Erős nők versenye Karlovy Vary-ban
A csehországi fürdőváros, Karlovy Vary A-kategóriás filmfesztiválján emberi sorsdrámák viszik a prímet.
Karlovy Vary csodálatos hely. A város egy igazi ékszerdoboz, ahol többször is megállt az idő: egyszer a monarchia idején is biztosan, erről tanúskodik az építészet. Illetve, természetesen a szocreál is megtette a hatását, ezt pedig a felhőkarcolónak épített vasbeton Thermal Hotel büszke és most már vállalt retro hangulata teszi kitörölhetetlen élménnyé. A huszonegyedik század csodái még távol vannak, mint például az angol nyelv beható ismerete (az orosz tudás sokkal hasznosabb errefelé), a cukormentes kóla, mint fogalom, de szerencsére vannak helyettük helyi értékek, mint a szponzorként is nyomuló remek cseh sör és konzervatív gasztronómia. Pontosan ez elképzelhetetlen eklektika az, ami Karlovy Vary A-kategóriás fesztiváljának a szívét adja: megférnek egymás mellett az elegáns helyi méltóságok mellett a strandpapucsban igyekvő  egyetemisták, akik azért jönnek, hogy végigmozizzák a fesztivált. Ugyanis,nagy találmánya a cseheknek: ha nem jönnek el a vetítésre a „jegyesek”, a fiatalokkal feltöltik a termeket. Így gyakorlatilag minden vetítés tele van. A csehországi fiatalok (és persze az idősebbek is) sokkal fogékonyabbak a szerzői különlegességekre, a művészfilmeket moziban kétszer-háromszor többen nézik, mint Magyarországon, és itt még értelmezhető DVD illetve Blu-Ray piac is van. Ennek nagy szerepe van abban, hogy Karlovy Vary fesztiválja neveli a nézőket, ezt a kulturális funkciót ma is betölti. Egyszóval, elhoznak ide mindent, amit muszáj látni Berlinből, Cannes-ból és Velencéből. De mivel A-kategóriás rendezvényről van szó, a versenyprogram világpremierekből kell, hogy álljon, ez pedig az igazi nagy kihívás a szervezők részére. A szelekcióból egyelőre két művet emelnék ki. Az egyik a szlovén mester, Damjan Kozole új műve, a Féltestvér (Half Sister), melyet a rendező úgy vezetett fel: egy mese két emberről, akik nem ismerik, viszont gyűlölik egymást – rengeteg ilyen kapcsolat van a világon. Tulajdonképpen zseniális összefoglalása ez ennek műnek: Irena meglátogatja Izolában élő apját, hogy segítsen neki anyagilag a válása miatt. Kapóra jön, hogy a második házasságból született féltestvére, Nezha szintén Ljubljanába költözne, így a két lány, aki évek óta nem beszélt egymással, egy garzonban találja magát. A két teljesen különböző személyiséget végül számos dráma helyzet végül összehozza, és mindkettőjükben feltör az egymás iránti testvéri szeretet. A mű erőssége annak forgatókönyve: a dialógok frenetikusak. Lenyűgöző, ahogy a végtelenül gonosz megnyilatkozások humort kreálnak, illetve azt a folyamatot, ahogy minden lassan átfolyik empátiába, tanítani kellene. Kérdés, ez mennyire jön majd át a nemzetközi zsűrinek, akik nyilván elsősorban az angol nyelvű feliratokból tájékozódnak majd, és valljuk be, sokat finomítanak mind a szóhasználaton, mint a politikai inkorrektségén. Nagyon érdekes jelenség, hogy egy alkotás kritikai élét így próbálják tompítani. Persze, ez nyilván nem tűnik fel azoknak, akik nem értik a filmben beszélt szlovén nyelvet. A versenyprogram másik kimagasló darabja a német Jan Ole Gerster (aki korábban az Oh Boy című művével robbant be) új alkotása, a Lara. A címszereplő a hatvanadik születésnapját „ünneplő” nő, akinek nagyon sok mindennel kell szembenéznie és elszámolnia. A cselekmény igen lassan árulja el a szörnyű titkokat és tényeket, ami miatt a film első jelenetében Lara épp arra készül, hogy kiugorjon az ablakon és végezzen magával. Ám se, se mi, a nézők nem ússzuk meg ilyen gyors lezárással. Csöngetnek a rendőrök, Larának tanúskodnia kell egy házkutatásnál, és ha már, elindult a nap, végig is csinálja azt. Kiveszi a bankból az összes pénzét, majd megveszi egy komolyzenei koncertre az összes megmaradt jegyet. Mint később kiderül, a zongoraművész fia adja elő első kompozícióját. Innentől fogva nem is érdemes a cselekményt taglalni, mivel a részletek az apró finomságokban rejlenek. Lehengerlő, ahogy Gerster kibontja a karakterek, de elsősorban anya és fia közötti érzékeny és sebekkel teli kapcsolatot. Ahhoz azonban, hogy Lara másnap reggel is az életet válassza, a saját gyerekkorának fájdalmaival is szembe kell néznie. Ehhez pedig a zongorajáték hozza a megoldást. Aki ezt megnézni, másképp fog gondolkodni a művészi önkifejezés erejéről. Ennél többet, meg egy effajta film nem nagyon tud ebben a formában elérni.
Július 5-én, pénteken 11 órakor helyezik végső nyugalomra Ungvári Tamás Széchenyi- és József Attila díjas írót, műfordítót, kritikust, irodalomtörténészt, egyetemi tanárt a Kozma utcai izraelita temetőben - tudatta a Scolar Kiadó csütörtökön.
Ungvári Tamás életének 89. életévében, június 29-én hunyt el. Az írót Budapest Főváros Önkormányzata saját halottjának tekinti. Ungvári Tamás Budapesten született 1930. szeptember 25-én. 1952-ben végzett az Eötvös Loránd Tudományegyetem (ELTE) angol-magyar szakán, ezután a Csillag című lap rovatvezetője lett. Később dolgozott a Magyar Nemzetnél, a Budapester Rundschau szerkesztőjeként és a Petőfi Színház dramaturgjaként. 1970-től a Magyar Színházi Intézet tudományos főmunkatársa, 1975-től a Szépirodalmi Könyvkiadó szerkesztője, 1980-81-ben a Színház- és Filmművészeti Főiskola docense, 1982-től egyetemi tanára volt. 1989-ig a Magyar Tudományos Akadémia Színháztudományi Bizottságának tagja, és két cikluson át a nemzetközi P.E.N. Club magyar tagozatának főtitkára. Több külföldi egyetem vendégprofesszora volt, tanított Nagy-Britanniában és az Egyesült Államok több egyetemén is. Az irodalomtudomány kandidátusa (1968), a Magyar Tudományos Akadémia doktora (1989), a Rabbiszeminárium - Zsidó Egyetem doktori iskolájának professor emeritusa volt. Irodalomtudósként műfajelmélettel és -történettel, valamint a modernség megnyilvánulási formáival foglalkozott a 20. századi próza- és drámairodalomban. Fordítóként elsősorban angol és amerikai drámákat ültetett át magyarra, jelentősebb műfordításai közé tartozik Arthur Miller Az ügynök halála, Bertolt Brecht Galilei élete című művének és Graham Greene négy regényének adaptálása magyar nyelvre. Ungvári Tamás írta a Beatles Biblia és A rock mesterei című könyvet. Lezáratlan nyomozás címmel egy önéletrajzi ihletésű művet is publikált. 2010-ben jelent meg A "zsidókérdés" magyarországi története című könyve. A Nyomtalanul - A gyilkosok köztünk vannak című munkája unokatestvére, Elbert János irodalomtörténész felderítetlen halála után kutat. Legújabb műve az idei könyvhétre jelent meg A gólem és a prágai rabbi címmel. Ungvári Tamást 1985-ben József Attila-díjjal, 1995-ben a Magyar Köztársaság középkeresztjével, 2007-ben Aranytollal, 2010-ben Széchenyi-díjjal tüntették ki, Budapest díszpolgára lett, és megkapta a Magyarországi Zsidókért Díjat, a Magyarországi Zsidó Hitközségek Szövetségének elismerését is. 2015-ben megkapta a Radnóti Miklós antirasszista díjat.
Utolsó figyelmeztetés? Segélykiáltás? Leginkább mindkettő az HBO legújabb dokumentumfilmje, a Forrongó jég, amelynek Leonardo DiCaprio nemcsak narrátora, hanem - többedmagával - producere is.
Sajnos a 2007-ben elkészült Az utolsó óra és a 2016-os Özönvíz előtt című dokumentumfilmek után sem vesztett aktualitásából a globális éghajlatváltozás témája. Sőt. Épp ezért sokan várták Leila Conners legújabb, Forrongó jég című rendezését, amely június 12-e óta megtekinthető az HBO GO-n. Ez a dokumentumfilm azt a célt tűzte ki maga elé, hogy bemutatja, hogyan lehet lassítani, illetve megállítani a klímaváltozást. Mivel a film központi témája az üvegházhatású gázok kibocsátásának a visszaszorítása, ezért fontos, hogy míg a szén-dioxid-koncentráció 1968-as első mérésekor még 322 ppm-ről beszéltünk, ez 2019-re 410 ppm-re emelkedett. „Az már inkább 415 ppm” – pontosított kérdésünkre Mika János éghajlatkutató, „ami azt jelenti, hogy egymillió részecskéből 415 szén-dioxidból áll.” De a dokumentumfilm megtekintése által megismerhetünk néhány módszert arra is, hogyan lehetséges visszanyerni a légkörből a már kibocsátott üvegházhatású gázokat. Néhány nappal ezelőtti hír, hogy az Európai Unió 25 tagállama elkötelezett abban, hogy 2050-ig nullára csökkenti a kibocsátást. „A nulla nettó kibocsátás a mai érték 30 százalékára csökkentést jelenti, mert ennyi többletet még el tud nyelni a természet” – pontosított Mika János. Más kérdés, hogy ezt az elképzelést Csehország és Lengyelország mellett Magyarország is megvétózta. Terjedelmi okok miatt nem tudunk a filmben érintett összes problémával és megoldási lehetőséggel foglalkozni. Ezek közül azonban ki kell térnünk Ottmar Edenhofer megnyilatkozására. A berlini Mercator Globális Közösségek és Klímaváltozás Kutatóintézet igazgatója arról beszélt a filmben, hogy 800 gigatonna szén-dioxidot bocsáthatunk ki a légkörbe anélkül, hogy annak katasztrofális következményei lennének. Elmondása szerint azonban az elmúlt öt évben ennek a negyedét már elhasználtuk, s a következő két évtizedben minden bizonnyal ki fogjuk meríteni a fennmaradó 600 gigatonnányi tartalékot. Mika János ezt vitatja: „Az IPCC (Éghajlat-változási Kormányközi Testület – a szerk.) legújabb, 2013-as átfogó jelentésében 800 gigatonna szénről és nem szén-dioxidról beszél, mint amit 2100-ra elérnénk a legenyhébb, talán reális szcenárió esetén. Márpedig nem pár év múlva érjük el a kritikus értéket, még a várható növekedéssel együtt sem.” Az igazsághoz hozzátartozik, hogy ha az volt a cél, hogy a Forrongó jég kinyissa az állampolgárok és a politikusok szemét, akkor közérthetőbben kellett volna nyilatkozniuk a megszólalóknak. Egy rádiós személyiség, illetve színész, Thom Hartmann például így fogalmazott: „Mindig is tudtuk, hogy a mérgező hatás társítható a fosszilis anyagokhoz, de úgy hittük, maga a mérgező hatás az, ami hathat az emberekre és más élőlényekre.” S ha már a politikusokat említettük: míg az Özönvíz előtt című dokumentumfilmben – többek között – az Egyesült Államok akkori elnökével, Barack Obamával is beszélt az éghajlatváltozás problémájáról Leonardo DiCaprio, addig a Forrongó jégben Donald Trumptól – aki nyíltan tagadja a klímaváltozást – csupán néhány másodperces hangfelvételt hallhatunk. De a civil véleményformálók közül például a 16 éves svéd környezetvédő aktivistát, Greta Thunberget is megkérdezhették volna erről a mindannyiunkat érintő problémáról. S habár a magyar feliratozással akadnak problémák – elég, ha csak arra gondolunk: a 600-700 ppm-es lehetséges küszöbérték helyett 6000-7000 olvasható -, mind tudományos megalapozottsága, mind pedig képi világa miatt minden felelős felnőtt számára tanulságos lehet a film. Ahogy Elizabeth Brown, az egyesült államokbeli Sonoma megye közösségi alapítványának elnöke fogalmazott: „Ideje felébrednie mindenkinek. A klímaváltozás megérkezett és itt az idő felkészülni rá.”
Karlovy Vary film sorozat Ungvári Tamás búcsúztató klímaváltozás HBO
<|im_start|>user
Karlovy Vary csodálatos hely. A város egy igazi ékszerdoboz, ahol többször is megállt az idő: egyszer a monarchia idején is biztosan, erről tanúskodik az építészet. Illetve, természetesen a szocreál is megtette a hatását, ezt pedig a felhőkarcolónak épített vasbeton Thermal Hotel büszke és most már vállalt retro hangulata teszi kitörölhetetlen élménnyé. A huszonegyedik század csodái még távol vannak, mint például az angol nyelv beható ismerete (az orosz tudás sokkal hasznosabb errefelé), a cukormentes kóla, mint fogalom, de szerencsére vannak helyettük helyi értékek, mint a szponzorként is nyomuló remek cseh sör és konzervatív gasztronómia. Pontosan ez elképzelhetetlen eklektika az, ami Karlovy Vary A-kategóriás fesztiváljának a szívét adja: megférnek egymás mellett az elegáns helyi méltóságok mellett a strandpapucsban igyekvő  egyetemisták, akik azért jönnek, hogy végigmozizzák a fesztivált. Ugyanis,nagy találmánya a cseheknek: ha nem jönnek el a vetítésre a „jegyesek”, a fiatalokkal feltöltik a termeket. Így gyakorlatilag minden vetítés tele van. A csehországi fiatalok (és persze az idősebbek is) sokkal fogékonyabbak a szerzői különlegességekre, a művészfilmeket moziban kétszer-háromszor többen nézik, mint Magyarországon, és itt még értelmezhető DVD illetve Blu-Ray piac is van. Ennek nagy szerepe van abban, hogy Karlovy Vary fesztiválja neveli a nézőket, ezt a kulturális funkciót ma is betölti. Egyszóval, elhoznak ide mindent, amit muszáj látni Berlinből, Cannes-ból és Velencéből. De mivel A-kategóriás rendezvényről van szó, a versenyprogram világpremierekből kell, hogy álljon, ez pedig az igazi nagy kihívás a szervezők részére. A szelekcióból egyelőre két művet emelnék ki. Az egyik a szlovén mester, Damjan Kozole új műve, a Féltestvér (Half Sister), melyet a rendező úgy vezetett fel: egy mese két emberről, akik nem ismerik, viszont gyűlölik egymást – rengeteg ilyen kapcsolat van a világon. Tulajdonképpen zseniális összefoglalása ez ennek műnek: Irena meglátogatja Izolában élő apját, hogy segítsen neki anyagilag a válása miatt. Kapóra jön, hogy a második házasságból született féltestvére, Nezha szintén Ljubljanába költözne, így a két lány, aki évek óta nem beszélt egymással, egy garzonban találja magát. A két teljesen különböző személyiséget végül számos dráma helyzet végül összehozza, és mindkettőjükben feltör az egymás iránti testvéri szeretet. A mű erőssége annak forgatókönyve: a dialógok frenetikusak. Lenyűgöző, ahogy a végtelenül gonosz megnyilatkozások humort kreálnak, illetve azt a folyamatot, ahogy minden lassan átfolyik empátiába, tanítani kellene. Kérdés, ez mennyire jön majd át a nemzetközi zsűrinek, akik nyilván elsősorban az angol nyelvű feliratokból tájékozódnak majd, és valljuk be, sokat finomítanak mind a szóhasználaton, mint a politikai inkorrektségén. Nagyon érdekes jelenség, hogy egy alkotás kritikai élét így próbálják tompítani. Persze, ez nyilván nem tűnik fel azoknak, akik nem értik a filmben beszélt szlovén nyelvet. A versenyprogram másik kimagasló darabja a német Jan Ole Gerster (aki korábban az Oh Boy című művével robbant be) új alkotása, a Lara. A címszereplő a hatvanadik születésnapját „ünneplő” nő, akinek nagyon sok mindennel kell szembenéznie és elszámolnia. A cselekmény igen lassan árulja el a szörnyű titkokat és tényeket, ami miatt a film első jelenetében Lara épp arra készül, hogy kiugorjon az ablakon és végezzen magával. Ám se, se mi, a nézők nem ússzuk meg ilyen gyors lezárással. Csöngetnek a rendőrök, Larának tanúskodnia kell egy házkutatásnál, és ha már, elindult a nap, végig is csinálja azt. Kiveszi a bankból az összes pénzét, majd megveszi egy komolyzenei koncertre az összes megmaradt jegyet. Mint később kiderül, a zongoraművész fia adja elő első kompozícióját. Innentől fogva nem is érdemes a cselekményt taglalni, mivel a részletek az apró finomságokban rejlenek. Lehengerlő, ahogy Gerster kibontja a karakterek, de elsősorban anya és fia közötti érzékeny és sebekkel teli kapcsolatot. Ahhoz azonban, hogy Lara másnap reggel is az életet válassza, a saját gyerekkorának fájdalmaival is szembe kell néznie. Ehhez pedig a zongorajáték hozza a megoldást. Aki ezt megnézni, másképp fog gondolkodni a művészi önkifejezés erejéről. Ennél többet, meg egy effajta film nem nagyon tud ebben a formában elérni.
Július 5-én, pénteken 11 órakor helyezik végső nyugalomra Ungvári Tamás Széchenyi- és József Attila díjas írót, műfordítót, kritikust, irodalomtörténészt, egyetemi tanárt a Kozma utcai izraelita temetőben - tudatta a Scolar Kiadó csütörtökön.
Ungvári Tamás életének 89. életévében, június 29-én hunyt el. Az írót Budapest Főváros Önkormányzata saját halottjának tekinti. Ungvári Tamás Budapesten született 1930. szeptember 25-én. 1952-ben végzett az Eötvös Loránd Tudományegyetem (ELTE) angol-magyar szakán, ezután a Csillag című lap rovatvezetője lett. Később dolgozott a Magyar Nemzetnél, a Budapester Rundschau szerkesztőjeként és a Petőfi Színház dramaturgjaként. 1970-től a Magyar Színházi Intézet tudományos főmunkatársa, 1975-től a Szépirodalmi Könyvkiadó szerkesztője, 1980-81-ben a Színház- és Filmművészeti Főiskola docense, 1982-től egyetemi tanára volt. 1989-ig a Magyar Tudományos Akadémia Színháztudományi Bizottságának tagja, és két cikluson át a nemzetközi P.E.N. Club magyar tagozatának főtitkára. Több külföldi egyetem vendégprofesszora volt, tanított Nagy-Britanniában és az Egyesült Államok több egyetemén is. Az irodalomtudomány kandidátusa (1968), a Magyar Tudományos Akadémia doktora (1989), a Rabbiszeminárium - Zsidó Egyetem doktori iskolájának professor emeritusa volt. Irodalomtudósként műfajelmélettel és -történettel, valamint a modernség megnyilvánulási formáival foglalkozott a 20. századi próza- és drámairodalomban. Fordítóként elsősorban angol és amerikai drámákat ültetett át magyarra, jelentősebb műfordításai közé tartozik Arthur Miller Az ügynök halála, Bertolt Brecht Galilei élete című művének és Graham Greene négy regényének adaptálása magyar nyelvre. Ungvári Tamás írta a Beatles Biblia és A rock mesterei című könyvet. Lezáratlan nyomozás címmel egy önéletrajzi ihletésű művet is publikált. 2010-ben jelent meg A "zsidókérdés" magyarországi története című könyve. A Nyomtalanul - A gyilkosok köztünk vannak című munkája unokatestvére, Elbert János irodalomtörténész felderítetlen halála után kutat. Legújabb műve az idei könyvhétre jelent meg A gólem és a prágai rabbi címmel. Ungvári Tamást 1985-ben József Attila-díjjal, 1995-ben a Magyar Köztársaság középkeresztjével, 2007-ben Aranytollal, 2010-ben Széchenyi-díjjal tüntették ki, Budapest díszpolgára lett, és megkapta a Magyarországi Zsidókért Díjat, a Magyarországi Zsidó Hitközségek Szövetségének elismerését is. 2015-ben megkapta a Radnóti Miklós antirasszista díjat.
Utolsó figyelmeztetés? Segélykiáltás? Leginkább mindkettő az HBO legújabb dokumentumfilmje, a Forrongó jég, amelynek Leonardo DiCaprio nemcsak narrátora, hanem - többedmagával - producere is.
Sajnos a 2007-ben elkészült Az utolsó óra és a 2016-os Özönvíz előtt című dokumentumfilmek után sem vesztett aktualitásából a globális éghajlatváltozás témája. Sőt. Épp ezért sokan várták Leila Conners legújabb, Forrongó jég című rendezését, amely június 12-e óta megtekinthető az HBO GO-n. Ez a dokumentumfilm azt a célt tűzte ki maga elé, hogy bemutatja, hogyan lehet lassítani, illetve megállítani a klímaváltozást. Mivel a film központi témája az üvegházhatású gázok kibocsátásának a visszaszorítása, ezért fontos, hogy míg a szén-dioxid-koncentráció 1968-as első mérésekor még 322 ppm-ről beszéltünk, ez 2019-re 410 ppm-re emelkedett. „Az már inkább 415 ppm” – pontosított kérdésünkre Mika János éghajlatkutató, „ami azt jelenti, hogy egymillió részecskéből 415 szén-dioxidból áll.” De a dokumentumfilm megtekintése által megismerhetünk néhány módszert arra is, hogyan lehetséges visszanyerni a légkörből a már kibocsátott üvegházhatású gázokat. Néhány nappal ezelőtti hír, hogy az Európai Unió 25 tagállama elkötelezett abban, hogy 2050-ig nullára csökkenti a kibocsátást. „A nulla nettó kibocsátás a mai érték 30 százalékára csökkentést jelenti, mert ennyi többletet még el tud nyelni a természet” – pontosított Mika János. Más kérdés, hogy ezt az elképzelést Csehország és Lengyelország mellett Magyarország is megvétózta. Terjedelmi okok miatt nem tudunk a filmben érintett összes problémával és megoldási lehetőséggel foglalkozni. Ezek közül azonban ki kell térnünk Ottmar Edenhofer megnyilatkozására. A berlini Mercator Globális Közösségek és Klímaváltozás Kutatóintézet igazgatója arról beszélt a filmben, hogy 800 gigatonna szén-dioxidot bocsáthatunk ki a légkörbe anélkül, hogy annak katasztrofális következményei lennének. Elmondása szerint azonban az elmúlt öt évben ennek a negyedét már elhasználtuk, s a következő két évtizedben minden bizonnyal ki fogjuk meríteni a fennmaradó 600 gigatonnányi tartalékot. Mika János ezt vitatja: „Az IPCC (Éghajlat-változási Kormányközi Testület – a szerk.) legújabb, 2013-as átfogó jelentésében 800 gigatonna szénről és nem szén-dioxidról beszél, mint amit 2100-ra elérnénk a legenyhébb, talán reális szcenárió esetén. Márpedig nem pár év múlva érjük el a kritikus értéket, még a várható növekedéssel együtt sem.” Az igazsághoz hozzátartozik, hogy ha az volt a cél, hogy a Forrongó jég kinyissa az állampolgárok és a politikusok szemét, akkor közérthetőbben kellett volna nyilatkozniuk a megszólalóknak. Egy rádiós személyiség, illetve színész, Thom Hartmann például így fogalmazott: „Mindig is tudtuk, hogy a mérgező hatás társítható a fosszilis anyagokhoz, de úgy hittük, maga a mérgező hatás az, ami hathat az emberekre és más élőlényekre.” S ha már a politikusokat említettük: míg az Özönvíz előtt című dokumentumfilmben – többek között – az Egyesült Államok akkori elnökével, Barack Obamával is beszélt az éghajlatváltozás problémájáról Leonardo DiCaprio, addig a Forrongó jégben Donald Trumptól – aki nyíltan tagadja a klímaváltozást – csupán néhány másodperces hangfelvételt hallhatunk. De a civil véleményformálók közül például a 16 éves svéd környezetvédő aktivistát, Greta Thunberget is megkérdezhették volna erről a mindannyiunkat érintő problémáról. S habár a magyar feliratozással akadnak problémák – elég, ha csak arra gondolunk: a 600-700 ppm-es lehetséges küszöbérték helyett 6000-7000 olvasható -, mind tudományos megalapozottsága, mind pedig képi világa miatt minden felelős felnőtt számára tanulságos lehet a film. Ahogy Elizabeth Brown, az egyesült államokbeli Sonoma megye közösségi alapítványának elnöke fogalmazott: „Ideje felébrednie mindenkinek. A klímaváltozás megérkezett és itt az idő felkészülni rá.”

Foglald össze a fenti szöveget!<|im_end|>
<|im_start|>assistant
A csehországi fürdőváros, Karlovy Vary A-kategóriás filmfesztiválján emberi sorsdrámák viszik a prímet.<|im_end|>