Komentáře uživatele AGAMEMNON\nHodnocení (2690) / Komentáře (202)\n20 000 mil pod mořem (1997)\nOpravdu obdivuji vynalézavost amerických scénáristů jak dokáží nakládat s klasickými díly světové literatury. Ono nahrazení profesorova sluhy za dceru je celkem pochopitelné, jenže přepisovatel přišel i s některými věcmi, které by čtenář v knize sotva našel např. kapitánovy stráže jsou ozbrojeny paprskomety, chobotnice je nahrazena protoleviatanem (jeho výskyt je vysvětlen profesorovou teorií, která zazní hned v úvodu filmu), je prozrazena (naštěstí jen část) minulost kapitána Nema, z něhož učinil scénárista úlisného bídáka atd. Uspokojivé triky (na televizní prudukci) se střídají s prachbídnými, ale to hlavní co povyšuje tento film nad průměrnou televizní adaptaci prznící klasický román je královská hudba Johna Scotta, jen bych mu přál aby si lépe vybíral filmy, kterým hodlá propůjčit svůj nesporný talent. Ještě jedno pozitivum má toto dílo, je totiž prokládáno sekvencemi nádherné mořské fauny, takže milovníkům (mezi něž patřím a nejen jim) mořského světa pomohou přejít některé věci s nadhledem. Na závěr bych chtěl říci, že jako datum výroby by mělo být spíše uvedeno 1956 než 1996, protože bez některých počítačových efektů, vypadá toto dílo jako typický produkt (průměrného rozpočtu) těch let.\nA zase jsou tu Vánoce (2007)\nPříjemný vánoční příběh s jednoduchou, přesto skvostnou animací, uspokojivou hudbou a lehce nevyváženým tempem. Neboť rozjezd je dost pomalý, ale až se na scéně objeví zamrzlý trpaslík, dostává film ty správný grády, na scénu vstupují nové postavy (dementní medvěd s protézou, vychcaný lišák ), vtipné hlášky jsou jak na běžícím pásu, avšak to nic nemění na situaci, že toho pupkatýho ožralu nesnáším a jestli ho někdy doma uvidím, rozsekám mu prdel, až mu z ní budou cáry lítat a jeho slavný pytel mu narvu do pytle.\nNa tomhle filmu je vše o třídu(často o víc) níže, než v předchozím. Z nostalgie za 3.\nTak narovinu, od filmu o přerostlých lidožravých anakondách nečekám žádné sociální sondy, pitvání psychologie postav, jestli se náhodou ještě v patnácti v noci nepochcávali, jestli hlavní hrdina nechtěl svoji matku dostat do postele, že jeho obtloustlý tatík je pedofil a vojíždí všechny hošany z okolí, na to z vysoka kašlu, to ať si zkoumají uchyláci ve svých rádoby „uměleckých“ počinech, já očekávám jedině, co největší početnou skupinu osob, nějaká ta roztomilá zvířátka taky nejsou naškodu, kteří budou v pravidelných intervalech (co nejméně od sebe vzdálených) umírat ve spárech anakondy, nikdy neškodí když většinu tlupy zastupují vnadné vědátorky, protože jsme v džungli, šaty navlhnou, takže je skodo všechno vidět a nějaké ne moc blbě udělané stroje na zabíjení. Co chci, jsem v podstatě dostal, anakondy jsou sexy, mají hlad, skupina mohla být přeci jenom trochu větší, ženštější, jenom dvě baby je fakt málo, ani nejsou nic moc (ta černoška se mi líbila o trochu víc), hlavní hrdina je dostatečně osvalenej, opálenej, větrem ošlehanej drsoň, který nenechá svoji nabroušenou rybičku zahálet (s mačetkou to taky umí), exteriéry vhodně zvolené, studiové scény pěkně postavené, hudba dobrá (bohužel nedostala tolik prostoru kolik by si zasloužila) a solidní triky. Já být spokojen, na meditaci o smyslu bytí u kolegy.\nJak natočit nenatočitelné? Jak říci to, co nelze říct? Opravdu lze jedním filmem obsáhnout lidský osud? Andrej Tarkovskij se o to celý život snažil, ale podařilo se mu to? Samozřejmě, že nikoliv, aspoň ne zde. Život je krutý, občas radostný a místy nedávající smysl, přesně takový je i film, přesto je možno obsáhnout lidskou duši, zvláště tu širokou ruskou? Většina bude tvrdit ano, já zastávám opačný názor. Tarkovskému se jeho snaha nezdařila, na druhou stranu, autorský rukopis je naprosto nezaměnitelný, což mu může spousta jeho kolegů závidět. Avšak i to má svá úskalí, akčním režisérem rozhodně nebyl, což je bohužel nepopiratelné, neboť tyto scény jsou značně podprůměrné, ale o ty přeci nejde, psychologie, to je jeho hlavní zbraň. Filmový vědci, které bych přirovnal k vykladačům snů, budou bez sebe štěstím, tolik vrstev, těch odkazů, od náboženských, přes latentní homosexualitu, až po oslavu prapůvodního slovanství. Je nutno si však položit nejdůležitější otázku. Opravdu to tam je? Není to vše jen věštění z křišťálové koule či přesněji řečeno, jako uspořádat mistrovství světa v hokeji, ani ne na milimetrovém ledě? Jistěže je, my se nikdy nemýlíme, neomylnost neexistuje, neboť kritizovat Tarkovského by bylo jako vychvalovat Mein Kampf, coby literární skvost.\nHádejte. Co je největším problém tohoto filmu? Ano, je jím Roland Emmerich. Problém ani ne tak v jeho schopnostech, jako spíše v očekávání. Položme si další otázku. Co se nám vybaví při vyslovení jeho jména? Patetické? Pompézní? Země v ohrožení? Emzáci? Výbuchy? A teď tento člověk natočí něco, co má být kostýmním dramatem. Vyvolává to stejné pocity, jako kdyby Zdeněk Troška oznámil, že natáčí Marii Stuartovnu. Hrůzná představa, není-liž pravda? Navíc látka přímo volá po uměleckém zpracování, obstál řemeslník Emmerich? Ano i ne. Po technické stránce filmu nelze nic vytknout, kostýmy pěkné, jako celá výprava, herci odvádějí co mají, hudba uspokojivá i nějaká ta akce by se našla. Horší je to po umělecké stránce, mnoha lidem zřejmě bude vadit prolínání několika časových rovin, osobně jsem s nimi problém neměl, ale nějaké výraznější časové kotvy, by rozhodně nebyli na škodu (důležité je sledovat barvu Cecilova vousu). Možná měl Emmerich udělat stejnou fintu, o které vypráví film, nechat celé dílo podepsat někým jiným, pokud možno uznávaným artovým umělcem, možná by byly recenze příznivější. Takže, poučení pro příště.\nPo všech těch kontroverzních, pobuřujích reakcích je to konečně tady a co na to říct, než chmm. Tato záležitost je natočena přesně pro praktický život nepoužitelné pseudointelektuály učící na filosofických fakultách a jejich snaživé žáky, kteří se jim snaží co nejvíce přiblížit. Moc se těším až si přečtu ty "odborné" články, opravdu jsem zvědav co všechno v umělcově výpovědi nenašli, jak si režisér geniálně zahrává s diváky (který tvůrce vám řekne něco jiného, každý chce být za umělce) a podobné bláboly. Já nechám všechny tyto věci stranou, budu hodnotit jako každý jiný film. Digitální kameru nesnáším a považuji ji za nesmírné zlo, které bohužel nechce umřít. K tempu bych použil hlášku z Šimona a Matouše jedoucí na Riviéru "Přidej trochu, šlápni na to", neboť i šnek po obrně je rychlejší, pak přijde podivné finále, u kterého se všichni absolventi filmových oborů udělají alespoň desetkrát. Bylo vzrušující pozorovat divácké reakce a jejich komentáře dění na plátně, nejvíce se mi zamlouval kořeň pronášející krásnou brněnštinou "Vona ho chce snad vykopat".\nVšechny filmy o Asterixovi byli v podstatě blbina, první trpěl osobou režiséra, Claude Zidi je sice skvělý režisér, ale spíš dialogový, takže i přes masivní rozpočet (tenkráte nejdražší to film evropského kontinentu), nepůsobí tak megalomansky, jak měl. Druhý díl zas trpěl neuvěřitelně ujetým humorem, což řada diváků odradilo (i žijícího autora Uderza), no a třetí biják je něco mezi, opět nejvýpravnější evropský film, nejlepší výprava, triky, kulisy, humor se trochu zjemnil, takže to není jen pro co možná nejvíce zhulené diváky, přesto všechny tři filmy do puntíku trpí stejným neduhem, tvůrci z nich i přes rozpočty a kvalitní obsazení, nedokázili vymáčknout ani polovinu zábavnosti kreslených předloh. U nového hraného asterixova dobrodružství musím pochválit především výpravu, byla opravdu opulentní, kostýmy, studiového scény, stavby, triky přece jenom prozrazovaly svůj počítačový původ (hlavně úvodní let Telegrafixe), po dlouhé době se mi líbilo ztvárnění antického světa, žádný hnusný tmavý filtry, omlácený budovy, takže slovutný Řím vypadá jako chátrající nejpodřadnější provinční městečko, taktéž konečně hudbu skládá talentovaný hudebník, Frederic Talgorn je jeden z nejméně doceněných evropských skladatelů, sice mi jeho kompozice byla občas povědomá, to však nic nemění na tom, že byla výborná, celkově to na mne působilo, jako by se vrátily staré dobré časy C.B. DeMilla a Giorgia Ferroniho. Herecky byl film obsazen dobře, škoda jen odmítnutí Christiana Claviera, jeho stvárnění Asterixe bylo mnohem lepší, než jeho kolegy Clovise Cornillaca, ten než vychytralý gal, působí dojmem propuštěného trestance. Co se týče českého dabingu, je na dobré úrovni, jen mi přišla zvláštní absence Jiřího Štepničky u Obelixe, toho nahradil Ota Jirák, který namluvil nejtělnatějšího gala, již v jeho posledním animovaném filmu Asterix a Vikingové, ale na Štěpničkův hlas už začínám být stejně alergický, jako na hlas Bohdana „zvládnuto namluvit všechno sám“ Tůmy, navíc Jirákův chlapáckej hlas se na něj hodí mnohem víc. Takže co žeš sem to vlastně chtěl říc, je to kravina, ale mně se to líbilo, až na to předvádění slavných osobností na konci, to bylo hodně trapný.\nZa zvuků Titaniku přicválá Tanec s vlky, osedlaný Šmouly, bojující proti Hvězdné pěchotě, doprovázené přepravníky z Vetřelců. Mno, nebyla to taková pecka o jaké kéroval Jim, ale byl to pěkný biják, natočený na dnešní dobu docela "staromódně", tj. žádný epileptický kameraman, ve smrtelných křečích točící poslední záběry filmu (až na občasný debilní zoom). Triky byly betelný, přesto jsem modrákům nevěřil jejich existenci, pořád to jsou nuly a jedničky. P.S. Dabing byl povedený, až do doby, než promluvil Bohdan Tůma, ten chlap se musí nasomrovat uplně všude, už mě fakt sere!\nBen Hur (2010) [TV minisérie]\nTak se to stalo znovu, producenti nás oblažili novou, aktualizovanou verzí léty prověřené klasiky. Tentokráte, dokonce jedné z největších a nejslavnějších, Ben Hura. Je naprosto nemístné srovnávat tuto verzi s těmi předchozími, každá vznikla v jiném čase, za jiných podmínek, odlišnými přístupy a v neposlední řadě, i za jiné peníze. Byť je televizní původ na první pohled naprosto nezpochybnitelný, není to nic, co by filmu mělo být vyčítáno, nebo ho dokonce nějak stigmatizovat. Hlavní je příběh, který je dostatečně silný a nosný. Není ani na místě poukazovat na odlišnosti, ať již od psané předlohy či předchozích filmů, je nutné si uvědomit, že kniha je kniha a film je film. Nové uchopení příběhu scenáristou je legitimní forma, jak objevovat nová, nepoznaná zákoutí. V tom netkví hlavní problém, není jim scénář, ale jeho zpracování. Absolutně nechápu, proč producenti povolali na režisérskou sesli zrovna Steva Shilla. Neznám jeho předchoz práci, ale pokud je stejná, jakou předvedl zde, tak by mu mělo být zakázáno točit. Jeho neskutečně diletanský přístup podráží filmu nohy kde se dá. Není schopen natočit jedinou scénu, kdy by postavy nebyly divákovi absolutně ukradené, neřkuli aby s nimi dokonce cítil. V tom mu pomáhá velmi špatné obsazení minimálně poloviny rolí, hlavní představitelé jsou katastrofální. Jediní, kteří stojí za zmínku jsou Ray “Scarlett“ Winstone, jako Arrius a Ben Cross coby imperátor Tiberius. Avšak největší botou je samotný Ježíš. Nevím jestli je režisér bezvěrec, mohamedán či žid, ale rozhodně nemůže být křesťan. Jinak by nám nemohl představit spasitele a vykupitele lidstva, coby pomateného, odrbaného bezdomovce, které vídám dnes a denně prohrabávat v podchodu kontejnery. Pokud ve skutečnosti takto vypadal tesař z Nazaretu, pak je s podivem, že křesťanství vůbec existuje. Již jsem nastínil dosti připomínek proti tomuto dílu, a bohužel, nejsem ještě u konce. Slavný závod čtyřspřežení, tak skvostný v předchozích dvou filmech, se logicky neodehrává v cirku, ale jen na udusané cestě, což by nevadilo. Ale ta rozklepaná digitální kamera, hned v zárodku zabíjející jakoukoliv potencionální atraktivitu, to už problém je. O šílené, v moderním duchu pojaté, hudbě se radši ani vyjadřovat nebudu, ale to arabské vřeštění s bubínkami, mi už leze krkem. Neočekával jsem klenot, ale aspoň průměrný televizní film. Avšak ani toho mi nebylo dopřáno.\nJe ten film o něčem jiným než o šoustání? I bezdějové porno má lepší děj, než tato podivnost. V hlavní roli kráva, která by zasloužila vyliskat, dá naprosto každýmu kdo si řekne a ještě má pořád plnou hubu chytrej keců, akorát nakopat prdel čůze. Radši si pustím péčko, tam vím na čem jsem, to je taky jenom o píchání, ale aspoň tam mám pořádný baby a ne nějakou vychrtlou slověnu, která ty slabý jedničky musela nabírat až na pupku.\nSlušná béčková podívaná, která si nepokrytě půjčuje ze slavné Smrtonosné pasti. Ono se ani není čemu divit, že je tento koncept mezi béčkovými tvůrci tak oblíben, nepotřebujete žádná nákladné kulisy, množství statistů, stačí nějaká opuštěná teplárna, fabrika, barák na odstřel, prostě, spoustu trubek, zákoutí, kde se malá partička herců bude honit a vraždit. Solidně natočená akce, hudba, Paré s hipísáckým hárem, v době kdy neměl vrásky až na podlahu a obarvenou pleš.\nBlack widow (2007) [Video]\n"Stormy Daniels ve své nejlepší roli!", tímto velkohubým prohlášením se nás snaží distributor nalákat, osobně bych si dovolova¨l polemizovat, dobrá jistě, ale rozhodně ne nejlepší. Režie se chopil ostřílený Michael Raven, který filmu dodal správnou atmosféru, všechny milostné scény (je jich pět, což je standartní počet), jsou koncipovány jako milostné dovádění v noci a výjma jedné se odehrávají v posteli. Ono natočit noční scény je asi jedna z nejtěžších věcí, musí se velice pečlivě volit nasvícení, aby bylo dobře vidět, na druhou stranu, aby to nepůsobilo nepřirozeně a rušivě, dokonce i mistři jako je James Avalon s tím mají občas problémy, v tomto případě se to naštěstí nestalo, nasvícení je zdařilé, všechny detajli jsou dobře vidět, choreografie je solidní, prostě technická stránka věci je odvedena na adekvátní úrovni. To co filmu nejvíce vyčítám je tempo, pomalejší rozjezd je odpustitelný, pak děj dostává spád, jedna scéna následuje druhou, ale pak se vše zadrhne, začně se "hrát" a na to zrovna moc zvědav nejsem, pokud by to bylo aspoň nějak zajímavé, ale je to spíš nudné a hořká pachuť zůstane i na konec, neboť poslední scéna je neuvěřitelně krátká. Stormy je krásná jako vždy, odvádí kvalitní "hereckou" práci, vystupuje ve třech z pěti scén, možná jen milovníci jných praktik jako jsou lesbické a anální mohou být sklamáni, nic takové ve filmu nenajdou, pouze kvalitní hetero-párovou akci a co chtít více, že.\nAch bože, je to vůbec možný?\nTohle je opravdu otřesné cosi. Kdyby to bylo béčko od Cormana tak nic neřeknu, ale film za 75 melounů, to si snad dělajou prdel. Všechny postavy jednají značně nelogicky (od nakládání s vězni až, no pořád), triky vypadají uboze a to nemluvím o všech těch rádoby efektních zpomalovačkách a úhlech kamery. Kam se poděly všechny prachy je naprostá záhada, když to vypadá, že celej film je točenej v nějaký opuštěný fabrice, kterých jsou po celý republice desítky. Bylo velmi prozřetelné, že byl film uváděn v televizi značně po půlnoci, aby nebylo infikováno příliš mnoho bdících diváků. Pokud máte cukání si film i přes všechno půjčit, vemte si raději nějakou kreslenou pohádku pro děcka do pěti let, budete se bavit určitě stokrát víc.\nAbsolutně nechápu, co ti Američani na těch roztleskávačkách mají a snaha o implementaci do našich končin považuji za zhůvěřilost. Přesto koukat se na to dalo a Hayden Panettiere je kočka (prohlídka při vstupu do školy je asi nejzábavnější část).\nBéčkový špagety western se svalnatým hrdinou, který mydlí indoše hlava nehlava. Občas je nechtěně srandovní, plus dobrá hudba. Pokud se dokážete uvolnit a moc nepřemýšlet myslím, že se budete docela bavit.\nCaesar dobyvatel (1962)\nCelou Gálií se nese jediné slovo - vzpoura, vzpoura proti Římu, jedinému právoplatnému a neoddiskutovatelnému pánu světa. V čelo vzbouřených galských kmenů se staví Vercingetorix, muž, jenž si pěstním soubojem v římském ležení získal svobodu, před zraky samotného Caesara. Podobné chování si však Řím nenechá líbit, jak se vůbec ti zaostalí barbaři dovolili zpěčovat, copak jim nepřinesli kulturu, výdobitky moderní společnosti, ještě by si podle jejich vzorů mohli zachovat ostatní provincie, nepřípustné, proto je do revoltující se Gálie vyslán Gaius Julius Caesar, aby silou svých legií zjednal pořádek v nejdůležitěší římské provincii, na hlavu porazil barbarské válečníky a vůdce vsadil do okovů.\nKdyž se v páté a první půli šesté dekády minulého století točily sandálové filmy, byl znát trochu rozdílný přístup amerických a evropských studií, zatímco američané pro své velkofilmy čerpali náměty převážně z Bible, jejich evropští kolegové těžili většinou z řecké mytologie, takže zámořský divák sledoval mravokárné příběhy velkých mužů víry, zatímco se v biografech na starém kontinentě po plátnech kin proháněli Herkules, Samson, Ursus, Maciste a jiní, ztělesňováni v drtivé většině kulturisty, Evropané rezignovali na nějaká vyšší poselství, chtěli hlavně bavit. Občas však učinili výjimku a zfilmovali nějakou uznávanou literární klasiku, či se inspirovali skutečnými událostmi. Caesarovo dobytí západní Galie je jeden z jeho největších válečnických triumfů, dokonce o nich sepsal knihu "Zápisky o válce gálské", dodnes živé dílo, ozdobou antické literatury, byl to muž mnoha předností a jakožto každý člověk i nectností, tato kapitola přímo vybízí pro zfilmování, leč je dobré k tomu míti i dostatečné finanční prostředky, sice se obejdeme bez náročných staveb věčného města, na druhou stranu nesmíme šetřit na davových scénách, aby film nepůsobil dojmem laciné televizní inscenace.\nProducenti mohou si vypomoci tím, že budou natáčet v zemi, kde za stejnou práci zaplatíme méně, než v našem domovském státě a bývalá Jugoslávie mezi tyto destinace patřila (dříve než si ji oblíbili filmaři z tehdejšího západního Německa a snažili se nám (úspěšně) namluvit, že takto vypadá divoký západ), byla často využívána italskými producenty pro natáčení historických filmů, odpověď na otázku proč zrovna tato země je na snadě, komunistický režim vždykcy rád uvítal západní filmaře platící v tvrdých západních měnách, naopak Jugoslávci mohou nabídnou pěknou přírodu, velké ateliéry a ochotné lidi všech pomocných profesí.\nV roce 1960 byla podobná úsporná opatření bohužel nevyhnutelná, protože diváků kvapem ubývalo, tudíž šéfové studií se zachovali podle naprosto logického zákona, méně diváků = méně peněz na natáčení. Italové s oblibou do svých filmů obsazovali americké herce, avšak aby nedošlo k nedorozumnění, na velké hvězdy neměli peníze, tudíž angažovali buď herce za zenitem nebo začínající, Cameron Mitchell, obsazen do titulní role má blíže k tomu prvnímu, místo vedlejších rolí v Evropě najednou dostává úlohy hlavní, že často byly těmto hercům svěřovány role v docela obskurních záležitostech ponechme stranou, dle mého soudu bylo jeho obsazení šťastnou volbou. Nemá sice toho moc co hrát, přesto má tu důstojnost jakou bychom u podobné postavy očekávali.\nDo role jeho protivníka byl vybrán Rick Battaglia, pokud vám to jméno něco říká, jen si nemůžete vzpomenout odkud, tak vězte, že to je ten bídák, co nám tak podle ze zálohy zastřelil našeho milovaného hrdinu z dětských let - Vinetoua, tentokrát však nemá stecona, knír, pušku, ani černé havraní vlasy, na koni se sice prohání pořád, místo koltem se ohání mečem, na hlavě okřídlenou přilbici a vlasy obarvené na hnědo.\nTo, co film činí zajímavým je obrácení rolí, Caesar je zde vykreslen jako dobrák, zatímco francouzský národní hrdina Vercingetorix jako podlec, mezi jehož vášně patří bičování zajatých legionářů, holt je vidět kdo drží kasu, jde sice o koprodukci Itálie a Francie, přesto Italové mají prim, proto Caear je ten hodný a Vercingetorix ten zlý.\nJako režisér byl vybrán Amerigo Anton, sice jsem žádný jeho další počin neviděl, však dle soudě tohoto titulu se nebojím tvrdit, že volbou ne zrovna moc zdařilou, jak již bylo výše konstatováno, šetřit se musí s tím nic nenaděláme, potom je na uváženou, zda zrovna tato látka je ta vhodna, ponvědaž na tak velkolepé téma má výpravu velmi střídmou, statistů sice není dvacet, přesto jejich počet je nedostačující, kdyby byla ale zvolen na ředitelskou sesli nějaký schopný řemeslník, jenž by si i s okloštěným rozpočtem věděl rady, tak proč ne, bohužel A tím mužem není, jeho vedení komparsistů je katastrofální, legionáři si to místy špacírují, jak se jim zlíbí, nebo když Caesar přijíždí do Galie s čerstvými posilami, vidíme za ním pouze kavalérii, čtyři muži vedle sebe, stmívá se, úzká cesta je osvětlena ohni, nevypadá to zle, jen kdyby alespoň drželi zákryt, podařilo si to pouze dvěma skupinám, u těch ostatních alespoň j\nBohužel musím dát je 8, protože jsem byl extrémně natěšenej a během filmu jsem se trochu(jen trošku nudil). Princezna Mononoke se mi líbila více.\nSe studem přiznávám, že od Verna jsem četl pouze jednu knihu a tou je 20.000 mil pod mořem (tenkráte se mi moc líbila), tudíž nejsem deformován klasickým, "takhle to v knize nebylo", i když si dokážu představit, v jakém duchu to náš milý Jules napsal. Spousta lidí dodnes nepochopila, že film a kniha jsou dvě rozdílná média, sic mají hodně společných rysů, v některých se však rozcházejí, takže i vyčítat tvůrcům snahu po přenesení dění do současnosti, je trochu rána pod pás, hlavně pokud si uvědomíme, kdo hlavně v dnešní době chodí do biografu. Osobně mám pro trikové filmy slabost a tenhle mne lákal hned od začátku, bylo mi jasné, že film bude napěchován vizuálními efekty, něco málo jsem samozřejmě věděl i o ději, producenti by jistě nevynechali moje milovaný dinosauříky, škoda jen toho 3-D, nebo aspoň IMAX by stačil, v tom sem nikdy nebyl, ale v letošní nabídce by se hůře hledal film, jenž by byl pro tuto atrakci více vhodný. Scénáristé to vzali z gruntu, přetavili klasickou dobrodružnou knihu do vtipného rodinného filmu, tudíž museli přihodit nějakou ženskou (s těmi Verne opravdu šetřil), haranta (překvapivě snesitelného), spoustu vtipů, atrakcí, takže ve filmu se objeví asi 8 (?) mluvících postav, což může působit přece jenom málo, ale můžete mi věřit, opravdu důležité jsou jenom tři. Producentům se podařil skvělý tah, když do halvní role ukořistili Brendana Frasera (otevřeně si přiznejme, že bez třech dílů Můmií, jeho kariéra žádná sláva), tomu podobný druh rolí velice svědčí, dokonce se postaral i o výrobu, režii svěřili v celovečerní oblasti debutujícímu reřisérovi, který ovšem má bohaté zkušenosti s vizuálními triky a o ty jde ve filmu především. Solidní hudbu, byť nikterak zázračnou, zkomponoval pro mne naprosto neznámí Andrew Lockington a to je tak asi všechno, dobrý rodinný film na zamračený nědělní den. P.S.: V Intersparu mají akci, nakup nad 400 kč a dostaneš lístek zdarma, takže pár jich mám, jen jsem netušil, jaký martírium bude dostat druhou polovičku na tenhle film a jak to dopadlo? Líbil se ji, ale scény muset dělala.\nCo na to říct? Standardní americká předělávka slavné knihy, z které zůstalo zachováno akorát to, že se leze do nějaký ďoury v země, kde má být údajně ztracený svět. Zbytek už si kreativní scénárista domyslí. Nevzrušivý režisér, který zřejmě po čas natáčení upadal do kómatu angažoval pár zkrachovalých televizních herců, plus Fondu, jenž hraje jenom kvůli tomu, aby dokázal okolí, že ještě není mrtev. Celý cirkus si vyjel do laciné kanady, tam na odpornou digitální kameru na snímali pár pěkný zátiší, občas jí epileptický kameraman zatřásl, kvůli vzbuzení akčnosti a důležitosti. To vše se podbarvilo nezajímavou hudbou, hranou lacinými syntezátory. Co na to říct? Asi to, že se Rus neumí ani správně pokřižovat. Tak u příští adaptace dasvidaňa tavariš.\nJenda z největších uchyláren, jakou jsem kdy viděl a to rozhodně nejsem filmový asketa. On ten nápad možná zní nově, originálně, ale přiznejme si, že nás to napadlo všechny, zapnout stěrače a dupnout na plyn, jen jsme to ještě nenatočili, a když už to má někdo natočit, tak jedině král béček, nepřekonatelný, famózní Roger Corman, teda dá to natočit některému ze svých otroků, je sice vidět, že se Rogí zas tak moc přes kapsu nepraštil, ale na něho zas dost, přesto jeho lakota je na výsledku vidět, auta jezdí opuštěnejma okreskama, žádné davové scény (až na tu uvodní, ale tu určitě využil nejméně v dalších deseti filmech), zadní dokreslovačka sice pěkná, ale moc umělá, hudba nezajímavá (místy dost otravná), to co dělá film opravdu zajímavým je ústřední nápad a obsazení, tehdy nehvězdné, dnes naprosto lahůdkové, vidět Slyje jak rozšmelcuje kopáče, je zážitek. Nějací mravokárci by se mohli nad samotnou myšlenkou padat do mdlob, sice se nám ukáže ceník bodu, jen není uplně využitej, tvůrci neměli dost odvahy, třeba scéna s nemocnicí, hezky se z ní vykecali, přesto vidět nadupaný fáro, jak si to krosí záplavem duchen na vozíku, to by byla pecka a hlavně nějakýma harantama. Akce solidně natočená, jen místy zbytečně zrychlená, pěkný přírodní exteriéry a dábelsky přehrávající herci, co chtít od Rogiho víc?\nOpravdu velké překvapení, které sem od tohodle béčkového filmu nečekal, spíš sem očekával další sra*ku, kterou nám televize dopoledne servírují. Čekala mě dobře natočená jízda s výbornou i když značně povědomou hudbou, pěknými lokacemi, triky z dobré videohry, správně přehrávajícími herci. Bohužel co hází tvůrcům klacky pod nohy je sice slušný scénár s vtipnými hláškami, leč značeně neoriginální. Peněz taky nebylo zrovna nazbyt, ale hlavně mohli vybrat lepší představitelku hlavní role (hezčí, ale hlavně prsatější herečku), protože tato role není o hereckých kvalitách, ale o tom jak nejlépe vypadat v neustále se rozpadajících šatech. Takže na závěr na deštivé nedělní odpoledne velmi dobrá zábava.\nRybička ráda hamání. Hamání nerado rybišku. Hamaní zabít rybišce mazlíčka. Rybiška se na sere na hamání. Rybiška sežrat hodně hamání. Hamání vyhodit rybišku glanátem. Bum\nUltra levná televizní záležitost, osobně jsem to dost čekal, zvlášť když hlavní roli vyfasoval Stephen Boyd, jenž je klasickým příkladem, že kvalitní herec, nerovná se dobrá kariéra. Prostě jeden běloch a banda debilních negrů (kteří nestačí ani na kopání hajzlů) se motají po lese, aby cca deset minut před koncem doklopýtali k jakési přehradě, tam zastřelí asi tři nácky a je konec.


Po dlouhých diskusích vstoupila v platnost novela vyhlášky o očkování (vyhláška č. 537/2006 Sb. po poslední novelizaci vyhláškou č. 299/2010 Sb.). To, že bude vydána tak rychle, skutečně nikdo nepředpokládal a po nekomplikovaném projednání v legislativní radě vlády byla vyhláška obratem vydána ve věstníku. Společnými silami chceme napomoci zdárné realizaci, která vždy v prvním měsíci nabytí účinnosti bývá zatížena nutností vydání metodických pokynů, objevují se nové otázky v souvislosti s praktickou realizací. V tomto čísle naleznete celý text vyhlášky i s dotazníkem pro případné využití. Dále uvádíme následující informace a pokyny pro praktickou realizaci novely:\nOd 1.11.2010 se ruší plošné očkování proti TBC u novorozenců. Týká se dětí, propouštěných z porodnice po datu nabytí účinnosti vyhlášky, případně narozených po tomto datu. U těchto dětí je v souvislosti s rozhodováním zda očkovat nebo ne, postupováno již v souladu s touto vyhláškou včetně vyplnění přiloženého dotazníku a jeho založení do zdravotní dokumentace (z porodnice předává neonatolog). Výsledné posouzení se týká stanovení rizika a pouze odpověď ANO je pro toto riziko rozhodující a výsledek je potom označen jako ANO, tedy dítě má indikace v souladu s vyhláškou. Pracoviště kalmetizace dostává již z porodnice o tomto dítěti informaci, je tedy zajištěno, že bude kontaktováno v případě, že se nedostaví. Takovéto dítě je třeba chápat jako dítě v riziku a je-li možné bez zbytečného odkladu předat na kalmetizaci (dle textu vyhlášky zpravidla do 1 měsíce), kde dle posouzení míry rizika přpadně dojde k očkování. Informace o provedeném očkování musí být zaznamenána do očkovacího průkazu a případné další informace předány zprávou registrujícímu PLDD. Aby nedocházelo k problémům v komunikaci a pro sjednocení praktických stránek vlastní realizace vyhlášky budou pokyny pro kalmetizační centra projednány na zasedání výboru pneumoftizeologické společnosti. O těchto závěrech Vás budeme dále informovat.\tKalmetizované dítě bude dále očkováno hexavakcínou od 13. týdne, vždy po zhojení kalmetizační jizvy a nejdříve vždy 12 týdnů od provedené kalmetizace.\tNekalmetizované děti mohou být v souladu s novelou vyhlášky o očkování vakcinované hexavakcínou již od 9. týdne (2 měsíce). Včasným zahájením očkování může být tedy ochrana dítěte především proti pertusi, jejíž riziko stoupá, navozena podstatně dříve. Současně se tak očkování v ČR přiblížilo většině evropských zemí, kde se také používá schéma 2,3,4 měsíce.\nOčkování proti pneumokokovým nákazám bude i nadále probíhat v souladu s dikcí zákona č. 48 od 3. měsíce. OSPDL ale předala na MZČR návrh novely tohoto zákona:\nV paragrafu, který se týká očkování proti TBC zrušit text, který říká, že je hrazeno u všech novorozenců a ponechat pouze u rizikových v souladu s platnou vyhláškou, zrušit hrazení v případě přeočkování proti TBC.\nU očkování proti pneumokokovým infekcím hradit, pokud 3 dávky očkovací látky byly aplikovány do sedmého měsíce věku pojištěnce; hrazená péče zahrnuje i přeočkování.\tZáměrně odstraněn začátek textu ( dříve obsahoval, že musí být zahájeno od 3. měsíce,) aby bylo možné zahájit očkování i dříve po zrušení BCG. Je ponecháno do 7 měsíce 3 dávky proto, aby bylo jasné, že se jedná o schéma 3 +1 dávka. Přeočkování ponechat bez úpravy textu, že až ve druhém roce, protože první dávku přeočkování je možné podat již od 11. měsíce, což není druhý rok.\n\tDále doplnit větu, že hrazeno je očkování "proti pneumokokovým nákazám v souladu s bodem 5. vznikne-li pojištěnci nárok na toto očkování a jsou-li závažné zdravotní důvody pro jeho pozdější podání."\nV případě, že by novela nebyla v co nejkratší době přijata, pokusíme se dopisem oslovit jednotlivé ZP, aby bylo možné i očkování proti pneumokokům zahájit dříve.\nPro případy dětí, dosud neočkovaných proti BCG, ale kterých se ještě netýká novela vyhlášky doporučujeme:\nPro děti narozené před datem účinnosti platila původní vyhláška, to je tedy situace kdy se bude postupovat individuálně. Tyto děti na kalmetizeci odesílá PLDD, protože kalmetizační centra zpravidla nemají vždy o těchto dětech informace ( nedonošené propuštěné jako nekalmetizovné apod.). PLDD by měl vždy zvážit benefit tohoto očkování s ohledem na odborná doporučení, která vyústila až plošným zrušením vakcinace. Pro tyto děti neplatí ještě ani dotazník ( vyplňují pouze neonatologická odd. nebo PLDD u porodů doma), ale indikace by byly podobné. K řešení těchto případů se vyjádří take výbor pneumoftizeologické společnosti.


Špagety s lososem a sušenými rajčaty | DIFY blog\nšpagety – u mě bezlepkové kukuřičné\nsušená rajčata v oleji – 2 půlky na porci\ntak 1/2 stroužku česneku na porci\ntrošku cibulkové natě\nLososa potřebujeme mít tepelně upraveného. Takže buď už nějakým způsobem je nebo vybereme pro nás nejlepší způsob úpravy. Můžeme ho upéct, uvařit v páře nebo třeba dusit na sucho pod pokličkou na pánvi. Důležité je, abychom ho dělali jen nezbytně nutnou dobu a aby se dělal na sucho. Děláme ho vcelku, bez vykostění, Jakmile je udělaný, obereme z něj maso – takhle si ušetříme spoustu práce.\nŠpagety dáme klasicky vařit.\nRajčata trošku osušíme a nakrájíme na drobné kousíčky, taky posekáme cibulovou nať.\nV nějaké nádobě smícháme těstoviny uvařené al dente s drobnými kousky lososa, sušeného rajčete a cibulkové nati, zakápneme olivovým olejem (tak 1/2 – 1 lžíce), osolíme a opepříme. Nakonec prolisujeme česnek a dobře zamícháme. Po ochutnání servírujeme.\n05/01/2014 13/07/2016 foodblog, recepty bezlepkové, hlavní jídlo, receptář 1, ryby\nPředchozí článekOdměrky lžičkové a hrnkové aneb konečně přesně odměřujeme\nDalší článek Kokosovo čokoládový tvarohový dezert s banánem


Zpracování a ochrana osobních údajů. - Terapie Prostor+\nObchodní podmínky a zásady o zpracování a ochraně osobních údajů\npodle obecného nařízení o ochraně osobních údajů (GDPR) jako subjekt údajů souhlasím, aby správce osobních údajů: Prostor plus o.p.s., IČ 26594633, se sídlem Na Pustině 1068, Kolín II, zpracovával moje osobní údaje v rozsahu\ntelefonní číslo, e-mailová adresa, IP adresa počítače, mobilního telefonu či jiného zařízení\nvyužívání služeb Terapie Prostor, on-line nástroje pro objednání se na terapeutické sezení\na to na dobu 5 let.\nPokud mi ještě nebylo 16 let, musí výše uvedený souhlas dát také můj otec, matka či jiný zákonný zástupce. Prohlašuji, že toto omezení je mi známo a nijak ho neobcházím.\nProstor plus o.p.s., IČ 26594633, se sídlem Na Pustině 1068, Kolín II\nRoman Kunc, Markéta Steklá, email info@terapie-prostor.cz\nvyužívání služeb Terapie Prostor\nsouhlas se zpracováním osobních údajů udělený z důvodu využívání služeb Terapie Prostor\nVaše osobní údaje budou předány v nezbytně nutném rozsahu provozovatelům datových záloh a právním a ekonomickým poradcům správce nebo zpracovatele osobních údajů.\nPoskytování osobních údajů je smluvním požadavkemk zajištění řádného fungování on-line nástroje pro objednání se na terapeutické sezení\n. Poskytnutí jakýchkoli údajů je dobrovolné; pokud je ale neposkytnete, nemusí být vůči Vám služby funkční či plně funkční.\nVaše osobní údaje budou na základě souhlasu uchovány po dobu 5 let, nejvýše do odvolání tohoto souhlasu\nmáte právo získat přístupke svým osobním údajům, tedy získat od správce nebo zpracovatele osobních údajů potvrzení, zda Vaše osobní údaje jsou či nejsou zpracovávány; pokud ano, máte právo získat přístup k těmto údajům a dalším konkrétním informacím\nmáte právo na opravu svých zpracovávaných osobních údajů, pokud jsou nepřesné. S přihlédnutím k účelům zpracování můžete požadovat doplněníneúplných osobních údajů.\nMáte právo kdykoli vznést námitku proti zpracování osobních údajů, které se Vás týkají, pro účely informování o novinkách on-line objednávacího systému na terapeutická sezení.\nPODMÍNKY ON-LINE NÁSTROJE\nUživatel získá od příjemců informací přes formulář či jiným způsobem jejich osobní údaje, které bude využívat a zpracovávat výhradně pro potřebu služeb on-line objednávání se na terapeutické sezení dle Smlouvy a těchto Podmínek. Tyto osobní údaje vloží do zabezpečené databáze spravované poskytovatelem. Uživatel je v postavení správce a poskytovatel v postavení zpracovatele i v případě, kdy osobní údaje získá pro uživatele poskytovatel.\nOsobními údaji jsou veškeré informace o identifikované nebo identifikovatelné fyzické osobě, např. jméno, identifikační číslo, lokační údaje nebo identifikace dle prvků fyzické, fyziologické, genetické, psychické, ekonomické, kulturní nebo společenské identity. Předmětem zpracování jsou osobní údaje jednotlivých příjemců informací zapojených do on-line nástroje pro objednávání na terapeutické sezení a dále osobní údaje kontaktních osob subjektů zapojených do tohoto nástroje. Doba trvání zpracování je 5 let. Záměrem poskytovatele je on-line nástroj rozvíjet i po této době, takže lze předpokládat její prodloužení. Povahou zpracování je dobrovolné získání osobních údajů od dotčených osob a informovaného souhlasu s jejich zpracováním, a samotné zpracování osobních údajů, přičemž jde zejména o jméno a příjmení a kontaktní údaje. Účelem zpracování je zajištění fungování on-line nástroje pro Terapii Prostor.\nK zajištění ochrany osobních údajů se poskytovatel zavazuje\nzpracovávat osobní údaje pouze na základě doložených pokynů uživatele, včetně v otázkách předání osobních údajů do třetí země nebo mezinárodní organizaci, pokud mu toto zpracování již neukládají právo Unie nebo členského státu, které se na poskytovatele vztahuje; v takovém případě poskytovatel uživatele informuje o tomto právním požadavku před zpracováním, ledaže by tyto právní předpisy toto informování zakazovaly z důležitých důvodů veřejného zájmu;\nzajistit, aby se osoby oprávněné zpracovávat osobní údaje zavázaly k mlčenlivosti nebo aby se na ně vztahovala zákonná povinnost mlčenlivosti;\npřijmout všechna opatření požadovaná podle článku 32 GDPR, tedy s přihlédnutím ke stavu techniky, nákladům na provedení, povaze, rozsahu, kontextu a účelům zpracování i k různě pravděpodobným a různě závažným rizikům pro práva a svobody fyzických osob, provést vhodná technická a organizační opatření, aby zajistil úroveň zabezpečení odpovídající danému riziku, případně včetně:\npři posuzování vhodné úrovně bezpečnosti se zohlední zejména rizika, která představuje zpracování, zejména náhodné nebo protiprávní zničení, ztráta, pozměňování, neoprávněné zpřístupnění předávaných, uložených nebo jinak zpracovávaných osobních údajů, nebo neoprávněný přístup k nim;\nzohlednit povahu zpracování, být uživateli nápomocen prostřednictvím vhodných technických a organizačních opatření, pro splnění uživatelovy povinnosti reagovat na žádosti o výkon práv subjektu údajů;\nbýt uživateli nápomocen při zohlednění povahy zpracování a informací, jež má k dispozici, při\nzabezpečení zpracování osobních údajů,\nohlašování případů porušení zabezpečení osobních údajů dozorovému úřadu,\noznamování případů porušení zabezpečení osobních údajů subjektu údajů, a případně také při\npředchozích konzultacích před zpracováním s dozorovým úřadem;\nv souladu s rozhodnutím uživatele všechny osobní údaje buď vymazat, nebo je vrátit uživateli po ukončení poskytování služeb spojených se zpracováním, a vymazat existující kopie, pokud právo Unie nebo členského státu nepožaduje uložení daných osobních údajů;\nposkytnout uživateli veškeré informace potřebné k doložení toho, že byly splněny povinnosti stanovené v tomto článku, a umožnit audity, včetně inspekcí, prováděné uživatelem nebo jiným auditorem, kterého uživatel pověřil, a k těmto auditům přispět.\nPoskytovatel je oprávněn povolením uživatele využít k zajištění plnění také subdodavatele. Poskytovatel bude uživatele informovat o veškerých zamýšlených změnách týkajících se přijetí dalších zpracovatelů nebo jejich nahrazení, a poskytne tak správci příležitost vyslovit vůči těmto změnám námitky. Subdodavateli budou na základě smlouvy nebo jiného právního aktu podle práva Unie nebo členského státu uloženy stejné povinnosti na ochranu údajů, jaké jsou uvedeny v těchto podmínkách nebo jiném právním aktu mezi poskytovatelem a uživatelem, a to zejména poskytnutí dostatečných záruk, pokud jde o zavedení vhodných technických a organizačních opatření. Nebude-li uvedený další subdodavatel plnit své povinnosti v oblasti ochrany údajů, odpovídá uživateli za plnění jeho povinností i nadále plně poskytovatel.\nPoskytovatel je povinen neprodleně informovat uživatele v případě, že podle jeho názoru určitý pokyn porušuje GDPR nebo jiné předpisy Unie nebo členského státu týkající se ochrany údajů.\nPoskytovatel touto smlouvou poskytuje uživateli tyto dodatečné záruky, pokud jde o zavedení vhodných technických a organizačních opatření, aby zpracování splňovalo požadavky GDPR:\njako jedno z východisek pro řádné poskytování plnění vnímá soulad s GDPR,\npřijal vlastní zásady zpracování osobních údajů včetně jejich ochrany a likvidace,\ntechnické přístroje poskytovatele (počítače, tablety, mobilní telefony) jsou zabezpečeny,\nzaměstnanci poskytovatele byli řádně proškoleni o správném jednání v souladu s GDPR.


Obecné informace týkající se uzavření škol\nCOVID-19 Obecné informace týkající se uzavření škol\nOd 16. 3. 2020 jsou všechny školy v Bavorsku uzavřeny; žákyně a žáci nemají povolen vstup do školních budov. Zahájení výuky je plánováno na pondělí 20. 4. 2020 (po velikonočních prázdninách).\nUzavření škol má zpomalit další šíření koronaviru v Bavorsku. Prosím omezte proto i ve svém soukromém životě kontakt s dalšími lidmi. Pokud je to možné, měly by děti zůstat doma. Prázdninové výlety nejsou možné.\nMimořádná péče o školní děti během uzavření škol\nV některých výjimečných případech je školou zajišťována mimořádná péče. Tato péče je zajištěna v rozsahu běžného rozvrhu Vašeho dítěte (včetně odpolední školní péče).\nTyto děti mohou využít nabídku mimořádné péče:\nPéče je určena pouze dětem navštěvujícím 1. – 6. třídu (ročník), pokud oba rodiče nebo zákonní zástupci (nebo samoživitel) pracují v oblasti tzv. kritické infrastruktury. Sem patří zejména instituce zajišťující:\nzdravotní péči, jakož i péči o osoby se zdravotním postižením, péči o děti a mládež,\nveřejnou bezpečnost a pořádek, včetně neozbrojených bezpečnostních složek (hasiči, záchranná služba a civilní ochrana),\nveřejnou infrastrukturu (telekomunikační služby, energetika, vodohospodářství, veřejná doprava, likvidace odpadu),\nzásobování potravinami (od výroby po prodej), osobní a nákladní doprava, média (zejména zpravodajská a informační činnost, krizová komunikace) a\nakceschopnost ústředních státních, soudních a správních orgánů.\nNabídku mimořádné péče můžou využít pouze děti, které\nnemají žádné příznaky nemoci,\nnejsou v kontaktu s infikovanou osobou nebo s ní nebyly v kontaktu v posledních 14 dnech a\nnebyly v oblasti, která byla označena jako riziková oblast Institutem Roberta Kocha (RKI) v době jeho pobytu, nebo byla označena za rizikovou oblast do 14 dnů po jeho pobytu. Účast je možná, pokud od návratu z této rizikové oblasti uplynulo 14 dní a děti nevykazují žádné příznaky nemoci.\nV případě zájmu o mimořádnou péči, přineste prosím tento podepsaný formulář do školy.\nDoporučujeme, abyste nedovolili prarodičům, aby se během uzavření škol starali o Vaše děti, protože obzvláště oni jsou ohroženi koronavirem.\nVýuka během uzavření škol\nDoba po kterou budou uzavřeny školy není žádným obdobím prázdnin. Učitelé jsou stále ve službě, vytvářejí materiály pro žáky, aby se mohli učit a pracovat z domova. Žáci obdrží tyto materiály například e-mailem nebo prostřednictvím vzdělávací platformy mebis.\nMáte-li jakékoli dotazy, obraťte se prosím na školu, která Vám zprostředkuje kontakt s vyučujícím.\nZápis do prvního ročníku (základní školy) pro následující školní rok\nZápis probíhá ve stanoveném období, ale lze jej také provést telefonicky nebo písemně (i e-mailem). Více informací naleznete zde.\nDalší informace naleznete na následujícím odkazu:


Kostarika - průvodce turisty na dovolenou\nKostarika - průvodce turisty na dovolenou\nKostarika je země, která určitě stojí za vaši návštěvu. Její kulturní památky i nádherná příroda jsou zárukou, že zde při cestování strávíte mnoho úžasných chvil. Kostarika je zemí, kam s můžete vydat jak sami, tak v rámci mnohých turistických zájezdů. Zde najdete užitečné informace o cestování po této zemi: ceny, ubytování, itineráře, statistiky a další.\nKostarika - ta nejhezčí místa k vidění\nKostarika patří ve srovnání s ostatními státy světa spíše k těm menším. I tak je zde ovšem k vidění řada zajímavých míst, z nichž jsme pro vás vybrali alespoň některá.\n~ Římsko-katolické: 76.3 %\n~ Protestantské: 15.7 %\n~ jiné: 4.8 %\n~ žádné: 3.2 %\nPočet obyvatel: 4 576 800\nMěna: Costa Rican colón, CRC, ₡\nČasová zóna: GMT-6 (GMT = Londýn)\nMezinárodní telefonní předčíslí: +506\nSystém mobilních sítí: GSM 1800, UMTS 850\nKostarika - fórum cestovatelů\nKostarika - mapa a oblíbené trasy\nTrasa 1: San Jose (hlavní město + Muzeum zlata) - památky + kultura - dnů: 1, Chirripo národní park - hora Chirripo - turistika - dnů: 3, Dominical (pláže + Marino Ballena národní park) - pobyt u moře + procházky + relaxace - dnů: 3, Corcovado národní park - mnoho zvířat - turistika - dnů: 2, Monteverde a Santa Elena - rezervace s mlžným pralesem - turistika - dnů: 3, Arenal Volcano - turistika - dnů: 1, Rincón de la Vieja - sopečný národní park - nádherné scenérie - turistika - dnů: 2, Alajuela (centrální katedrála + Sopka Poas - celodenní výlet) - procházky + turistika - dnů: 2\nTrasa 2: San Jose (hlavní město + Muzeum zlata) - památky + kultura - dnů: 1, Puerto Viejo de Talamanca - pláže - procházky + turistika + pobyt u moře - dnů: 4, Monteverde a Santa Elena - rezervace s mlžným pralesem - turistika - dnů: 3, Arenal Volcano - turistika - dnů: 1, Rincón de la Vieja - sopečný národní park - nádherné scenérie - turistika - dnů: 2, Alajuela (centrální katedrála + Sopka Poas - celodenní výlet) - procházky + turistika - dnů: 2\nStřední ubytování: $20\nDrahé ubytování: $65\nDrahé jídlo: $12\nKostarika na internetu\nPři hledání dalších informací na internetu vám může pomoci několik jednoduchých rad. Především myslete na to, že Kostarika může mít v různých jazycích různé názvy - třeba Costa Rica, Costa Rica, Costa Rica, Costa Rica. Tyto názvy můžete použít při zadávání do vyhledávače. Je vhodné také upřesnit, jaké informace vlastně o zemi hledáte. Pokud vás například zajímá jedno ze známých míst, zadejte do vyhledávače i jeho jméno. A opět můžete zadat i jeho další názvy. A pokud vás zajímá třeba historie místa, přidejte k jeho názvu slovo historie.\nKostarika (španělsky Costa Rica nebo plným názvem República de Costa Rica) je republika ve Střední Americe. Sousedními státy jsou na severu Nikaragua (délka hranice 300 km) a na jihu Panama (363 km). Západní pobřeží Kostariky omývají vody Tichého oceánu, východní Karibské moře. Celková délka kostarického pobřeží je 1 466 km (z toho 212 km Karibiku a 1 254 km Pacifiku). Páteří země jsou tři sopečná pohoří, která se táhnou souvisle od severozápadu k jihovýchodu celým územím státu (Cordillera de Guanacaste, Cordillera Central a Cordillera de Talamanca). Nejvyšší horou Kostariky je 3 820 metrů vysoká hora Chirripó v pohoří Cordillera de Talamanca. Pohoří tak oddělují od sebe dvě nížiny, které se nacházejí na severu a na západě. Ve střední části země je pánevní oblast zvána Centrální údolí, kde žije většina obyvatelstva země.\nKostarika byla prozkoumána Španělskem na počátku 16. století. Počáteční pokusy o kolonizaci nebyly úspěšné kvůli kombinaci faktorů, včetně: nemoci z bažin zamořené komáry, brutální tepla, odpor domorodců a pirátské nájezdy. V roce 1563 byla zaožena první evropská osada v Cartagu - v chladné úrodné centrální vysočině. Oblast zůstala kolonií na dvě a půl století. V roce 1821 Kostarika vyhlásilo samostatnost na Španělsku. O dva roky později se připojila ke Spojeným provinciím centrální Ameriky. Tato federace se rozpadla v roce 1838. Costa Rica prohlásil svrchovanost a nezávislost. Od konce 19. století v Kostarice byla jen dvě krátká období násilí. V roce 1949 Kostarika rozpustila své ozbrojené síly. Kostarika si stále udržuje velký zemědělský sektor, ale rozšířila se ekonomicky - má silné technologické a cestovní ruch. Životní úroveň je tu poměrně vysoká.


Co mě štve a na co jsem hrdá? - Novojičínský deník\nCo mě štve a na co jsem hrdá?\nNový Jičín – Na ulici můžete potkat naší redaktorku, která vám bude pokládat záludnou otázku: Co mě štve a na co jsem hrdá? A co na ní odpověděla Irena Šerá (47 let) z Nového Jičína?\nIrena ŠeráFoto: Deník/Nela Muricová\nNový Jičín se mi cekově líbí. To, že to není ani moc velké, ani moc malé město, že je tady to, co potřebuji. Když sháním něco většího, tak to není moc daleko třeba do Olomouce nebo do Ostravy.\nNejvíce se mi ale líbí ta krajina kolem. Naopak se mi nelíbí některé postupy orgánů, že investují peníze tam, kde to není až tak nutné. (neli)\nA co štve vás a na co jste hrdí? Napište nám na adresu: milada.soukenkova@denik.cz.


Blog Petra Vápeníka: Dead Can Dance - výběr do hudební abecedy\nDo projektu Hudební abeceda se zapojuji jen minimálně - to platilo kdysi, když běžel v původní podobě na blogu u Robky, dámy s velmi širokým hudebním rozhledem, i nyní, když Chudobka vytvořila jeho "remake". Ale už když nedávno odstartovalo druhé kolo opět od písmena A, řekl jsem si, že pokud vůbec, stálo by za to přiložit vlastní hudební polínko přinejmenším u písmene D, protože tam bych rád podsunul něco od svého oblíbeného australského dua Dead Can Dance. Něco zajímavého vybrat z tolika různorodných možností přece nebude nic těžkého, domníval jsem se naivně a pro výběr zvolil Bílou sobotu, protože Velikonoce trávím o samotě v Dobřichovicích, a je tedy čas na spoustu věcí, ke kterým se jinak nedostanu nebo jsem na ně za běžného provozu prostě líný. A tak jsem začal přemýšlet, jakou skladbu do hudebního blogového projektu zaslat, začal jsem procházet svoje cédéčka i nahrávky na youtube a zjistil jsem to, s čím jsem měl právě v případě Dead Can Dance počítat: Nebude to zdaleka tak jednoduché.\nJe vůbec možné vybrat jenom jednu skladbu z nabídky tak rozmanité, jakou poskytuje duo tvořené Lisou Gerrardovou a Brendanem Perrym? Dám přednost spíš hudbě středověkého střihu, něčemu s výraznější rockovou linkou, oddriftuji daleko na východ a vyberu si něco z četných arabsky znějících melodií, zůstanu v kdysi keltské části Evropy? Vyberu si spíš prostý nápěv nebo naopak opulentní orchestraci? Něco známějšího nebo naopak to, o čem kromě zarytých "fans" nemá nikdo potuchy? A měl bych vzít v potaz obecnou "poslouchatelnost", aby blogeři s úplně jiným vkusem neutnuli nahrávku po prvních dvou taktech? Prošel jsem si poctivě víc než třicítku nahrávek a bylo mi stále jasnější, že nashromážděný materiál je příliš obsáhlý na to, aby z něho vzešel jen jeden vstup do Hudební abecedy. Nu což, zítra stejně nevycházejí Nedělní miniglosy, můžu si tedy dovolit ten luxus a publikovat blogový článek v sobotu, což se tu jinak děje jen zcela výjimečně. Snad mi, moji milí čtenáři, odpustíte, že součástí příspěvku nebude exkurs do biblické dějepravy, recept na velikonoční nádivku ani břitké zamyšlení nad tím, jak se může projevit dotyk nedezinfikovnaou pomlázkou kratší než dva metry na budoucím vytížení českých nemocnic.\nMoje osobní cesta k Dead Can Dance začala asi před 25 lety velmi jednoduše: Dostal jsem totiž cédéčko Aion (vyšlo v roce 1990) s krásným obrazem od Hieronyma Bosche jako dárek od přátel. Vlastně tehdy skoro neznali můj hudební vkus, ale trochu znali mě, tak si řekli, že by se to dohromady mohlo snášet (a snášelo se to od prvního okamžiku velmi dobře). Takže to první, co jsem kdy od Dead Can Dance slyšel (hned po návratu z návštěvy, když jsem dárek vložil do přehrávače) byla následující skladba The Arrival And The Reunion. Kdo nemá rád středověce znějící mnohohlasy, nemusí předčasně věšet hlavu; jednak to bude krátké a dnes to bude doslova módní přehlídka nejrůznějších žánrů.\nNa desce Aion je i novodobější a mnohem moderněji znějící píseň Black Sun v podání "mužského prvku" Dead Can Dance Brendena Perryho, jehož snaha o dokonalou instrumentaci nahrávek je pověstná a na této skladbě je to znát. Hodně lidí má Dead Can Dance zaškatulkované jako něco hodně temného - v hudbě i textech, a píseň Black Sun se to, jak se zdá, potvrzuje. Ale proto je tento dnešní výběr obsáhlý a pestrý, abychom podobné předpoklady stihli zároveň potvrdit i vyvrátit :-).\nHned další skladba s názvem Emmeleia (z alba Into the Labyrinth původně vydaného v roce 1993) je ukázkou, že si občas doprovodní hudebníci naopak mohou dát oraz, protože tahle krásná píseň se obejde zcela bez nástrojů, jsou tu jen hlasy obou zpěváků a dokonalé sladění mezi nimi. A tady zrovna žádnou temnotu necítím, jen naléhavost, snad smutek, ale taky nádhernou exotickou melodiku.\nA teď už nasedneme na nastartovaný létající koberec, který nás zanese nad arabskou písečnou poušť, takže se můžeme zaposlouchat do orientálních rytmů skladby s názvem Rakim. Východní vlivy se v hudbě Dead Can Dance objevují velmi často a nemít tady jejich typického zástupce by bylo podivné. Ve svých písních často pracují s poměrně dlouhými "předehrami", kterými ale není radno se nechat zmást, protože posléze často přijdou úplně jiné hudební motivy. Někdy, pravda, nepřijde nic nového a pouze se opakuje do úmoru základní motiv, což oponenti hodnotí jako zoufalou snobskou etnonudu a fanoušci naopak jako úžasnou ukázku hudebního minimalismu :-). Ale určitě nečekáte, že do tohoto výběru dám něco, co se mně samotnému nelíbí.\nJak říkají Monty Pythoni: A teď něco úplně jiného! Průzračně perlivá balada, kterou je možné taky považovat za "intelektuální ploužák" s názvem I Can See Now z alba Toward The Within (1994). Poslouchám a i když se jinak aktivnímu tanci vyhýbám jako čert kříži, tohle bych snad ještě zvládnul, a kdyby to bylo s odpovídajícím protějškem, pak i moc rád :-).\nHlas Lisy Gerrardové (to přechylování mi v tomto případě vůbec nejde pod vousy, ale co bych neudělal pro zachování pravidel českého jazyka) začíná v altových hlubinách, ale když si chvilku počkáte, uslyšíte, kam se dostane. Velmi netriviální skladba Persephone (The Gathering of Flowers) z alba Within the Realm of a Dying Sun z roku 1987 je vystavěná do podoby obsáhlého příběhu, odpovídajícímu spletitosti tradičních řeckých bájí. Existuje i natočený videoklip, který se ale - i když filmařsky je moc zajímavý - úplně minul s mou vlastní představou, kterou jsem si vytvořil na základě komplikovaného příběhu "skutečné" Persefony z řeckých bájí (už se těším, že je právě na cestě z podsvětí zpět ke své matce, takže jako každý rok konečně mohou vykvést rostliny a stromy, a založit tak na novou bohatou úrodu), a proto sem nedávám proklik na video.\nKdyž už jsme zabloudili do řeckých bájí, ještě v Řecku chvíli pobudeme a pustíme si píseň Ullyses (což je římské jméno pro řeckého reka Oddyssea) z alba The Serpent´s Egg (1988). Tahle píseň mi připadne opět v lecčem zajímavá; nejsem žádný hudební odborník či znalec, ale líbí se mi tam napětí mezi minimalistickým a do omrzení opakovaným základním melodickým a rytmickým motivem a tím, jak z té kostry raší (a pak se zase postupně olámou :-)) boční melodické větve.\nOpustíme Řecko a vydáme se severním směrem. Abychom se cestou zbytečně nezdržovali, nebudeme si sebou brát žádné hudební nástroje, protože pro starou irskou baladu The Wind That Shakes The Barley jich nebude zapotřebí. Stačí jediná prostá linka lidského hlasu, ve které je obsaženo vše podstatné.\nTak co, přišel zase čas na nějakou tu o něco temnější melodii? Co byste řekli třeba písni Anywhere Out of the World (opět v odkazu na album Within the Realm of a Dying Sun z roku 1987). I na tomto výběru je vidět, že písní, kde zpívají oba interpreti, zase není tolik. Když se úspěšná australská dvojice v roce 1998 po 17 letech společné práce rozešla, mohli oba interpreti pokračovat odděleně na svých sólových drahách. Pokud vím, nikdy to ale nefungovalo tak dobře a úspěšně, jako když hráli spolu. Není tedy divu, že se čas od času spojí kvůli společnému turné nebo kvůli vydání koncertního alba a shodou okolností zrovna minulý víkend měli mít koncert v pražském Kongresovém centru. Ach jo...\nNo vida, to se nám dnešní "stručné představení" maličko rozrostlo, že? A co že jsem tedy vlastně po té velké inventuře vybral jako reprezentanta pro zmíněnou Hudební abecedu pod písmenem D? Nakonec jsem si zvolil opět celkem nekomplikovanou ale domnívám se, že opravdu překrásnou píseň Sanvean, která byla poprvé nahrána na živém albu Toward The Within v roce 1994. Vždycky, když tuhle píseň poslouchám, mám pocit, že opisuje v pouhých pár minutách celý oblouk lidského života od jeho startu a prvních představ, kudy se bude ubírat, přes všechny jeho originální peripetie, průběžné radosti i trápení, úspěchy i nezdary, až po závěrečné smíření. No a ten hlas Lisy Gerrardové... Umí pálit jako do ruda rozžhavené uhlíky, ale i rázem neuvěřitelně zněžnět, až to vhání slzy do očí nad tím, jaká pozoruhodná emocionální směs ho asi inspiruje a pohání.\nNakonec máme z toho všeho vybírání nejen písničku do Hudební abecedy, ale i původně naprosto neplánovaný blogový článek. Není to sice možná ideální téma pro Bílou sobotu, ale snad si z docela široké nabídky žánrů a emocí vyberete něco, co vás potěší. A kdyby se náhodou stalo, že po svátcích opět upadnu do běžného pracovního stereotypu a zapomenu do té hudební přehlídky poslat svého koně včas, aspoň něco z té mé dnešní podrobné hudební inventury zůstane zachováno zde.\nPřeji vám, ať vaše Velikonoce pokračují tak, jak si vy sami přejete, a ať je taky doprovází hudba, kterou máte rádi.\nVystavil Čerf v 16:43\nDorka 3. dubna 2021 18:34\nnádhera! Já sice Dead Can Dance znám, ale tuhle hudbu jsem (i s celou ezoterikou) před lety opustila - a teď poslouchám Oddyssea... A mám to tu na plný koule... :-) Musím na kopřivy, než se setmí, ale já se vrátím! :-)\nČerf 3. dubna 2021 20:48\nDocela chápu, že esoterici celého světa jsou z téhle hudby hotoví, když to funguje i na mě :-).\nDorka 3. dubna 2021 20:17\nNo, Persephone, ca. 5. minuta, to je (srdce rvoucí) extáze... Tak u téhle skladby moje oko nezůstalo suché...\nTu poslední a ještě 2 další skladby jsem znala, jinak to byla pro mě premiéra.\nK té poslední skladbě: schválně jsem hledala, jestli existují jiné nahrávky - a existují... Ale děs a hrůza (jak interpretačně, tak dokonce místy i intonačně), viz tento odkaz.\nA přitom ta nejznámější (zde uvedená) nahrávka je tak krásná!\nTakže celkově skvělé. Moc děkuji. :-)\nČerf 3. dubna 2021 20:51\nBěhem rešerše jsem našel spoustu různých nahrávek a některé byly opravdu nepoužitelné. Zjevně to vyžaduje být v optimální fyzické, psychické i hlasové kondici.\nMiloš 3. dubna 2021 20:46\nUmělce vůbec neznám, hudba je mně dost vzdálená, na skladbách se mně líbí, když mají podle tvého označená "předehru", např. velmi pěkná je Rakim z písečné pouště.\nA celá skladba (a už jen kvůli ní si Dead Can Dance zařadím do souboru s oblíbenými zahraničními hudebními odkazy), která mě nejvíc zaujala, je temná předposlední Anywhere out of the World. Má téměř symfonický zvuk a ani se nechce věřit, že by mohla být dílem pouhých dvou hudebníků, asi tam budou i doprovodní hráči, ne?\nČerf 3. dubna 2021 21:02\nAč jsou oba umělci velmi výkonní, samozřejmě s nimi hraje řada dalších doprovodných muzikantů. Pokud vím, když byli v Praze před dvěma lety, střídalo se jich nejmíň šest podle toho, o jakou šlo skladbu.\nMiloš 3. dubna 2021 20:54\nChudobce jsem v komentáři napsal, že k D bych také něčím přispěl, a z tvého textu jsem se v první chvíli lekl, že bude třeba napsat celý článek, protože i VendyW napsala obsažný text o Deep Purple. Naštěstí ne, tradiční odstavec jako u Robky by se dal zvládnout.\nČerf 3. dubna 2021 21:03\nNeboj, článek z toho vyšel tak nějak bokem, původně jsem to nezamýšlel, ale příprava byla příliš poctivá :-).\nVendyW 4. dubna 2021 9:04\nTak tyhle hudebníky neznám, asi proto, že tenhle styl ne že bych přímo nemusela, ale cíleně ho nevyhledávám. Ovšem musím říct, že když slyším ten úžasný hlas zpěvačky a co s ním dokáže, tak to hluboce smekám. A i její pěvecký partner s ním umí krásně hladit. Jejich skladby si dokážu představit jako skvělé podkresy k přírodopisným dokumentům (třeba Rakim je jak dělaný k dokumentu o pouštích) nebo historickým filmům (teď sleduji britský seriál z doby Války růží a nástupu Tudorovců na anglický trůn) a k tomu by pasoval zpěv Brendena Perryho skvěle. Je to stejně temná hudba jak byla ona doba. Díky za výběr, i když na druhou stranu nevím jestli bych byla schopná dát celé CD.\nČerf 4. dubna 2021 12:22\nSkladba The Host of Seraphim byla součástí poměrně slavného dokumentu Baraka - Odysea země z roku 1992: https://www.youtube.com/watch?v=6larpMICVdQ\nVendyW 4. dubna 2021 12:25\nNo prosím, zas tak daleko jsem od pravdy nebyla! ;-)\nVlasta Řenčová 4. dubna 2021 11:57\nHudební abeceda? To je skvělý nápad. Nevím, jestli správně chápu, o co se jedná, ale minimálně by to mohl být zajímavý námět na článek (a osobní playlist).\nČerf 4. dubna 2021 12:17\nSice se účastním s vlastním příspěvkem jednou za uherský rok, ale rád udělám reklamu: Podrobnosti jsou na http://chudobka.blogspot.com/. Čím více bude účastníků, tím pestřejší bude nabídka :-).\nTlustjoch 4. dubna 2021 18:57\nBudu muset ku Chudobce zajít.\nZrovinka včera jsem probíral svá cédéčka...\nJaninka 4. dubna 2021 18:28\nJedním z mých oblíbených dokumentárních filmů je Baraka, jejich píseň The Host Of Seraphim mě fascinovala tenkrát a nejinak tomu je i teď.\nVendyW 4. dubna 2021 19:10\nSakra, koukám že mám mezery, tenhle dokument taky vůbec neznám.Asi budu muset juknout někde jestli není k vidění.\nČerf 4. dubna 2021 20:31\nOno těch filmů na podobné téma bylo víc, ostatně režisér Baraky dělal o 10 let dřív kameru k dalšímu slavnému dokumentu Koyannisquatsi. Tento typ hudby se k Barace vysloveně hodil.\nMarie Veronika 4. dubna 2021 19:13\nDěkuji za velmi zajímavé rozšíření obzorů! Zpracovat takový repertoárový záběr musel být úkol vpravdě Héraklovský :-) A středověce znějící hudbu sice programově nevyhledávám, ale tady mi ze všech uvedených sedla suverénně nejvíc ze všech.\nČerf 4. dubna 2021 20:57\nZaložil jsem to poněkud šířeji, než odpovídalo původnímu záměru, tak jsem namamoněný materiál musel nějak využít :-). Ale moc se mi líbí, jak se různé zdroje snaží za každou cenu zaškatulkovat tuhle hudbu do nějaké konkrétní přihrádky, takže jsem viděl na různých místech termíny jako world music, pop music, moderní vážná hudba, etno a dokonce i punk rock (to asi dlouho nikdo neupdatoval, asi to tam zůstalo z dob úplných začátků skupiny v roce 1981). Je to legrační, když databáze vyžaduje vyplnit jeden konkrétní styl :-).\nstuprum 4. dubna 2021 19:19\nLiliana 5. dubna 2021 19:15\nDead can dance jsou příjemná poslechová záležitost :-) Na výzvu u Chudobky jsem koukala zrovna včera... a nakonec jsem usoudila, že můj hudební výběr by byl asi dost mimo záběr zúčastněných. Kromě toho, je problém vybrat jen jednu věc.\nČerf 5. dubna 2021 20:45\nMůj výběr bude taky mimo, ale co nadělám :-).\nKutil 5. dubna 2021 19:59\nTo je od vás výborný napad, tahle muzika (i když já jsem spíš rockovej až heavymetalovej). Film Baraka si občas pouštím, když potřebuju uklidnit myšlenky, tam ta muzika s obrazem má smysl, nebo naopak obraz s muzikou, mám tam některá svá oblíbená místa. Ten film je celý na YouTube, jenže ne moc kvalitně, ve 4K jsou tam jen některé ukázky, chce to ale velkou obrazovku. Mám i originál DVD.\nP.S.: Přišel jsem k vám na miniglosy, neb jsem myslel, že je dnes neděle, ale tohle je taky dobré.\nČerf 5. dubna 2021 20:42\nTaky jsem víc rockovej, ale mám rád i spoustu jiných žánrů, když je to zajímavá muzika a umí způsobit, že mi z ní běhá příjemný mráz po zádech. Nedělní miniglosy budou po velikonoční přestávce zase až v neděli, ale vítán jste tu kdykoli :-).\nLezarts 6. dubna 2021 9:01\nHudební zážitek, stejně jako Vaše fotografie👍\nČerf 8. dubna 2021 7:50\nDěkuji vřele, jsem moc rád, že obojí ve vašich očích a uších boduje :-).\nSignora 8. dubna 2021 17:28\nMám poněkud omezené hudební obzory a Dead Can Dance mě minuli. Příjemně se to poslouchá.\nDěkuji za rozšíření obzorů. 👍😃\nČerf 9. dubna 2021 23:24\nRádo se stalo, tomuhle rád dělám reklamu :-).\nChudobka 9. dubna 2021 22:55\nPáni, tak to je něco. Objevil jsi mi nový hudební styl. Díky. A prosím, jednu skladbu pošli do Hudební abecedy. Jsou to zvlášní, ale krásné písně.\nČerf 9. dubna 2021 23:25\nUž jsem vpodvečer jeden kousek poslal, snad došel v pořádku.


Jánošík: dvě premiéry v jeden den a v jiném pojetí - Brněnský deník\nJánošík: dvě premiéry v jeden den a v jiném pojetí\nBrno - Brněnské Městské divadlo a Loutkové divadlo Radost uvádějí zbojnický muzikál.\nRoli zbojníka Jánošíka si v inscenaci Městského divadla zahraje Dušan Vitázek.Foto: Jef Kratochvil\nNebývá pravidlem, že by dvě brněnská divadla uváděla v týž den premiéru. Městské divadlo Brno a Loutkové divadlo Radost však překvapily a sobotní večer uvádějí novou hru. Navíc oba divadelní soubory sáhly po stejném muzikálu o legendárním Juraji Jánošíkovi.\nPřestože se jedná o stejnou hru, ředitelé obou divadel slibují, že každá z nich si hledá jiného diváka. „S ředitelem divadla Radost jsme se dohodli, že do zelí si určitě nepolezeme. Záměrně jsme se pak dohodli na premiéru v jeden den, ale v různý čas. Aby vytrvalejší diváci mohli stihnout obě představení,“ objasnil ředitel Městského divadla Stanislav Moša. Divadelní ztvárnění se liší už překladem. Jak jsme již v brněnském Deníku Rovnost informovali minulý týden, loutkové divadlo ladí muzikál do lidových podob. Využili překladu Jaromíra Nohavici a hru nazvali Malované na skle.\n„Text Nohavicův se nám zdá poetičtější a hezčí než překlad Ornestův,“ uvedl ředitel divadla Radost Vlastimil Peška.\nMěstské divadlo klade spíš důraz na jazzrockovou složku muzikálu, jehož autorem je Ernest Bryll a Katarzyna Gärtner. „Hudební složka našeho představení hlásá návrat k původní verzi. Katarzyna Gärtnerová vyšla z polské lidové melodiky, ale doplnila ji jazzrockovým ražením,“ vysvětlil dramaturg a překladatel Jan Šotkovský.\nPrávě jeho originální překlad zvolilo Městské divadlo pro muzikál Jánošík aneb Na skle malované. „Ornestův překlad je třicet let starý a Nohavica děj posouvá na Valašsko, a tam jsme jít nechtěli. Navíc text upravuje do folklorních a komediálních podob,“ zmínil překladatel Jan Šotkovský.\nKromě nového překladu bude mít premiéra v Městském divadle ještě jednu menší premiéru. Herec a zpěvák Stanislav Slovák ve hře debutuje jako režisér. „Stano mi několikrát pomáhal při režírování. Na základě toho jsem vyhodnotil, že by mohl být vhodným režisérem právě pro tuto hru,“ zmínil Moša.\n„Jánošík je někdo, kdo vlastně nikdy nebyl. Nikdo ho nikdy neznal, ani neviděl zemřít. Tento lidový mýtus z inscenace nikdy nevymizí. Viděl jsem několik různých ztvárnění tohoto muzikálu, včetně věhlasné inscenace ve Slovenském národním divadle v Bratislavě s Michalem Dočolomanským v roli Jánošíka. Nikdo se nesnažil oprostit ho od mýtu,“ uvedl režisér.\nPremiéra v divadle Radost začíná v pět hodin odpoledne. Městské divadlo uvede muzikál v půl osmé večer.


Produktivitě vládne Tomáš Vlasák, zlým mužem je Petr Vampola - Kladenský deník\nProduktivitě vládne Tomáš Vlasák, zlým mužem je Petr Vampola\nKladno - Milovníkům statistik nabízíme bilanci už tří zápasů předkola play-off hokejové extraligy mezi Kladnem a Plzní (2:1).\nV sérii Kladno – Plzeň (2:1) zatím padlo 25 branek (14:11). Nejproduktivnějším hráčem je plzeňský Tomáš Vlasák zpěti body (1+4), za ním následují čtyřbodoví Kladeňáci Martin Procházka (3+1) a Pavel Patera (2+2). Tři body nasbírali Tomáš Horna (3+0), Jaroslav Kalla (0+3), Richard Diviš (1+2) - Michal Dvořák (3+0) a Petr Vampola (2+1). Bodovalo 22 hráčů (12:10).\nBylo uděleno 54 dvouminutových trestů (24:30), rekordmany jsou Martin Ševc, Aleš Pavlas - Marek Posmyk, Petr Vampola se čtyřmi. Rozhodčí vynesli i čtyři osobní tresty: Marek Trončínský – Petr Vampola 2 a David Ludvík. Plzeňský útočník Petr Vampola je zlým mužem série, nastřádal už 28 minut. Využito bylo osm přesilovek (Horna 2, Patera, Pavlas - Adamský, Vampola, Ludvík, Důras).\nZ devíti třetin Kladno vyhrálo šest (2+2+2), dvě dopadly smírně (1+0+1) a jednu vyhrála Plzeň (0+1+0). Do hlediště v Kladně přišlo celkem 8704 diváků, do plzeňského zatím 6095. Celkem = 14 799.


Synodalita pohledem papeže Františka :: Mystika-info\nSynodalita je pojem, který se začal hojně používat po II. vatikánském koncilu. Tímto termínem nejčastěji označujeme takový způsob jednání na všech úrovních církve, který odpovídá její vnitřní přirozenosti – je putujícím společenstvím, shromážděným okolo Krista.1\n1 Raban ve své knize vymezuje (zatím nejednoznačný) pojem synodality negativně i pozitivně. Negativní vymezení: „Synodalita neznamená převzetí parlamentního či demokratického principu, ani převzetí protikladu prvku komunitního vůči prvku autoritativnímu. Synodalita není oživením konciliarismu, autokefality či episkopality, která vylučuje papežovu suverenitu a neomylnost. Synodalita nestojí v opozici proti hierarchii.“ Synodalita je nedílnou součástí hierarchického uspořádání. „Znamená harmonizaci všech zakládajících prvků a sil v tajemství církve.“ MILOŠ RABAN, Sněm české katolické církve – obnova synodality, Vyšehrad, Praha 2000, s. 32.\nObnova synodality II. vatikánským koncilem\nII. vatikánský koncil poukázal na to, že církev je podstatně trojičním společenstvím. Tuto svou základní teologickou výpověď popsali otcové koncilu následujícími slovy: „Je jakási podobnost mezi jednotou božských osob a jednotou Božích dětí v pravdě a v lásce“ (GS 24) a „Bůh si však nepřál posvětit a spasit lidi jednotlivě s vyloučením jakéhokoli vzájemného vztahu, nýbrž chtěl z nich vytvořit lid“ (LG 9). Všichni věřící, ať už patří k hierarchii nebo k laikům, jsou si ve své důstojnosti rovni. Základní povolání každého věřícího je povolání ke svatosti, které se dosahuje dokonalostí vzájemné lásky (srov. LG 32, 40). Proto se v církvi jedná o prioritu bratrského vztahu.\nKoncil formuloval své dokumenty v období renesance trojiční spirituality. To, že se teologové první poloviny 20. století o trojiční teologii intuitivně zajímali, svědčí mimo jiné o tom, že její praktické důsledky v podobě spirituality společenství nabývaly v životě křesťanů v kontextu atomizujícího se socioprostoru na významu.2\n2 Srov. JAN BALÍK, Diecézní centra života mládeže, Paulínky, Praha 2010, s. 97.\nVýsledky tehdejšího bádání shrnuje italský laický myslitel Igino Giordani. Ježíš přišel „rozbít naši izolovanost. Neutvořil individualisty, ale společnost, což znamená organické soužití, pro které ustanovil zákon lásky. Osobnost se může se společností sladit tehdy, když se bude lidský kolektiv organizovat podle obrazu a podoby trojičního společenství. Když jeho soužití bude dokonalé, vyvrcholí v jednotě, která je plodem vykoupení. Bude to společnost a osobnost člověka podle podoby Trojice a jednoty Boha, kde láska je pramenem nekonečného odlišování i sjednocení se.“3\n3 IGINO GIORDANI, Božské dobrodružstvo, Nové mesto, Bratislava 1990, s. 35, 40.\nTam, kde se věří Božímu království, se rodí především nová forma komunity. Ježíš založil novou rodinu bratří a sester. V ní se nesmí objevit vláda jednoho nad druhým, ale pouze vzájemná láska a služba. Ježíš počítá i s konflikty, které učí řešit v duchu odpuštění a blahoslavenství. Jak ukazuje Ježíš, ale i Skutky apoštolů, takováto komunita má klíčové postavení v životě církve a spásy. Naskýtá se však otázka, zda vůbec takováto komunita v praxi existuje. Zda existující církevní komunity mají tuto kvalitu nebo se k ní alespoň blíží. Pokud ne, církev by se proměnila pouze v náboženská sdružení a spolky.4\n4 Srov. VLADIMÍR ŠOSTÁK, Nová skladba pastorácie. Eva Burgrová, Sabinov 2008, s. 169–172.\nAby byla tato pravda víry včleněna do života církve, bylo po koncilu uvedeno v život mnoho nástrojů (např. biskupská synoda, pastorační rady, kněžské rady). Mimo jiné bylo také poukázáno na důležitost otevřeného sdílení mezi všemi členy v církvi. V tomto ohledu stojí za to uvést aspoň jednu citaci: „Duchovní pastýři ať uznávají a podporují důstojnost a odpovědnost laiků v církvi; ať rádi využívají jejich moudrých rad. Od takového přátelského vztahu mezi laiky a jejich pastýři se může očekávat mnoho dobrého pro církev“ (LG 37).\nAvšak ten nejdůležitější přínos nejsou organizační změny, ale kvalita lidí, kteří církev tvoří. Toho si byl vědom koncilní papež Pavel VI., který mnohé reformy církve, v duchu koncilového učení, uskutečnil, a proto vyzýval: „Ducha koncilu bude pěstovat ten, kdo se bude snažit přinášet do katolického společenství více souladu, více bratrství, více lásky.“5\n5 PAVEL VI., Generální audience dne 5. ledna 1966, in: Insegnamenti di Paolo VI., Libreria Editrice Vaticana, Città del Vaticano 1966, sv. IV, s. 692–694.\nNa základě výše uvedeného je zřejmé, že synodalita se tedy dá vyjádřit jako žitá láska, která harmonizuje a pořádá nejprve život konkrétního člověka a pak i celé církve. Láska buduje církev a je jejím srdcem, jak vyznala sv. Terezie z Lisieux, kterou Jan Pavel II. prohlásil za učitelku církve právě jako odbornici na scientia amoris: „Pochopila jsem, že jenom láska udržuje údy církve v činnosti.”6\n6 Terezie od Ježíše, Autobiografické spisy (Dějiny duše), Vimperk 1991, s. 188.\nJan Pavel II. a spiritualita společenství\nNa biskupské synodě o laicích v roce 1987, která o vzájemném sdílení pojednávala, si Jan Pavel II. přál, aby synodalitas effectiva (synodalita jednající), o které je možno říci, že se i díky novému Kodexu kanonického práva úspěšně projevuje, se obohatila o synodalitas affectiva (synodalitu prožívanou).7 Jak tomu rozumět? „Synodalita je vlastností společenství, zahrnující jeho strukturní, efektivní a emotivní rozměr.“8 Synodalita – přizvat ke spolupráci a ke spoluodpovědnosti, přijmout svůj vlastní úkol v církvi – vyžaduje, aby byly ustaveny vhodné nástroje, byly zavedeny tomu odpovídající formy jednání a vše bylo naplněno duchem lásky, důvěry, jednoty, ochoty přijmout druhého, a pochopitelně i pokorou, která dokáže umenšit vlastní sebestřednou mentalitu.9 Termín sborové jednání, který může být s jistou nepřesností použit jako synonymum pro synodalitu, naznačuje, že běží o určitou harmonizaci všech v těle církve, která je nejen deklarována, ale též umožněna a pochopitelně i emotivně prožívána. Tak vysoce postavený požadavek bude patrně vždy narážet na lidskou úzkoprsost, samolibost a uzavřenost ve světě vlastních idejí. Reálný pohled na lidskou slabost ale nic nemění na tom, že se jedná o styl života, ke kterému se církev cítí být volána Duchem Svatým. Její uskutečňování záleží na „vůli a odvaze každé místní církve“,10 ale i na osobní snaze a zralosti každého jednoho věřícího.\n7 JAN PAVEL II., Závěrečná řeč na biskupské synodě o laicích, 31. 10. 1987, in: Insegnamenti di Giovanni Paolo II., X, 3, 1987, LEV 1988, s. 967.\n8 MILOŠ RABAN, c.d., s. 18.\n9 Srov. tamtéž, s. 18–22.\n10 Tamtéž, s. 33.\nJan Pavel II. se ke konci života chopil námi sledovaného tématu novým způsobem, když v Novo millennio ineunte (42–45) všechny členy církve vybídl, aby se soustředili na spiritualitu společenství, aby se církev stala „domovem a školou společenství“. Tato spiritualita se má stát formačním základem na všech úrovních výchovy, především se to však týká kněží, zasvěcených osob, pastoračních pracovníků a rodin. A pak pokračuje: „Nedělejme si iluze: bez této duchovní snahy by vnější nástroje společenství nebyly k ničemu. Staly by se bezduchými strukturami, spíše maskami, které společenství jen předstírají, než že by byly cestou k jeho vyjádření a růstu. Prostor společenství je třeba vytvářet a rozšiřovat každý den a na všech úrovních života každé místní církve. Společenství musí vyzařovat ze vztahů mezi biskupy, kněžími a jáhny, mezi duchovními pastýři a celým Božím lidem, mezi kněžími a řeholníky i mezi církevními sdruženími a hnutími.“11\n11 Stojí za připomínku, že Jan Pavel II. zde podtrhuje důležitost naslouchat laikům, a to také mladým: „Za tím účelem je vhodné osvojit si dávnou moudrost, která vybízela duchovní pastýře, aniž by jakkoliv zpochybňovala jejich autoritu, k intenzivnějšímu naslouchání Božímu lidu. Svatý Benedikt radí opatovi v jednom klášteře, aby se radil i s těmi nejmladšími mnichy:,Pán často vnukne mladšímu lepší nápad‘ (Řehole III,3).“ (NMI 45)\nVyvážená teologie kardinála Ratzingera – Benedikta XVI.\nKardinál Ratzinger jako teolog i jako prefekt Kongregace pro nauku víry se tématem synodality zaobíral z mnoha stran nesčetněkrát. Bylo by třeba jiné studie, která by objasnila dopodrobna jeho přístup k tomuto termínu a k jeho obsahu. Pro naši potřebu se omezíme pouze na krátký nástin jeho myšlenek o společenství církve.\nTeologové začátku 20. století vnímali nutnost dokončit I. vatikánský koncil, a to především ohledně oblasti učení o církvi jako takové. Termínem Tělo Kristovo se chtělo vyjádřit, „že církev není organizace, něco strukturálního, právnického, institucionálního, byť to také je, ale že je organismem, živou skutečností. My všichni křesťané jsme společně živým Tělem církve. My, spolu s Kristovým já.“ Další pojem, který byl teology použit, je „kolegialita“, která vyjadřuje, „že všichni biskupové společně jsou pokračováním Dvanácti, a každý z nich je nosným prvkem církve společně s tímto velkým Tělem“.12 Ježíšem zamýšlené společenství tedy není nějakou amorfní skupinou. V jeho středu je pevně ustanovené jádro Dvanácti. Jejich prvním úkolem je prostě vytvářet mezi sebou společenství, které se má rozšířit na každého člověka, na celý svět.13 V dopisu biskupům O některých aspektech církve jako společenství z roku 1992 nastínil kardinál Ratzinger důležitost spojení lidského a božského prvku v ekleziologii společenství.14 Připomněl, že církev je ve své podstatě tajemství, které teologie popisuje různým způsobem.15 Nikdy není možné vnímat jeden termín, který vystihuje něco z církve, jako celistvý, ale je nutné ho doplňovat o další pohledy. Pokud tedy II. vatikánský koncil hovořil o církvi jako o communiu, je třeba zároveň doplňovat obsah tohoto termínu, integrovat Boží lid, mystické Tělo Kristovo, církev jako svátost atd. Reálné společenství má původ ve víře a vyjadřuje ve své podstatě osobní sjednocení každého člověka s Trojicí a s druhými lidmi. Toto společenství se prožívá v různém stupni, v plnosti bude prožíváno až v eschatologickém naplnění. Termín společenství má dle biblického učení a tradice vždy dvojí rozměr: vertikální – společenství s Bohem – a horizontální – společenství mezi lidmi. Proto je společenství na prvním místě vždy darem Božím, který člověk může přijmout. Společenství je současně viditelné i neviditelné. Je tedy něčím víc než pouhou sociologickou hodnotou či psychologickým prožitkem. Je účastí na Boží přirozenosti. Proto počítá se svátostným společenstvím, které se uskutečňuje uprostřed a prostřednictvím viditelné církve. To je důvod, proč se v tradici církve neustále zdůrazňuje, že zdrojem, prožitkem, vrcholem společenství je eucharistie. V ní se uskutečňuje viditelným způsobem to, co je neviditelné a co je možno objevit jen skrze víru – společenství s Kristem. Prožívané společenství je tedy plodem Ducha Svatého, který působí v lidech a sjednocuje je. Bez viditelné církve není možno prožívat skutečný rozměr společenství, který je Božím darem. Vzájemná solidarita všech členů církve – společenství svatých – naznačuje, že pro reálné společenství neexistují hranice smrti, a má tedy přesažný rozměr. Celá církev je společenstvím. Analogicky však hovoříme o společenství jako o místní církvi (v diecézi) či o farním společenství nebo o malém církevním společenství. Církev je ve své celistvosti a univerzalitě ontologickou realitou, kterou různým způsobem prožíváme. Proto univerzální církev není federací místních církví a jednotlivé místní malé společenství nemůže žít bez kontaktu s celkem. Církev se sice uskutečňuje v konkrétním místním společenství, ale skutečnost církve místní společenství nekonečně převyšuje. Je tedy zřejmé, že místní společenství lidí shromážděných v Ježíšově jménu (Mt 18,20) aktualizuje některé rozměry církve, ale ke své plnosti potřebuje napojení na univerzální církev a vyžaduje službu biskupa (kněze), aby se uprostřed lidského společenství mohlo uskutečnit slavení eucharistie. „Biskup je viditelný princip a základ jednoty v místní církvi.“16 Pochopitelně za podmínky, že udržuje kolegiální spojení s nástupcem Petra, který zajišťuje požadavek jednoty pro celou církev. Jedna církev se projevuje v mnohosti forem života, charismat, liturgických tradic, způsobu apoštolátu apod. Diferencovaná mnohost je dar, který umožňuje rozvíjet nejrůznější charismata.\n12 BENEDIKT XVI., Promluva na setkání s římskými kněžími, 17. 2. 2013.\n13 Srov. JOSEPH RATZINGER, Církev jako společenství, Zvon, Praha 1994, s. 15–16.\n14 KONGREGACE PRO NAUKU VÍRY, Lettera ai vescovi della Chiesa Cattolica su alcuni aspetti della Chiesa intesa come comunione, 1992, in: Enchiridion Vaticanum 13, Edizioni Dehoniane Bologna, Bologna 1996, s. 927–953.\n15 Zde je na místě podotknout, že dalším termínem je synodalita, a že církev současnosti je na cestě dozrávání vztahu mezi synodalitou a primátem.\n16 Tamtéž, s. 13.\nFrantiškovy akcenty ohledně synodality – kultura setkávání\nSoučasný papež František nepochybuje o tom, že v církvi se musí na všech úrovních jít společně: lid, biskupové i papež.17 V Assisi řekl: „Pastorační rady jsou nezbytné! Biskup nemůže řídit diecézi bez pastoračních rad. Farář nemůže vést farnost bez pastoračních rad. Jsou zásadní.“18\n17 Srov. FRANTIŠEK, Intervista di Antonio Spadaro, Civiltà Cattolica, 2013, III 449–477 (19. září 2013).\n18 TÝŽ, Setkání s diecézním společenstvím, Assisi 4. 10. 2013.\nTakovýto styl života vyžaduje strukturální změny v životě církve, které jsou neustálým procesem. Zaniknutí přežitých struktur a vzniku nových se papež neobává, ba naopak je jim otevřen.19 Dokládá to například jeho vyjádření, že „ženský génius je (i v církvi) nezbytný na místech, kde se přijímají důležitá rozhodnutí, kde se vykonává autorita“.20 Zároveň je Bergoglio přesvědčen, že změny struktur nemohou být „plodem studia organizace funkčního církevního zřízení, z čehož by vyplynula reorganizace statická“, ale že jsou „důsledkem misijní dynamiky“. A důvod? „To, co mění srdce křesťanů a čím padají přežité struktury, je právě misijní charakter. Z toho plyne důležitost paradigmatické misie.“21 Jako ve více ohledech, i zde je věrným žákem Henri de Lubaca, který ve svých Meditacích o církvi hovoří o důležitosti rozlišování a stálé obměny vnějších nástrojů, ale dospívá ke konstatování, že skutečná plodnost církve není zaručena vnějšími podmínkami, ale svatostí jejích členů, která se tolik nestará o to vnější, ale z víry žije, a to radikálně a v takových podmínkách, jaké jsou.22\n19 To dosvědčuje i ustanovení komisí, které mají reorganizovat Římskou kurii.\n20 FRANTIŠEK, Intervista di Antonio Spadaro, c.d.\n21 TÝŽ, Promluva k zástupcům episkopátů Latinské Ameriky (CELAM), Rio de Janeiro, 28. 7. 2013, česky in: PAPEŽ FRANTIŠEK, Prosím o přátelský dialog, Euromedia Group, k. s. – Ikar, Praha 2013, s. 126.\n22 Srov. HENRI DE LUBAC, Meditace o církvi, Karmelitánské nakladatelství, Kostelní Vydří 2010, s. 136–140.\nKdyž pozorně pročteme vše, co od doby kněžství současný papež napsal, zjistíme, že mu nikdy nešlo a ani dnes nejde především o teologickou formulaci, o vnější struktury či o komunikační metody, ale že se soustřeďuje na reálně prožívané tajemství církve, synodalitu. Proto se zaměřuje na vnitřního ducha evangelia, ducha uskutečňované lásky v životě každého pokřtěného, tedy na základní vlastnost synodality. Z téhož důvodu najdeme v jeho díle především upozorňování na různá pokušení, pojednání o překonávání praktických překážek, neustálé motivování ke skutečnému lidskému a křesťanskému bratrství, ke kultuře setkávání a neustálou výzvu, aby se v církvi vše posuzovalo a organizovalo na základě paradigmatu misie.\nKdyž se v roce 1998 stal arcibiskupem Buenos Aires, vytyčil svůj program ve čtyřech bodech: vytváření otevřených a bratrských společenství; co největší zapojení připravených laiků; hledání způsobů, jak seznámit s evangeliem každého obyvatele města; péče o chudé a nemocné. Kromě toho vybízel kněze a laiky k tomu, aby pracovali společně.\nJak vysvítá z jeho slov, významnou událostí jeho života bylo V. plenární zasedání latinskoamerických biskupů v Aparecidě (Brazílie) v roce 2007. Jeho kolegové biskupové mají za to, že interpretace evangelia, jak ji prožíval a promýšlel, na něm našla široký ohlas. V jednotlivých částech dokumentu, který na zasedání vznikl, můžeme najít mnoho témat, která dnes František svým stylem života a svými promluvami vnáší do celé církve. Pro něj osobně byl nejdůležitější prožitek uskutečněné synodality, který na zasedání biskupové zakoušeli. Jednalo se o zkušenost konfrontace pastoračních starostí mezi přítomnými, a to v modlitebním prostředí Božím lidem neustále navštěvované poutní svatyně.23\n23 Srov. FRANTIŠEK, Promluva k zástupcům episkopátů Latinské Ameriky (CELAM), Rio de Janeiro, 28. 7. 2013, česky in: PAPEŽ FRANTIŠEK, Prosím o přátelský dialog, s. 124–125.\nV roce 1984 napsal jako provinciál argentinských jezuitů pojednání o Obviňování sebe sama. Jako biskup tento spisek nabídl v roce 2005 své diecézi, když v ní probíhala synoda. Připojil k němu několik jasných slov úvodu: „Nemluvit o druhém špatně. Pomlouvání škodí duchu jednoty církve. Kritizování nás vede k tomu, že se zaměřujeme na chyby druhých, a tak se považujeme za lepší.“ A uzavřel ho vytyčením léku: „Proti tomuto duchovnímu zlu, jímž je pomlouvání druhých, nabízí křesťanská tradice praxi obviňování sebe sama.“24 V pojednání, ve kterém rozvíjel úvahy Dórothea z Gazy, hovoří o duchovní cestě, která je spojena s nutností zbavit se podezírání druhých, protože zlý duch se jeho prostřednictvím snaží rozdělovat. A jaký prostředek k tomu zvolit? Cestu antiindividualismu a vytváření rodinného klimatu, čehož lze dosáhnout právě sebeobviňováním – uznáním vlastní hříšnosti a ubohosti, strhnutím masky, ponížením se před druhým. Výsledkem je ale očištění, vnitřní svoboda a pokora, protože, „kdo obviňuje sám sebe, vytváří prostor pro Boží milosrdenství“.25\n24 Jorge Mario Bergoglio, Pokora, cesta k Bohu, Paulínky, Praha 2013, s. 7–9.\nJako biskup se pochopitelně často obracel na kněze a varoval je před klerikalismem, tedy karikaturou náboženského života, kterou vnímá v tom, že kněz nebo biskup se staví nad ostatní věřící a chová se stylem: „Tady rozkazuji já.“ Svůj postoj vysvětluje: „Katolická církev je celá Božím lidem, včetně kněží. Když biskup nebo farář vede farnost nebo diecézi, musí naslouchat svému společenství a tak činit rozhodnutí a vést věřící.“26\n26 SAVERIO GAETA, Papež František. Život a výzvy, Paulínky, Praha 2013, s. 60.\nZdá se, že touha vytvářet podmínky pro kulturu setkávání, jak sám říkává, je jeho velkou starostí. V roce 2010 o tom promlouval s rabínem Skorkou: „Dialog se rodí z úcty k druhému člověku, z přesvědčení, že ten druhý nám má co říct. Předpokládá, že ve svém srdci uvolníme místo pro jeho postoje, jeho názory a návrhy řešení. Rozmluva mezi dvěma osobami vyžaduje srdečné přijetí druhého, a ne jeho předběžné odsouzení. Abychom mohli vést dialog, musíme odbourat obranné mechanismy, otevřít dokořán dveře našich domovů a nabídnout lidskou vřelost.“27\n27 Jorge Bergoglio – ABRAHAM Skorka, O nebi a zemi, Paseka, Praha – Litomyšl 2013, s. 11–12.\nJe pochopitelné, že v této své životní linii pokračuje i jako papež a často se k tématu opravdové lásky vrací.28 Filosoficko-teologické zdůvodnění přináší v encyklice Lumen fidei: „Člověk žije vždy ve vztahu. Přichází od druhých, patří k druhým, jeho život se stává větším v setkání s druhými. Rovněž samo poznání, samo vědomí sebe sama je vztahové a pojí se k druhým. Poznání nás samých je možné, pouze když máme účast na větší paměti. Láska, která je Duch a přebývá v církvi, uchovává jednotu všech dob a činí z nás Ježíšovy současníky, čímž nás na naší cestě víry vede“ (LF 38).\n28 Velice často téma vzájemné lásky, odpuštění, nepomlouvání atd. zaznívá při jeho homiliích během ranních mší svatých v kapli v Domě sv. Marty; např. 13. 6. 2013: „Není nutné chodit za psychologem, abychom věděli, že kdo sráží druhého, dělá to proto, že sám nedokáže růst a – aby se cítil,Někým‘ – potřebuje ponížit druhého. Je to škaredý mechanismus. A Ježíš ve vší prostotě říká:,Nemluvte špatně jeden o druhém. Nepomlouvejte se. Nesrážejte se.‘ Vždyť přece jdeme všichni po stejné cestě.“ Nebo 13. 9. 2013: „Ti, kteří žijí posuzováním a pomlouváním druhých, jsou pokrytci. Nemají sílu a odvahu pohlédnout na své vlastní nedostatky. Pán tu neplýtvá mnoha slovy. Později řekne, že ten, kdo ve svém srdci nenávidí bratra, je vrah. Také apoštol Jan to jasně říká ve svém prvním listu – kdo svého bratra nenávidí, je ve tmě; kdo soudí svého bratra, je ve tmě.“ a také v promluvách před nedělní modlitbou Anděl Páně, např. 15. 9. 2013: „V čem je nebezpečí? V tom, že se domníváme, že jsme spravedliví a soudíme druhé. Pokud v našem srdci není milosrdenství, radost odpuštění, nejsme ve společenství s Bohem, třebaže dodržujeme všechna přikázání, neboť láska zachraňuje, a nikoli pouhé dodržování předpisů. Láska k Bohu a k bližnímu je naplněním všech přikázání. Nyní vás poprosím o jednu věc. Mlčky nyní každý pomysleme na nějakého člověka, s nímž nevycházíme dobře a se kterým se nemáme rádi. Pomysleme v této chvíli mlčky na tohoto člověka. Modleme se za něho a staňme se vůči němu milosrdnými.“\nZ pochopitelného důvodu hovoří na téma uskutečňování lásky biskupům, vždyť na nich jako na prvních záleží, jakým stylem života církev pulzuje. Na setkání s italskými biskupy 23. května 2013 řekl: „Nejsme vyjádřením nějaké struktury nebo organizační nezbytnosti. Služba naší autority je povoláním k tomu, abychom byli znamením přítomnosti a působení zmrtvýchvstalého Pána a budovali tudíž komunitu v bratrské lásce. Není to však samozřejmé. I ta největší láska, pokud není soustavně živena, se otupuje a uhasíná. Nedostatečná bdělost způsobuje vlažnost Pastýře, činí ho nevšímavým, zapomnětlivým ba dokonce nesnášenlivým, svádí jej perspektiva kariéry, lichá touha po penězích a kompromisy s duchem tohoto světa, činí jej lenivým, přetváří jej na funkcionáře, statutárního klerika, který se více stará o sebe, organizaci a struktury než o pravé dobro Božího lidu.“29\n29 FRANTIŠEK, Meditace na setkání s italským episkopátem, 23. 5. 2013.\nKdyž hovořil v katedrále v Riu de Janeiro při mši pro biskupy, kněze, řeholníky a seminaristy, nejprve zdůraznil, že na začátku povolání každého, kdo zasvětil svůj život duchovní službě, stálo osobní zavolání Bohem. Toto povolání s sebou nese poslání plně se věnovat věci evangelia, hlásat evangelium a doprovázet druhé, zvláště mladé, na jejich cestě víry. Pak přešel k tomu, že se s tím pojí i povolání „šířit kulturu setkávání“. V době, kdy „se zdá, že mezilidské vztahy některých lidí jsou řízeny dvěma moderními dogmaty, jimiž jsou výkonnost a pragmatismus,“ je důležité být „služebníky společenství a kultury setkávání!“30\n30 TÝŽ, Homilie k biskupům, kněžím, řeholníkům a seminaristům, Rio de Janeiro, katedrála sv. Sebastiána, 27. 7. 2013, česky in: PAPEŽ FRANTIŠEK, Prosím o přátelský dialog, s. 73–78.\nPro pochopení, co pod synodalitou František vnímá, je vhodné zastavit se především u dvou promluv, které pronesl k biskupům během apoštolské cesty do Brazílie v červenci 2013.31 Jedná se rozsáhlé a velice provokativní texty.\n31 TÝŽ, Promluva k biskupům Brazílie, 27. 7. 2013; Promluva k zástupcům episkopátů Latinské Ameriky (CELAM), Rio de Janeiro, 28. 7. 2013, česky in: PAPEŽ FRANTIŠEK, Prosím o přátelský dialog, s. 79–98.\nPředně jim nabídl zpytování svědomí, které by mohlo beze změny být nazváno zpytováním svědomí ohledně synodality. Pro jeho naléhavost ho přinášíme v nezkrácené formě.\n„Vodítko stavu diecézí:\n1. Snažíme se o to, aby práce naše i našich kněží byla spíše pastorační než administrativní? Kdo má hlavní prospěch z církevní práce? Církev jako organizace, nebo Boží lid jako celek?\n2. Překonáváme pokušení věnovat reaktivní pozornost složitým problémům, které vznikají? Vytváříme pro-aktivní návyk? Prosazujeme prostory a příležitosti, kde by se mohlo projevovat Boží milosrdenství? Jsme si vědomi odpovědnosti za přehodnocování pastoračních aktivit a funkčnosti církevních struktur a usilujeme přitom o dobro věřících i společnosti?\n3. Umožňujeme věřícím laikům, aby měli podíl na misijním poslání? Nabízíme Boží slovo a svátosti s jasným vědomím a přesvědčením, že se v nich projevuje Duch Svatý?\n4. Je pastorační úsudek obvyklé kritérium a využíváme při něm diecézních rad? Jsou tyto rady, včetně rad farních, pastoračních i ekonomických, skutečným prostorem pro účast věřících laiků na pastoračních poradách, na organizaci pastorace a na pastoračním plánování? Dobré fungování rad je rozhodující. Myslím, že jsme v tomto ohledu velmi pozadu.\n5. Máme my pastýři, biskupové i kněží, povědomí a přesvědčení o misijním poslání věřících a dáváme jim svobodu, aby na své cestě učedníků rozpoznávali misijní poslání, které jim Pán svěřuje? Podporujeme je a provázíme, překonáváme přitom všechna pokušení manipulace či nemístného ovládání? Máme stálou ochotu připouštět si otázky při hledání dobra církve a jejího misijního poslání ve světě?\n6. Cítí se pastorační pracovníci a věřící obecně být součástí církve? Identifikují se s ní a přibližují ji těm pokřtěným, kteří se od ní vzdálili?“32\n32 TÝŽ, Promluva k zástupcům episkopátů Latinské Ameriky (CELAM), Rio de Janeiro, 28. 7. 2013, česky in: PAPEŽ FRANTIŠEK, Prosím o přátelský dialog, s. 127–128; zvýraznění autor článku.\nSám papež konstatuje, že výše nastíněné zkoumané postoje vyžadují konverzi a reformu, což je proces, který je nutno s odvahou a odpovědností nastoupit.\nNa této cestě existují pokušení, která ohrožují současnou církev. Sem zařadil:\nideologizaci – nebezpečí interpretovat evangelium pouze teoreticky, bez propojení s realitou, vnímat je pouze pod zorným úhlem sociálních věd či psychologie, přinášet netělesnou spiritualitu či restaurovat formy, které už ztratily význam;\nfunkcionalismus – usilování o statisticky ověřitelné výsledky;\nklerikalismus – pohodlné svalování odpovědnosti na klerika.\nJaké priority pro církev vidí?\n– Důraz klade na programovou a paradigmatickou misii, poslání hlásat evangelium všem.\n– Ta vyžaduje kvalifikovanou formaci – biskupů, kněží, řeholníků a laiků, která jim umožní ponořit se do lidskosti, vnášet do ní světlo evangelia a vytvářet praktickou blízkost a setkání. Ne pastorace na distanc, upřednostňující principy, ale pastorace plná mateřské něhy a milosrdenství, která dokáže rozehřát srdce a která není pohlcena uspěchaností a výkonností, ale dokáže s lidmi kráčet v klidu a v trpělivosti.\n– Biskup nesmí mít „psychologii knížat“, ale má být mužem evangelia, který má vzhledem k svému lidu stát „vpředu, aby ukazoval cestu, nebo uprostřed, aby udržoval jednotu a bránil vybočení ze směru, anebo vzadu, aby nikdo nezůstával pozadu, ale také a hlavně proto, že stádce samo dokáže zacítit nové cesty“.33\n33 Tamtéž, s. 134.\n– Kolegialita a solidarita v rámci biskupské konference umožňuje výměnu svědectví, sbližování lidí v různosti. Jen tak bude vytvořeno skutečné „společenství (jež) je jako plátno, které je třeba trpělivě a vytrvale tkát, a postupně ukazovat východiska, aby se stalo co nejširší pokrývkou. Pokrývka, která by byla utkaná jen z několika vláken, by nikoho nezahřála.“34\n34 TÝŽ, Promluva k biskupům Brazílie, 27. 7. 2013, česky in: PAPEŽ FRANTIŠEK, Prosím o přátelský dialog, s. 93.\nV apoštolské exortaci Evangelii gaudium vícekrát zdůrazňuje, jak je důležité společné hledání ve vzájemné lásce. Mimo jiné klade důraz na postavu biskupa, když píše: „Biskup musí ve své diecézní církvi vždycky favorizovat misionářské společenství a sledovat tak ideál prvních křesťanských společenství, v nichž věřící měli jedno srdce a jednu duši (srov. Sk 4,32). Proto je někdy vpředu, aby ukazoval cestu a podporoval naději lidu, jindy je svojí jednoduchou a milosrdnou blízkostí prostě uprostřed všech, a za určitých okolností bude muset jít za lidem, aby pomohl těm, kteří zůstali vzadu, a také proto, že stádce má svůj čich pro rozpoznání nových cest. Ve svém poslání favorizovat dynamické, otevřené a misionářské společenství bude muset stimulovat a usilovat o zralost účastnických organismů navržených Kodexem kanonického práva i dalších forem pastoračního dialogu. Má také podněcovat a toužit po tom, aby vyslechl všechny, a ne jenom ty, kteří jsou ochotni mu neustále skládat komplimenty. Cílem těchto účastnických procesů nebude hlavně církevní organizace, nýbrž misionářské přání dosáhnout ke všem.“35\n35 TÝŽ, Evangelii gaudium, s. 31.\nJako shrnutí zmiňovaných Františkových příspěvků lze uvést následující citaci: „Výsledek pastorační práce se neopírá o bohatství zdrojů, ale o tvořivost lásky. Samozřejmě, že vytrvalost, námaha, práce, plánování a organizace mají smysl, ale především je potřeba vědět, že síla církve nesídlí v ní samé, ale že se ukrývá v hlubině Božích vod, do nichž je povolána spustit sítě.“36\n36 TÝŽ, Prosím o přátelský dialog, s. 84.\nPro úplnost je třeba dodat, že papež František vnímá, že kultura setkávání není úkol jen pro křesťany, pro život církve, ale že se jedná o poslání, které dalekosáhle překonává hranice církve a platí pro každou lidskou osobu. Na příslušníky církevních hnutí se obrátil s výzvou: „Svojí vírou máme vytvářet kulturu setkání, kulturu přátelství, kulturu, kde nacházíme bratry a kde můžeme mluvit také s těmi, kteří nesmýšlejí jako my, i s těmi, kdo věří jinak a kdo nemají stejnou víru jako my. Ti všichni s námi však mají něco společné: jsou obrazem Božím, jsou dětmi Božími. Setkávat se s každým, aniž bychom vyjednávali o své příslušnosti. I s chudými, což je důležité.“37\n37 TÝŽ, Promluva na setkání s církevními hnutími, 20. 5. 2013.\nS tímto poselstvím se obrátil v Riu de Janeiro i na politiky, kterým nejprve připomněl, že lidské jednání potřebuje brát na zřetel celého člověka, i s jeho transcendentálním přesahem. Tento integrální humanismus, který vnímá člověka ve všech rozměrech jeho bytí, čerpá svou inspiraci z evangelia. Pak pokračoval výzvou: „Jediný způsob, jak růst jako osobnost, rodina či společnost, jak pokročit v životě národů, je kultura setkávání. Kultura, do níž může každý něco dobrého vložit a z níž na oplátku může něco dobrého získat. Druhý člověk mi vždy může něco dát, pokud se k němu dokážu přiblížit v otevřeném a ochotném postoji, bez předsudků. Buď dnes vsadíme na dialog a na kulturu setkávání, anebo všichni prohrajeme.“38\n38 TÝŽ, Promluva k představitelům politiky a kultury, Rio de Janeiro, 27. 7. 2013, česky in: PAPEŽ FRANTIŠEK, Prosím o přátelský dialog, s. 104.\nPročítání papežových textů ukazuje, že František je muž reality a vidí, že se o tomto tématu již mnoho napsalo a mnoho diskutovalo, proto je třeba spíše sestoupit z pohodlného zátiší počítače či konferenční místnosti a lásku, která je základem synodality, se učit praktikovat v reálném životě. Jde tak ve šlépějích svých předchůdců, a i když hovoří jinými termíny a možná lapidárněji, přesto mu jde o totéž: aby církev byla více skutečnou rodinou, ve které se sdílí radost z víry a každodenně se vede boj o osobní pravdivost v lásce. A ještě k jednomu zjištění mohl čtenář dospět. Ve svých promluvách se František nestaví stranou, jako by se ho řečené netýkalo, nýbrž staví se po bok těch, ke kterým hovoří jako jeden z nich, jako ten, pro kterého platí vyřčené stejně tak, jako pro každého druhého. Jistě právě proto, že to, co říká, bere nejprve sám na sebe, neustále překvapuje svou snahou vytvářet s druhými lidmi osobní vztahy a být nablízku všem na nejrůznějších periferiích současného světa.


ZÁBRODÍ - mobilheim - Mojechaty.cz\nCena: 5.800 Kč/týden\nUmístění: 2 km Červený Kostelec, v obci Zábrodí - v chatové oblasti campu Brodský\nVybavení interiéru: V jedné místnosti - kuchyňka - základní vybavení - el. vařič s troubou, nádobí, lednice, jídelní stůl a židle, TV, 4 lůžka. Soc. zařízení - sprchový kout + WC. Vstup je zvenku - viz foto. Topení přímotopy\nObchod: 500 m, další 3 km Červený Kostelec\nRestaurace: 200 m Camping Brodský - možnost zajištění polopenze i plné penze\nKoupání: 30 m rybník, 12 km nádrž Rozkoš\nRybolov: 30 m rybník, 12 km nádrž Rozkoš