer dollárt ígértek neki olyan titkosított dokumentumokért, amelyek információkat adhattak a szovjeteknek az amerikai fegyverkezésrõl, katonai állomásokról, kriptográfiai megfejtésekrõl. Szmolka látszólag elfogadta a feladatot, de idõközben végig jelentett az amerikai titkosszolgálatnak – azt is, amikor 1981-ben háromezer dollárt fogadott el Perlakitól 16 tekercs titkos dokumentumért, ami persze az USA-nak semmilyen hátrányt nem jelentett.

Egy irat fedele az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában. A kémakták nagy részét az elmúlt években feloldották a titkosítás alól

Szmolka legközelebb Augustában már Gilberttel találkozott, akit korábban szintén zsarolással szerveztek be kémnek. A vg.hu cikke szerint orkánkabátot és Parker tollat csempészett be Magyarországra, de egyik ilyen üzleti útján lebukott, így a titkosszolgálat talált rajta fogást. Elõször Perlaki (aki természetesen titkos nevet használt, valójában Császárnak hívták) ártatlannak tûnõ feladatokkal bízta meg, szatellitekrõl szóló könyveket kellett vásárolnia. Nem tudta azonban, hogy ezekkel az ügyleteivel felhívta magára a figyelmet, és az FBI a kezdetektõl fogva megfigyelte. 

Gilbert Szmolkával már négyezer dollárt szeretett volna becserélni titkosított dokumentumokra. Az FBI ekkor csapott le a magyar ügynökre, és kémkedésért 15 év börtönbüntetésre ítélték.

A leghasznosabb magyar kém

A sorból némiképp kilóg a szovjeteknek aranybányaként mûködõ Szabó Zoltán, akinek sikerült olyan nagykutyát beszervezni a magyar oldalra, aki el is dönthette volna a hidegháború sorsát – méghozzá a Varsói Szerzõdés országainak javára. Szabó 1956 után disszidált Amerikába, ahol a szárazföldi erõknél kezdett dolgozni. Késõbb visszatért Magyarországra, itt szervezték be a szovjetek, részben itthon képezték ki is. 1974-tõl dolgozott, 1978-tól egyre jobb anyagokat szállított, és a szovjetek kezdtek rájönni, hogy Szabó személyében végre épkézláb kémhez jutottak..

Az atomaknák

A NATO katonai csapatai az 1950-es évekre kifejlesztették a W-7 jelzésû atomaknákat, amelyeknek az volt a lényege, hogy felrobbantássuk után az orosz harckocsik nem tudtak átjutni az így keletkezett árkokon, és nem tudták kikerülni a sugárfertõzött területeket sem. A fix leásott aknák mellett kifejlesztettek lõhetõ változatokat, sõt, olyat is, amelyeket a katonák hordozva az ellenség háta mögé tehettek le, megakadályozva azok visszavonulását. Az új fegyvereket Olaszországban és az NSZK területén, valamint a Koreai-félszigeten telepítették.

Hóvirág és Havasi Gyopár

Ez a feltételezésük be is igazolódott, amikor Szabónak sikerült beszerveznie Clyde Lee Conrad õrmestert, vietnami veteránt, aki eleinte a Hóvirág, majd a Havasi Gyopár fedõnevû akcióban dolgozott a szovjetek kezére. Elsõsorban az NSZK területérõl szerzett információkat a magyar titkosszolgálatnak, amely eleinte lelkesen, majd késõbb egyre nehezebben pénzelte a mohó õrmestert. A szovjetek azonban anyagilag nem segítettek be az akciókba, csak az értékes információkat zsebelték be, majd az anyagi terheket a magyarokra rótták.

Conrad Düsseldorfban

Conradhoz idõközben csatlakozott még néhány katonatársa, akik megneszelték a jövedelmezõ kémüzletet, és szintén részesedést akartak a jutalomból. A csapat így szerzett tudomást a NATO által kifejlesztett atomaknákról, amelyeknek helyeit és mûködési elvét is továbbították a magyar titkosszolgálatnak. Ezek az információk, bár a szovjetek erõsen igyekeztek titkolni, annyira fontosnak bizonyultak, hogy akár a hidegháború sorsát is eldönthették volna, és kirobbanthatták volna a harmadik világháborút. Segítségükkel ugyanis a szovjetek az amerikaiak legígéretesebb fegyvereinek információira tettek szert, és ha a helyszínek tudatában támadnak, a NATO országainak esélye sem lett volna kivédeni az offenzívát.

Nem robbantottak világháborút

Megfigyelés közben Conradról készített fotó

Valamilyen oknál fogva a szovjetek azonban vártak – valószínûleg nekik sem volt érdekük egy újabb világháború kirobbantása. Így lehetett ideje Belovai István alezredesnek, aki a katonai felderítésnek is dolgozott (õ fordította le például a Havasi Gyopár atomaknákról szóló jelentéseit) arra, hogy szervezkedni kezdjen, és leadja a drótot az amerikai kollégáknak. Belovai a harmadik világháború kitörésétõl tartott, és ezt kívánta megelõzni azzal, hogy 1984-ben egy londoni kiküldetése során jelezte kapcsolatba lépési szándékát az Egyesült Államok képviselõjének. Azt tudni kell, hogy a NATO országoknak fogalmuk sem volt arról, hogy a szovjetek tudnak az atomaknákról, ez pedig

behozhatatlan hátrányt jelentett számukra.

Belovai nem ismerte a Havasi Gyopár teljes névsorát, csak az átadott anyagokat és a fedõneveket, ezért az amerikaiak egy ideig fenntartással kezelték az átadott információkat. Amikor azonban egy másik kettõsügynökük, Vlagyimir Vasziljev, a budapesti szovjet nagykövetség katonai attaséja is ugyanezeket mondta, elkezdték az anyagok ellenõrzését, és rájöttek, hogy hiteles információkat kaptak. 1985 elejére a magyar hírszerzés is rájött, hogy tégla van közöttük, ez év végére Conrad nyugdíjba ment, de kollégái még szorgalmasan szállították a különbözõ anyagokat. A Havasi Gyopár hadmûvelet lebuktatását az amerikaiak egy rejtélyes idegennek köszönhetik, aki 1985 áprilisában egyszerûen besétált a washingtoni szovjet nagykövetségre, és leadott egy listát, amelyen Belovai neve is szerepelt. A furcsa alak egyébként többször segített a szovjeteknek ezután tégláik lebuktatásában.

Az iratok rendszerezésének menetét bemutató oktatóábra az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárának raktárában

A NATO elsõ magyar katonája

Belovait végül 1985. július 10-én érték tetten az elhárítók a 11. kerületben. Nem tagadott semmit, és kiállt amellett, hogy a harmadik világháború kitörését akarta megakadályozni.

Ebben az utcában tartóztatták le Belovait

Szabó Zoltánt 1989 szeptemberében Ausztriában állították bíróság elé, de mindössze tízhónapos felfüggesztett börtönbüntetést kapott. Azóta nem tudni hivatalosan, merre jár, de annyi biztos: ha az Egyesült Államok területére lépne, letartóztatnák. Conradot 1988. január 8-án letartóztatták, és életfogytiglanra ítélték, tíz év alatt pedig a Havasi Gyopár többi részét is sikerült rács mögé juttatni. Belovai 1990 szeptemberében próbaidõvel szabadult, ami hatalmas elõrelépés ahhoz képest, hogy elfogása során közel állt ahhoz, hogy életfogytiglani ítéletét kivégzésre változtassák. Könyve szerint elfogását egy árulásnak köszönhette: 1985 márciusában Aldrich Hazel Ames CIA-ügynök átállt a KGB-hez, s közölte, hogy a CIA hol helyezett el konténert, azaz átvételre váró csomagot egy magyar emberének. Belovai ezt a csomagot indult átvenni Kelenföldön, amikor rajtaütöttek az elhárítás emberei. A férfi szabadulása után az Egyesült Államokba költözött, ahol a hazai bánásmódhoz képest elismeréssel fogadták, mint az ország segítõjét. Az egyik leghíresebb hazai kém 2009. november 6-án halt meg Denverben.

Adj egy összefoglalót a szövegről!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Magyarországon a hidegháború alatt a kémek nem a magyar kormánynak, hanem a szovjeteknek dolgoztak – nem csoda, hogy nagy részük nem volt túl lelkes, és nem szolgáltatott túlságosan fontos információkat orosz barátainknak. A kettõsügynököket általában zsarolták, fenyegették, sokuk olyan gyorsan menekült az országból, amilyen gyorsan csak tudott, ha éppen nem börtönözték be az elfogatásuk után.<|im_end|>