Hiába próbálták többféle módon is megölni Mussolinit
Az elsõ világháború kataklizmája után Olaszország egy erõs, karizmatikus vezetõre vágyott, akit 1922-ben  meg is kapott Benito Mussolini személyében. Az 'Il Duce"  a hatalomra jutása utáni években hatalmas népszerûségnek örvendett, de korántsem mindenkinél. A fasizmus megteremtõje ellen több mint két évtizedes uralma alatt  összesen hatszor kíséreltek meg merényletet,  így többek között 93 éve, 1926. szeptember 11-én, amikor egy  anarchista, Gino Lucetti hajított bombát Mussolini autójára.
„Ha elõretörök, kövessetek, ha meghátrálok, öljetek meg, ha meggyilkolnak, bosszuljatok meg!"
(Benito Mussolini)

Új utakat kerestek a csalódott olasz tömegek 

Az elsõ világháború után a gyõztesek közé tartozó Olaszország valójában vesztesnek érezte magát. Bár az antant területeket ígért az országnak, ha Róma a központi hatalmakkal szemben lép be a „nagy háborúba", ám végül a franciák és a britek „megfosztották" õket jogosnak remélt jussuktól.

A mindennapos nélkülözés, az ingatag belpolitikai helyzet és az egyre gyakrabban elõforduló gyárfoglalások sem könnyítettek a helyzeten – írja Christopher Duggan brit történész "A bódult nemzet" címû könyvében, amelyben Mussolini sikerének titkát kutatja. – A háborúval szemben elsõsorban az egyház és a szocialisták léptek fel; a liberális demokráciában és a kommunista modellben egyaránt csalódott olasz tömegek pedig új utakat kerestek.

A hatalmas ambícióktól fûtött Benito Mussolini, aki az 1920-as évek elejére újságíróként (Il Popolod'Italia) és politikusként is már hírnevet szerzett magának, ráérzett, hogy elérkezett az õ ideje.

A polgárháború kitöréséhez közeli helyzetben III. Viktor Emánuel olasz királyi herceg a feltörekvõ férfi kezébe adta a hatalmat,

aki azonnal belefogott keményen autokratikus rendszere kiépítéséhez.

A karizmatikus vezetõt, a Ducét százezrek követték, aki miniszterelnökként valójában csak igen egyszerû és könnyen fogyasztható, népszerû üzenetet közvetített feléjük.

Elkezdõdött a társadalom szigorú átalakítása

Az 1920-as évek elején a szabadság és demokrácia már rég egyet jelentett a kormányzati gyengeséggel, a bomlasztással, a gazdasági-társadalmi zûrzavarral, ezért ezeknek a szavaknak nem volt akkora érzelmi vonzásuk, hogy cselekvésre serkentsék az olaszokat – írja Duggan, rámutatva, hogy a fasiszták ténykedését a kezdettõl fogva az erõszak jellemezte.

Elkezdõdött a társadalom nagy átalakítása, de a Duce kísérletet tett a maffia és az országszerte egyre nagyobb méreteket öltõ korrupció felszámolására is.

Mussolini  igen szigorú rendelkezéseket vezetett be: többek között feloszlatta a parlamentet,

a milíciát egységes irányítás alá vonta, betiltotta a „felforgató" sajtót, bevezette a rendõri internálást, és megtiltotta a disszidálást.

A  szigorú intézkedések nem mindenkinél arattak osztatlan sikert. Az anarchisták, a Giustizia e Libertá aktivistái és más szélsõbaloldali  szervezetek meg voltak arról gyõzõdve, hogy a miniszterelnököt  akár erõszak árán is el kell távolítani az ország élérõl.

A Nemzeti Fasiszta Párt vezetõje ellen többször kíséreltek meg merényletet, ám a sikertelen támadások csak növelték a Duce saját magába vetett önbizalmát.

Valahogyan minden merénylet meghiúsult

A merénylõk többféle módon próbálkoztak 1925 és 1932 között. A végeredmény viszont mindig azonos volt: a teljes kudarc. A sikertelen merényleteknek azonban mégis volt egy jelentõs hatása: valamennyi újabb és újabb ürügyként szolgált a diktatúra kiterjesztéséhez, és az ellenzék megrendszabályozásához.

Az elsõ Mussolini ellen tervezett merénylet akkor hiúsult meg, amikor 1925. november 4-én letartóztatták a kettõs játékot ûzõ Tito Zaniboni egykori ellenzéki képviselõt, aki már mindent elõkészített a merénylethez.

A következõ évben újabb három próbálkozás történt.

1926. április 7-én egy középkorú, kissé eszelõs ír nõ, bizonyos Violet Gibson pisztollyal Mussolini arcára célzott, ám a golyó csak a Duce orrát súrolta.

A merényletkísérletek meghiúsulását Mussolini úgy értékelte, mint  a gondviselés  közbeavatkozását.

Gondosan kitervelték a gyilkosságot 

Ezekben az években a 26 éves kõfaragó, Gino Lucetti számûzetésben sínylõdött Franciaországban, aki korábban politikai okokból hagyta el a hazáját. Bár Olaszországtól távol élt, soha nem veszítette el kapcsolatot carrarai társaival, és kétszer is visszatért egy-egy titkos találkozóra. A munkáscsaládból származó, szenvedélyes autodidaktát  úgy írták le kortársai, mint aki „állandóan könyvvel a kezében járkál".

A francia emigrációból  hazatérõ meggyõzõdéses anarchista Lucelli már fiatalon részt vett különbözõ erõszakos akciókban, majd késõbb a gyárfoglalásokban, de egyszer õ maga is megsebesült  a Napóleon Kávézóban kialakult tûzpárbajban, ahol egy fasiszta meglõtte.

A Mussolini elleni merényletrõl a legnagyobb titokban, egy tengeri hajó fedélzetén döntöttek Livornóban.

Lucetti a merénylet végrehajtására az elõre eltervezetteknek megfelelõen tért vissza Dél-Franciaországból;  akit egy másik anarchista, Mazzuchelli kísért  el egészen Genováig.

Onnan a lehetõ leggondosabb szervezéssel jutott el Rómáig, ahol Stefano Vatteroni segítette, akinek döntõ fontosságú szerepe volt a támadás megszervezésében.

Mussolini egyik titkára minden lényeges részletet megadott neki arról az útvonalról,

amelyen a Duce autója fog végighaladni szeptember 11-én. Rajta kívül még több anarchista is részt vett az elõkészületekben, a hírhedt olasz anarchista-kommunista Errico Malatesta pedig levélben adta jóváhagyását az akció kivitelezéséhez.

Sértetlenül került ki az incidensbõl

Vatteroni eladta az anyjától örökölt avenzai földterületeket a merénylet megszervezésének finanszírozása céljából. 

Gino Lucetti 1926. szeptember 11-én a Porta Pia közelében várakozott a Duce híres Lancia típusú gépkocsijának közeledtére.

Amikor meglátta a közeledõ gépkocsit, a diktátor autójára dobta a nála lévõ bombát, amely betörte ugyan a szélvédõt, de oldalsó ablakáról a földre pattant, majd  csak akkor robbant fel, amikor pár méterrel távolabb végül a járdán landolt.

Mussolini sértetlenül került ki az incidensbõl. Az ezt követõ zûrzavarban Lucetti megpróbált elmenekülni, ám a Duce testõrei gyorsan utolérték, elfogták és összeverték. A motozás során találtak nála egy másik bombát, továbbá egy hatlövetû pisztolyt, egy tõrt, valamint egy üvegcsényi sósavat. Hiába próbált meg alaposan felkészülni, végül egyiket sem volt lehetõsége használni.

Hónapokig félre tudta vezetni a kihallgató tiszteket

A meggyõzõdéses anarchista a kihallgatás során végig álnevet használt és elõadott egy elõre kitalált történetet. Közölte, hogy Ermete Giovanni a neve és Castelnuovo Garfagnanaból származik, amivel hosszú ideig sikerült is félrevezetnie a nyomozókat, ez pedig lehetõséget adott a merénylet elõkészítésben résztvevõ társainak, hogy elmenekülhessenek.

Lucetti csak 1927-ben került bíróság elé, és a gyilkossági kísérletért 30 év börtönre ítélték. Két másik, a merénylet elõkészítésében résztvevõ  személyt, Stefano Vatteronit és Leandro Soriot is sikerült kézre kerítenie a hatóságoknak, elõbbit 20, utóbbit 19 év 9 hónapra ítélték el.

A fasiszta párt fõtitkára a merényletkísérlet miatt a büntetõtörvény azonnali megszigorítását követelte.

Lucetti végül 17 évet töltött a Santo Stefano börtönben, ahonnan Ischia szigetére szállították.

Itt halt meg 1943. szeptember 15-én, nem sokkal azt megelõzõen, hogy az amerikai csapatok ellenõrzésük alá vonták Olaszország déli részét.

A második világháború idején a fasiszták és a németek ellen harcoló kommunista partizánok egyik alakulata vette fel a Mussolini ellen sikertelen merényletet megkísérlõ anarchista,  Gino Lucetti Battalion nevét.
merénylet elsõ világháború gyilkosság fasizmus Duce Violet Gibson Mussolini anarchista Tito Zaniboni második világháború diktatúra személykultusz Olaszország Gino Lucetti III. Viktor Emánuel olasz király
<|im_start|>user
„Ha elõretörök, kövessetek, ha meghátrálok, öljetek meg, ha meggyilkolnak, bosszuljatok meg!"
(Benito Mussolini)

Új utakat kerestek a csalódott olasz tömegek 

Az elsõ világháború után a gyõztesek közé tartozó Olaszország valójában vesztesnek érezte magát. Bár az antant területeket ígért az országnak, ha Róma a központi hatalmakkal szemben lép be a „nagy háborúba", ám végül a franciák és a britek „megfosztották" õket jogosnak remélt jussuktól.

A mindennapos nélkülözés, az ingatag belpolitikai helyzet és az egyre gyakrabban elõforduló gyárfoglalások sem könnyítettek a helyzeten – írja Christopher Duggan brit történész "A bódult nemzet" címû könyvében, amelyben Mussolini sikerének titkát kutatja. – A háborúval szemben elsõsorban az egyház és a szocialisták léptek fel; a liberális demokráciában és a kommunista modellben egyaránt csalódott olasz tömegek pedig új utakat kerestek.

A hatalmas ambícióktól fûtött Benito Mussolini, aki az 1920-as évek elejére újságíróként (Il Popolod'Italia) és politikusként is már hírnevet szerzett magának, ráérzett, hogy elérkezett az õ ideje.

A polgárháború kitöréséhez közeli helyzetben III. Viktor Emánuel olasz királyi herceg a feltörekvõ férfi kezébe adta a hatalmat,

aki azonnal belefogott keményen autokratikus rendszere kiépítéséhez.

A karizmatikus vezetõt, a Ducét százezrek követték, aki miniszterelnökként valójában csak igen egyszerû és könnyen fogyasztható, népszerû üzenetet közvetített feléjük.

Elkezdõdött a társadalom szigorú átalakítása

Az 1920-as évek elején a szabadság és demokrácia már rég egyet jelentett a kormányzati gyengeséggel, a bomlasztással, a gazdasági-társadalmi zûrzavarral, ezért ezeknek a szavaknak nem volt akkora érzelmi vonzásuk, hogy cselekvésre serkentsék az olaszokat – írja Duggan, rámutatva, hogy a fasiszták ténykedését a kezdettõl fogva az erõszak jellemezte.

Elkezdõdött a társadalom nagy átalakítása, de a Duce kísérletet tett a maffia és az országszerte egyre nagyobb méreteket öltõ korrupció felszámolására is.

Mussolini  igen szigorú rendelkezéseket vezetett be: többek között feloszlatta a parlamentet,

a milíciát egységes irányítás alá vonta, betiltotta a „felforgató" sajtót, bevezette a rendõri internálást, és megtiltotta a disszidálást.

A  szigorú intézkedések nem mindenkinél arattak osztatlan sikert. Az anarchisták, a Giustizia e Libertá aktivistái és más szélsõbaloldali  szervezetek meg voltak arról gyõzõdve, hogy a miniszterelnököt  akár erõszak árán is el kell távolítani az ország élérõl.

A Nemzeti Fasiszta Párt vezetõje ellen többször kíséreltek meg merényletet, ám a sikertelen támadások csak növelték a Duce saját magába vetett önbizalmát.

Valahogyan minden merénylet meghiúsult

A merénylõk többféle módon próbálkoztak 1925 és 1932 között. A végeredmény viszont mindig azonos volt: a teljes kudarc. A sikertelen merényleteknek azonban mégis volt egy jelentõs hatása: valamennyi újabb és újabb ürügyként szolgált a diktatúra kiterjesztéséhez, és az ellenzék megrendszabályozásához.

Az elsõ Mussolini ellen tervezett merénylet akkor hiúsult meg, amikor 1925. november 4-én letartóztatták a kettõs játékot ûzõ Tito Zaniboni egykori ellenzéki képviselõt, aki már mindent elõkészített a merénylethez.

A következõ évben újabb három próbálkozás történt.

1926. április 7-én egy középkorú, kissé eszelõs ír nõ, bizonyos Violet Gibson pisztollyal Mussolini arcára célzott, ám a golyó csak a Duce orrát súrolta.

A merényletkísérletek meghiúsulását Mussolini úgy értékelte, mint  a gondviselés  közbeavatkozását.

Gondosan kitervelték a gyilkosságot 

Ezekben az években a 26 éves kõfaragó, Gino Lucetti számûzetésben sínylõdött Franciaországban, aki korábban politikai okokból hagyta el a hazáját. Bár Olaszországtól távol élt, soha nem veszítette el kapcsolatot carrarai társaival, és kétszer is visszatért egy-egy titkos találkozóra. A munkáscsaládból származó, szenvedélyes autodidaktát  úgy írták le kortársai, mint aki „állandóan könyvvel a kezében járkál".

A francia emigrációból  hazatérõ meggyõzõdéses anarchista Lucelli már fiatalon részt vett különbözõ erõszakos akciókban, majd késõbb a gyárfoglalásokban, de egyszer õ maga is megsebesült  a Napóleon Kávézóban kialakult tûzpárbajban, ahol egy fasiszta meglõtte.

A Mussolini elleni merényletrõl a legnagyobb titokban, egy tengeri hajó fedélzetén döntöttek Livornóban.

Lucetti a merénylet végrehajtására az elõre eltervezetteknek megfelelõen tért vissza Dél-Franciaországból;  akit egy másik anarchista, Mazzuchelli kísért  el egészen Genováig.

Onnan a lehetõ leggondosabb szervezéssel jutott el Rómáig, ahol Stefano Vatteroni segítette, akinek döntõ fontosságú szerepe volt a támadás megszervezésében.

Mussolini egyik titkára minden lényeges részletet megadott neki arról az útvonalról,

amelyen a Duce autója fog végighaladni szeptember 11-én. Rajta kívül még több anarchista is részt vett az elõkészületekben, a hírhedt olasz anarchista-kommunista Errico Malatesta pedig levélben adta jóváhagyását az akció kivitelezéséhez.

Sértetlenül került ki az incidensbõl

Vatteroni eladta az anyjától örökölt avenzai földterületeket a merénylet megszervezésének finanszírozása céljából. 

Gino Lucetti 1926. szeptember 11-én a Porta Pia közelében várakozott a Duce híres Lancia típusú gépkocsijának közeledtére.

Amikor meglátta a közeledõ gépkocsit, a diktátor autójára dobta a nála lévõ bombát, amely betörte ugyan a szélvédõt, de oldalsó ablakáról a földre pattant, majd  csak akkor robbant fel, amikor pár méterrel távolabb végül a járdán landolt.

Mussolini sértetlenül került ki az incidensbõl. Az ezt követõ zûrzavarban Lucetti megpróbált elmenekülni, ám a Duce testõrei gyorsan utolérték, elfogták és összeverték. A motozás során találtak nála egy másik bombát, továbbá egy hatlövetû pisztolyt, egy tõrt, valamint egy üvegcsényi sósavat. Hiába próbált meg alaposan felkészülni, végül egyiket sem volt lehetõsége használni.

Hónapokig félre tudta vezetni a kihallgató tiszteket

A meggyõzõdéses anarchista a kihallgatás során végig álnevet használt és elõadott egy elõre kitalált történetet. Közölte, hogy Ermete Giovanni a neve és Castelnuovo Garfagnanaból származik, amivel hosszú ideig sikerült is félrevezetnie a nyomozókat, ez pedig lehetõséget adott a merénylet elõkészítésben résztvevõ társainak, hogy elmenekülhessenek.

Lucetti csak 1927-ben került bíróság elé, és a gyilkossági kísérletért 30 év börtönre ítélték. Két másik, a merénylet elõkészítésében résztvevõ  személyt, Stefano Vatteronit és Leandro Soriot is sikerült kézre kerítenie a hatóságoknak, elõbbit 20, utóbbit 19 év 9 hónapra ítélték el.

A fasiszta párt fõtitkára a merényletkísérlet miatt a büntetõtörvény azonnali megszigorítását követelte.

Lucetti végül 17 évet töltött a Santo Stefano börtönben, ahonnan Ischia szigetére szállították.

Itt halt meg 1943. szeptember 15-én, nem sokkal azt megelõzõen, hogy az amerikai csapatok ellenõrzésük alá vonták Olaszország déli részét.

A második világháború idején a fasiszták és a németek ellen harcoló kommunista partizánok egyik alakulata vette fel a Mussolini ellen sikertelen merényletet megkísérlõ anarchista,  Gino Lucetti Battalion nevét.

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
Az elsõ világháború kataklizmája után Olaszország egy erõs, karizmatikus vezetõre vágyott, akit 1922-ben  meg is kapott Benito Mussolini személyében. Az 'Il Duce"  a hatalomra jutása utáni években hatalmas népszerûségnek örvendett, de korántsem mindenkinél. A fasizmus megteremtõje ellen több mint két évtizedes uralma alatt  összesen hatszor kíséreltek meg merényletet,  így többek között 93 éve, 1926. szeptember 11-én, amikor egy  anarchista, Gino Lucetti hajított bombát Mussolini autójára.<|im_end|>