Anerkendelse får seniorer til at hænge ved - PDF\nDownload "Anerkendelse får seniorer til at hænge ved"\n1 Anerkendelse får seniorer til at hænge ved 43 procent af de ansatte i vandforsyningen er over 60 år gamle. Dermed ligger branchen langt over landsgennemsnittet på syv procent seniorer. Landets yngste branche er udgivelse af computerspil og anden software, hvor kun to procent af de ansatte er ældre end 60 år. Det viser en opgørelse af ældre-andelen blandt ansatte indenfor en lang række fag og brancher foretaget af Ugebrevet A4. ANALYSE-BUREAU I UGEBREVET A4 PUBLICERET I UGEBREVET A4 I NR.: 2011_14 DATO: LINK TIL ARTIKEL I Anerkendelse får seniorer til at hænge ved Må benyttes ved tydelig kildeangivelse af Ugebrevet A4 og analyseinstituttet.\n2 Branche Vandforsyning Organisationer og foreninger Varmeforsyning Udlejning af erhvervsejendomme Boligudlejning Voksenundervisning mv Lokaltog, bus og taxi mv. 7 Ejendomshandel og udlejning Biblioteker, museer mv Radio- og tv-stationer 10 Kultur, fritid og anden service Gasforsyning Indvinding af grus og sten Ejendomsmæglere mv Agenturhandel Videregående uddannelsesinstitutioner Skovbrug Gymnasier og erhvervsfaglige skoler Fiskeri Lotteri og andet spil Renovation og genbrug Kreditforeninger mv Offentlig administration Arkitekter og rådgivende ingeniører 11 Uoplyst aktivitet Uoplyst aktivitet Elforsyning Læger, tandlæger mv Kloak- og rensningsanlæg Engrosh. med korn og foderstof Forsikring og pension Olieraffinaderier mv. Ansatte i alt Antal 60+ Andel 60+ i %\n3 69001 Advokatvirksomhed Fremst. af skibe og andre transportmidler Regional- og fjerntog Private husholdninger med ansat medhjælp Læder- og fodtøjsindustri Trykkerier mv Anden engroshandel Engrosh. med andre maskiner Grundskoler Forlag Skibsfart Anlægsentreprenører Beklædningsindustri Teater, musik og kunst 6 Finansiering og forsikring Betonindustri og teglværker Forlystelsesparker og andre fritidsaktiviteter Fragtvognmænd og rørtransport 9 Offentlig administration, undervisning og sundhed Glasindustri og keramisk industri Forskning og udvikling Legetøj og anden fremstillingsvirksomhed Fremst. af medicinske instrumenter mv Papirindustri Byggeentreprenører Rejsebureauer Anden videnservice Fremst. af maling og sæbe mv. TOT Erhverv i alt Tekstilindustri Fremst. af andre maskiner Hospitaler Reparation og installation af maskiner og udstyr\n4 11000 Drikkevareindustri Revision og bogføring Fremst. af metal Forsvar, politi og retsvæsen mv. 8 Erhvervsservice Metalvareindustri Virksomhedskonsulenter Fremst. af basiskemikalier 2 Industri, råstofindvinding og forsyningsvirksomhed Hjælpevirksomhed til transport Træindustri Engrosh. med føde-, drikke- og tobaksvarer Fremst. af ledninger og kabler Pengeinstitutter Finansiel service Mejerier Bilværksteder mv Møbelindustri Plejehjem mv Reparation af husholdningsudstyr Ejendomsservice, rengøring og anlægsgartnere 3 Bygge og anlæg Detailh. med tekstiler og husholdningsudstyr mv Bygningsinstallation Bilhandel Anden fødevareindustri Murere og anden specialiseret bygge- og anlægsvirksomhed samt forberedende byggepladsarbejde 1 Landbrug, skovbrug og fiskeri Plast- og gummiindustri Fremst. af motorkøretøjer og dele hertil Sport Vagt og sikkerhedstjeneste\n5 4 Handel og transport mv Fremst. af andet elektronisk udstyr Engrosh. med tekstiler og husholdningsudstyr Udlejning og leasing af materiel Specialbutikker med fødevarer Fremst. af elektriske motorer mv Fremst. af husholdningsapparater, lamper mv Landbrug og gartneri Bygningsfærdiggørelse Post og kurertjeneste Fiskeindustri Slagterier Daginstitutioner og dagcentre mv Detailh. med beklædning og fodtøj Arbejdsformidling og vikarbureauer 5 Information og kommunikation Anden operationel service Luftfart Engrosh. med it-udstyr Frisører, vaskerier og andre serviceydelser Tobaksindustri Fremst. af motorer, vindmøller og pumper Reklame- og analysebureauer Fremst. af computere og kommunikationsudstyr mv Medicinalindustri Rensning af jord og grundvand Service til råstofindvinding Dyrlæger Indvinding af olie og gas Hoteller mv Internethandel, postordre mv Internationale organisationer og ambassader Telekommunikation\n6 62000 It-konsulenter mv Detailh. med kultur- og fritidsprodukter Bagerier, brødfabrikker mv Informationstjenester Produktion af film, tv og musik mv Tankstationer Restauranter Supermarkeder og varehuse mv Detailh. med forbrugerelektronik Udgivelse af computerspil og anden software\nBeskæftigelsespotentiale blandt uddannede lærere\nBeskæftigelsespotentiale blandt uddannede lærere AE har set nærmere på hvor mange uddannede lærere, der er ansat uden for grundskolen. Mere end 17.000 uddannede lærere, der hverken var ansat i offentlige\n17/09/14. Fødevareklyngens direkte og indirekte betydning. Rapport udarbejdet for Landbrug & Fødevarer\n17/9/14 Fødevareklyngens direkte og indirekte betydning Rapport udarbejdet for Landbrug & Fødevarer For information on obtaining additional copies, permission to reprint or translate this work, and all\nOktober 2014 Danske deltidslandbrugs samfundsøkonomiske betydning Highlights Der er ca. 30.000 deltidslandbrug i Danmark. De yder tilsammen et betydeligt bidrag til samfundsøkonomien. Værdien af deltidssegmentets


Borgerservice - Forbundet Kultur og Information\nForbundet mener: Folkebiblioteker og borgerservice skal være tydeligt differentierede tilbud\nForbundet Kultur og Information mener, at det skal være synligt for borgeren, at borgerservice og bibliotek er to forskellige tilbud, da borgerservice udfører en myndighedsopgave, mens biblioteket er et frit tilbud. Biblioteket kan imidlertid godt understøtte borgerserviceopgaven, herunder f.eks. i forhold til at oplyse om de digitale muligheder og gøre borgerne selvhjulpne i den forbindelse.\nForbundet Kultur og Information opfordrer til, at der lokalt tages stilling til, hvordan biblioteket fortsat kan være et synligt og differentieret tilbud, hvis borgerservice rykker ind under samme tag. Herunder bør man overveje, hvordan lokalefaciliteterne bedst udnyttes, så der er en tydelig forskel mellem de to tilbud, herunder så borgerne kan forvente diskretion i forbindelse med følsomme spørgsmål.


Poul Michaelsens Automobiler A/S | Nordea Finans\nPoul Michaelsens Automobiler A/S\nDen største udfordring for bilbranchen netop nu, er overgangen fra benzin- og dieselbiler til i stedet at køre el-biler og mere miljørigtige biler. Det faktum har været med til at inspirere Poul Michaelsens Automobiler A/S til at gå hele vejen og bygge om til et bæredygtigt bilhus, for at få brugt den grønne energi bedst muligt, siger Johan Michaelsen, daglig leder og partner i en familieejet bilvirksomhed i tre generationer med 25 ansatte fordelt på to salgssteder, i Køge og Roskilde. Vi tog en snak med Johan for at høre om deres grønne omstilling, og hvad der skal til for at blive et bæredygtigt bilhus anno 2019.\nHvilke udfordringer ser kunderne i valget af en mere miljørigtig bil?\nNu har vi solgt el-biler siden 2011, og kundernes store udfordringer i valget af en mere miljørigtig bil er henholdsvis el-bilens rækkevidde samt hvor og hvor ofte den skal lades op. Og her skal vi ud at bryde med nogle vaner. El-bilejeren kan ikke bare køre over på en tankstation, tanke op, og så køre 500 kilometer. Til gengæld er fordelen ved en el-bil, at man slipper for turen på tankstationen og i stedet får sin el eller ”brændstof” derhjemme.\nHvad betyder de her udfordringer forretningsmæssigt for jer?\nForretningsmæssigt betyder det, at vi skal sælger bilerne på en anden måde og tænke bæredygtighed ind i salget. Det er vigtigt, at vi er eksperter på området og kan rådgive kunderne. Vi gør derfor meget ud af at vores højtuddannede mekanikere i samspil med importøren lærer teknologien rigtig godt at kende. Derudover sender vi vores sælgere på relevante kurser og holder os hele tiden opdateret på den nyeste viden inden for området.\nHvad har I helt konkret gjort for at integrere bæredygtighed i jeres forretning?\n"Vi har rustet os til fremtiden og fået bygget et helt nyt biludstillingshus med bæredygtige elementer, som kan understøtte vores salg af el-biler i mange år frem."\n- Johan Michaelsen, daglig leder og partner i PMA Biler A/S\nHelt konkret har vi sørget for LED-lys over det hele, så vi bruger mindst mulig strøm. Vi har top-isoleret, så vi bruger mindst mulig energi på at varme op, vi har investeret en kvart million i et biovaskeanlæg til vaskehallen for at bruge mindre vand. Hvor vi normalt ville bruge 80 liter vand for at vaske en bil, der bruger vi nu 40 liter vand. Derudover skal vi have nogle helt nye lade-standere, som vil være tilgængelige for vores kunder. Ud over at give el-bilerne strøm, kan de også låne strøm ud til el-netværket om aftenen, hvor der er peak-områder.\nEr investeringen også økonomisk bæredygtig?\nDet er en strategisk, langsigtet investering, vi har lavet. Vi vil gerne være en del af den tendens, der er i samfundet i øjeblikket og også i fremtiden. Som Nissan el-bilforhandler, der synes vi, at det er den position, vi skal have, når vi ved, at vi skal til at sælge mange el-biler.\n"På længere sigt er jeg helt overbevist om, at det kan godt betale sig, men der er ikke nogen direkte besparelse i det lige nu. Vi gør det fordi, vi vil gerne være en bæredygtig virksomhed og være en del af, hvordan vi får brugt den grønne energi bedst muligt."\nVi kommer til at sælge rigtig mange el-biler i fremtiden, og det har inspireret os til at blive et bæredygtigt bilhus. Det er virkelig inspirerende, at kunne være med til at gøre en forskel. Det er lige fra store investeringer og helt ned til at købe bæredygtig kaffe, sukker og rengøringsmidler. Vi finder hele tiden nye ting, som vi kan gøre bedre.\nEr der yderligere fremtidige initiativer på den her front?\nDet næste tiltag vi vil sætte i sving er, at vi vil bygge et tilsvarende bæredygtigt bilhus i vores afdeling i Roskilde. Vi håber derfor, at vi får stor succes med vores koncept. Og ellers er vi midt i en proces hvor vi gennemgår, hvordan vi håndterer vores forskellige ting - prøver at købe bæredygtige produkter, samt også hvordan vi producerer mindst muligt affald.\nHvor meget betyder det for jer at have en stærk finansiel samarbejdspartner?\nDet er vigtigt i bilbranchen at have en stærk finansiel samarbejdspartner, fordi biler er dyre, hvilket kræver likviditet. Det har også været en stor hjælp i vores bæredygtige transformation.\nVi er glade for det samarbejde vi har med Nordea Finans, fordi vi har følt, at de forstår de ønsker, vi har til fremtiden og kan se, at bæredygtighed er den rigtig vej at gå. Det betyder, at vi kan føre tingene ud i livet.\nHvad med medarbejdernes rolle i den strategiske omlægning?\nMedarbejderne har været en stor del af processen. Vi har været ude at snakke med dem og taget deres ideer ind, så de har været en stor del af det. De synes, det er spændende at være med i det.\nHvordan er det at være frontløber når det gælder bæredygtighed i en konservativ branche? Føler I jer som rollemodel?\nDet har ikke været en del af vores tanker og vi har ikke tænkt så meget over, hvad andre i bilbranchen gør, og om de følger vores eksempel. Det er mere, at vi føler, at det er det rigtige at gøre og den rigtige vej at gå. Jeg synes ikke, vi kan kaldes for en decideret frontløber, men vi er en del af denne tids trend, som vi ser i samfundet.\n"Der er også et økonomisk aspekt. Dvs. når vi lægger om til den grønne omstilling, så gør vi det ikke i blinde. Det skal være økonomisk forsvarligt, og det kan man sagtens lave i dag, men det kunne man ikke for 10 år siden."\nDer er selvfølgelig nogle ting, der ikke kan betale sig fra første dag, fx når vi skal have lagt solceller på taget, er der en lang tidshorisont før det bliver betalt tilbage, men det er stadigvæk økonomisk forsvarligt at gøre det.\nHvordan ser du jeres bilforretning om 10 år?\nOm 10 år har vi to rigtig gode og bæredygtige forretninger, både i Køge og Roskilde, som vi udnytter effektivt. Og så forventer jeg, at vi er kommet rigtig langt med el-biler. Jeg vil tro, at vi kommer til at have en større markedsandel på el-biler og sælge op mod 70 % af de biler som rene el-biler. Jeg forventer også, at der kommer andre løsninger, så det er ikke kun el-biler, vi skal sælge, men også oplader- og batteriløsninger og en helt masse nye ting, som vi slet ikke tænker på i dag, når der lige pludselig kører rigtig mange el-biler rundt på de danske veje.


Fyldepennen - Kortprosa - Tremors stilstand\n4 måneder, 2 dage siden 2 kommentarer Kortprosa magtesløshed døden frihed\nOg nu viste hun tænder til livets meningsløshed mens hun antændte hver en muskel i sin krop og holdte vejret, med tårer drivende fra det sorte hav; selvhadet nedkølet, som en tændstik i vand slukkedes sulten efter døden. Rystet af sin egen styrke, raserede håbet igen, igen efter at have forladt hende i så lang tid. Med rystende hoved og sejrets smil, slap hun hver muskel og øjnede livet med solen varmende på hendes ansigt.\nHun rystede af glæde, mens det sorte tog galoperede ud fra øjenkrogen, væk med al hendes smerte..\nTeksten er publiceret 05/04-2021 14:53 af Ileme Rosenberg (Emeli) og er kategoriseret under Kortprosa.\nTeksten er på 92 ord og lix-tallet er 31.


Inspiration fra Soulaima Gourani og DRs Nicolai Sonne - AspIT\nHjem Inspiration fra Soulaima Gourani og DRs Nicolai Sonne\nInspiration fra Soulaima Gourani og DRs Nicolai Sonne\nSærlige udfordringer kan være særligt godt.\nDer findes to slags mennesker. Dem, der knækker på modstand, og dem, der bliver stærkere. Sådan indledte erhvervskvinden Soulaima Gourani sin dynamiske powertalk på AspITs jubilæumsårsmøde forleden. Og det er især den sidste gruppe – dem der bliver stærkere, klogere og mere kreative – der inspirerer hende i studiet af talent og kompetence. Mere inspiration? Så gerne. Nicolai Sonne, kendt fra DRs So Ein Ding, tog nemlig de mange gæster med på en forrygende hightech tur – læs; optur. Du får noget af turen her.\nNår man er verdens første IT uddannelse for unge med fokuseret talent, med en acceleration fra 0 til 10 skoler på under 10 år, og har rygsækken fyldt med priser og anerkendelser fra steder som bla. EU og Unesco, så er det vel okey, at gi´ den lidt ekstra gas, når der skal være årsmøde. På den måde er AspIT fint på linie med Soulaima Gourani.\n– Jeg foretrækker at være blandt folk, der lærer mig noget, sagde Soulaima Gourani. På årsmødet, var gæsterne nok enige om, at inspirationen gik fra Soulaima til salen.\n– Jeg er fortaler for et samfund, hvor folk stikker ud, og stikker af fra det normale, fra det komfor. Vores hjerner er fyldt med undskyldninger for ikke at gøre det vilde, det utraditionelle. Jeg har også fået fine priser og rar anerkendelse, men det er vigtigt, at den slags ikke bliver til sovepiller, og undskyldninger for at blive magelig, og læne sig tilbage mens udviklingen suser forbi, mener Soulaima Gourani.\nFor et par år siden blev Soulaima Gourani udnævnt til Young Global Leader af World Economic Forum, og er dermed blandt verdens Top 200 bedste af slagsen. I erhvervslivet er hun kendt for, at udfordre det erede, og forsøger at få virksomheder og organisationer til at gå helt nye veje. Man siger om hende på de bonede gulve, at hun er inspirerende, autentisk, kompromisløs, provokerende, visionær, passioneret, udfordrende. Og det beviste Soulaima Gourani da hun gav AspIT jubilæet ekstra fart over feltet.\n– Jeg foretrækker i mange sammenhænge at være junior. At være blandt dem, jeg kan lære noget af. I stedet for at sidde og tro, jeg kan det hele. Det betyder jo bare, at jeg sidder stille. Jeg har tværtimod et princip om, at jeg skal blive ved med at gøre ting, jeg er lidt bange for. Faktisk har jeg et slogan, der hedder if it aint broken, break it. Altså, lad være med at være tilfreds, men søg det unikke, og det nye, lød det med hilsen til AspITs filosofi om unik talentudvikling på baggrund af individualiseret uddannelse.\n– Det er min oplevelse, at unikke, værdifulde kompetencer ikke nødvendigvis kun har noget med akademisk uddannelse at gøre. At være passioneret og fokuseret omkring sine interesser, og på den måde blive særligt god til noget, kan være meget værdiskabende, siger Soulaima Gourani, der til daglig er virksomhedsrådgiver, forfatter og foredragsholder for toppen af dansk erhvervsliv med stor succes. Og ligesom mange af AspITs elever, er hun også én af dem, der bryder mønstret for hvad man kan, når man begynder livet med særlige udfordringer.\nSoulaima Gourani og Ole Bay Jensen – enige om hvad der udvikler værdiskabende erhvervstalent.\n– Jeg har et underligt navn, er mørk i huden, skiftede skole rigtig mange gange, boede på børnehjem og hos plejefamilie, og fik ofte at vide, at jeg aldrig ville blive til noget. Jeg tror, at det præcis var det sidste, der provokerede mig til netop at gøre det, der ikke var forventet af mig.\nAt gå mod det, omverdenen forventer, og i stedet overhale udviklingen indenom, var også noget af det Nicolai Sonne kom ind på i sit bidrag til AspITs jubilæumskonference. Nicolai Sonne er for hightech verdenen, hvad BBC´s Topgear er for bilindustrien; den knivskarpe iagttager og formidler.\n– Hele den vilde udvikling begyndte med transistorerne, og især da de blev mindre og bedre. Faktisk får vi til stadighed mere og mere computerkraft for færre og færre penge. Og det bliver mere og mere brugervenligt. I dag kan jeg via min mobiltelefon få taget mål til en ny skjorte, og få den leveret et par dage senere, og det hele for få dollars, som jeg også betaler via min telefon. Synd for skrædderen henne om hjørnet, men hvorfor skulle jeg betale ham det ti-dobbelte, når min mobil klarer det hele nemmere, hurtigere og billigere, mener Nicolai Sonne, som mange kender fra So Ein Ding på DRTV.\n– Kodak opfandt faktisk digital kameraet allerede i 70´erne, men gemte det væk fordi de hellere ville sælge deres filmruller. En dag blev de overhalet af udviklingen, da andre innovative folk havde en helt anden filosofi med deres landvindinger; videndeling. Eller hvad med taxa-konceptet UBER, som på fire år har opnået en markedsværdi på niveau med gode gamle General Motors, fordi de har brudt med faste forestillinger om, hvad taxa-kørsel skal være.\n– Stadig billigere computerkraft gør livet lettere for alle, mener Nicolai Sonne.\nNicolai Sonne tog salen med på en fantastisk tur gennem alt det, der lige nu rykker på nettet via mobilen og andre platforme. Men også om robotteknologi, virtual reality og tilmed nye effektive forretningskoncepter.\n– Én af verdens største og mest værdifulde virksomheder, Google, opkøber pt en række virksomheder indenfor robotteknologien. Og når de gør det, ku´ det godt være, vi andre også skulle tage dén udvikling alvorligt. Robotterne bliver nemlig også både billigere og dygtigere, og dermed kommer de til at overtage flere og flere af de jobs, vi ”i går” kun kunne forestille os udført af mennesker. Og noget af det nye, er også det med at samle arbejdskraft via nettet, dér hvor den er til stede uafhængig af geografi og tid, og hvor hver enkelt arbejdstager udfører blot en lille del af et meget stort projekt, fortalte Nicolai Sonne, og supplerede med eksempler på dét, og rigtig meget andet i et foredrag, der inspirerede ret så vældig meget.\nEr du typen, der er til spændende links på nettet, får du lige et par tips fra Nicolai Sonne her. Er du til drone-teknologi og interessante trends, så tjek Chris Anderson. Mangler du dimser eller dutter indenfor stort set al kram og teknik, så gå på alibaba.com. NEST er det nye intelligente styringssystem til hjemmet. Kickstarter.com er stedet for dig, der mangler kapital til nye projekter. På volvo.com kan du se, at førerløse biler og lastbiler er lige om hjørnet. Og skal det være helt nørdet og tanke-ruskende, så se lige videoerne fra Numberphile på YouTube.\nJoh, der var på flere måder noget for enhver til AspITs jubilæum forleden, da solen traditionen tro skinnede om kap med de 200 gæster i god stemning på endnu et årsmøde på Brogaarden ved Middelfart – som du kan se fra oven via faldskærmsudspringernes go-pro film, når du trykker på dette link. Læg feks mærke til, hvor langt væk fra landingsstedet, springerne forlader flyet, og hastigheden når de lander på græsplænen ved konferencen. Faktisk fascinerende.\nPs. Fik du det første nyhedsbrev fra årsmødet? Ellers find det på aspit.dk, lige her.\nAspIT at Work 11-Årsmøde d. 19. maj 2016 kl. 10 – 16\nLandets kommuner giver solid opbakning til AspIT.


FN: Over fire millioner er flygtet fra krigen i Syrien | Udland | DR\nFN: Over fire millioner er flygtet fra krigen i Syrien\nFire millioner er på flugt fra krigen i Syrien, og FN forventer, at tallet stiger de kommende måneder.\nEn stor del af flygtningene fra Syrien krydser Middelhavet og ender i Italien, Grækenland eller Spanien. Her varmer nogle sig ved et bål på grænsen mellem Makedonien og Grækenland. (Foto: ROBERT ATANASOVSKI © Scanpix)\nKrigen i Syrien har nu drevet flere end fire millioner mennesker på flugt til andre lande, og inden året er omme ventes flygtningestrømmen at vokse med yderligere en kvart million.\nDet viser en ny rapport fra FN's Flygtningehøjkommissariat, UNHCR, der kostaterer, at der er tale om den største enkeltstående flygtningekrise i næsten et kvart århundrede.\nLæs også:Rekord på Middelhavet: Over 135.000 flygtninge er nået Europa\nHovedparten af syrere på flugt søger mod nabolandet Tyrkiet. 4.013.000 flygtninge er kommet til Syriens nabolande, og endnu flere er blevet fordrevet internt i Syrien i løbet af de over fire år, hvor krigshandlingerne nu har stået på.\nSvært at nå frem til fordrevne i Syrien\nMindst 7,6 millioner mennesker er flygtninge i deres eget land ifølge UNHCR.\nMange af dem lever under vanskelige omstændigheder og på steder, der er svære at nå for nødhjælpsorganisationer.\nLæs også:Dansk Flygtningehjælp: EU må tage flere flygtninge\n- Dette er det største antal flygtninge fra en enkeltstående konflikt i en generation. Det er en befolkningsgruppe, der har behov for støtte fra verden, men i stedet lever den under svære forhold og synker dybere ned i fattigdom, siger FN's højkommissær for flygtninge, António Guterres.\nKæmpeopgave for Tyrkiet\nDet er kun ti måneder siden, at antallet af flygtninge i nabolande nåede tre millioner. Nu er det over fire millioner. Fortsætter den udvikling når tallet op omkring 4,27 millioner ved udgangen af 2015, vurderer UNHCR.\nLæs også:FN: Næsten 60 millioner er på flugt fra krig og sult\nMens et stigende antal mennesker på grund af de forværrede forhold i Syrien søger mod Europa eller endnu længere væk, så bliver et "overvældende flertal" i nærområdet ifølge António Guterres.\nOg det er en enorm opgave for lande som Tyrkiet, bemærker han.\nI juni ankom 24.000 syrere til Tyrkiet, der nu er vært for omkring 45 procent af alle syriske flygtninge i regionen.


Narkotikapolitik som forbrydelse / FAKLEN.DK - en humanistisk modoffensiv\nNarkotikapolitik som forbrydelse | FAKLEN 07\nDer er ingen tvivl om, at misbrug af ulovlige narkotika er årsag til såvel store omkostninger for vort samfund som til stor menneskelig lidelse. Men hvad er det, når det kommer til stykket, der gør disse omkostninger så store? En nærmere analyse synes at vise, at stort set alle vore problemer med såvel stofferne som deres brugere netop skyldes den omstændighed, at de er forbudte  eller med andre ord: At den egentlige narkoforbrydelse ikke begås af hverken smuglere eller bagmænd, men af håndhæverne af den narkopolitik, der marginaliserer, forfølger og kriminaliserer narkomanerne.\nI det moderne samfund anvendes en lang række stoffer, der først og fremmest har til formål at ændre eller regulere menneskers sindstilstand. Disse\nstoffer er af vidt forskellig virkning og kemisk sammensætning og tages med vidt forskellige formål. Mht. virkning går spektret fra de svagere stimulanser (kaffe, tobak, khat og Andes-indianernes tygning af coca-blade) til regulære giftstoffer med en voldsom effekt på adfærd og bevidsthed (alkohol, heroin, benzodiazepiner, LSD).\nFormålet med indtagelsen varierer lige så meget. Rygeren ryger for at adspredes og stimuleres, for at samle sine tanker, eller fordi han nyder smagen af en god pibe tobak. En meget stor del af befolkningen udfører deres arbejde under konstant påvirkning af kaffe, og mange flere ville være ilde stedt uden deres daglige morgenkaffe.\nAlle disse stoffer (lad os bare under ét betegne dem som psykoaktive stoffer) er i alle kulturer omgærdet af indviklede tabuer og ritualer. Det antages således at være ganske i sin orden at indtage alkohol, når vi er til fest og skal more os, og at indtage nervemedicin for at dulme nerverne, når vi er oprevne. Skulle nogen derimod finde på at tage nervepiller for at more sig eller drikke for at dulme nerverne, ville mange betegne den pågældende som pille- eller alkoholmisbruger.\nMens et relativt lille antal psykoaktive stoffer er tilladte (om end i mange henseender genstand for regler og kontrol) og anses for acceptable og nødvendige, er de fleste af de anvendte stoffer forbudte. De sidste er naturligvis de stoffer, man sædvanligvis betegner »narkotika«.\nDisse adskiller sig ikke principielt fra de legale psykoaktive stoffer, men er altså på et tidspunkt blevet forbudt, formelt fordi de skønnedes at være så farlige for samfundet, at det ville være uforsvarligt at lade folk bruge dem. De egentlige årsager til, at disse substanser blev forbudt (og til at forbudet opretholdes), er langt mere komplicerede.\nDe illegale psykoaktive stoffer er forbudt efter den såkaldte lov om euforiserende stoffer, der blev indført i 1955. Den forbyder al import, salg, køb, udlevering, modtagelse, fremstilling, forarbejdning og besiddelse af euforiserende stoffer, defineret som sådanne substanser, der er optaget på listen i Sundhedsministeriets bekendtgørelse om euforiserende stoffer. Overtrædelse af disse regler kan straffes med bøde, hæfte eller fængsel i op til 2 år. Hash er dog et særtilfælde, idet det i et cirkulære anbefales, at besiddelse af mindre mængder hash til eget forbrug ikke retsforfølges, men blot udløser en advarsel.\n»Professionelt præget« handel med euforiserende stoffer kan endvidere straffes efter Straffelovens § 191, der rammer den, som overdrager stoffer til »et større antal personer mod betydeligt vederlag«. Strafferammen for denne lov er 6 års fængsel, der under skærpende omstændigheder kan hæves til 10 år. Under meget skærpende omstændigheder kan straffen forøges med indtil det halve af maksimumstraffen, dvs. til 15 år. I 1982 indførtes en § 191a om »narkotikahæleri«, der især skulle ramme de økonomiske bagmænd.\nNarkotika kan altså defineres som »psykoaktive stoffer, der er omfattet af lov om euforiserende stoffer«. De mest udbredte narkotika er hash, amfetamin, heroin, kokain og ecstasy. Hertil kommer et stort ulovligt salg af receptpligtig medicin, specielt opiater (f.eks. Ketogan eller metadon) og nervemedicin (bl.a. er nervepiller som Stesolid og sovemidlet Rohypnol meget populære som rusmidler i visse kredse).\nBåde lovlige og ulovlige stoffer kan føre til særdeles store skader på de personer, der bruger dem. Alkohol, nikotin og heroin kan alle føre til en livslang afhængighed og forringet livskvalitet på grund af følgesygdomme (hjerneskader, skrumpelever, åndedrætsproblemer, lungekræft, hepatitis, ødelagte arme og ben som følge af »fejlfix« eller for mange injektioner).\nSamtidig har man ofte haft moralske skrupler ved denne indtagelse af stoffer for nemt at opnå en mere behagelig sindsstemning. I mange »oplysende« publikationer om narkoproblematikken ser vi en besynderlig blanding af moralske og medicinske argumenter mod brug af rusmidler eller for et forbud mod samme: At de repræsenterer en »flugt fra problemerne«; at man hellere skulle bruge den tid, der spildes på rusen, til noget fornuftigt; at stoffet evt. kan være kræftfremkaldende; at de legalt tilgængelige rusmidler og deres skadevirkninger allerede er alt nok; at brug af hash med sikkerhed medfører demens; at blot et enkelt sug af en cigaret med rygeheroin vil dømme forsøgspersonen til en håbløs tilværelse i stoffernes lænker; eller at stoffer giver en falsk følelse af lykke (selv om denne skelnen mellem »falsk« og »ægte« lykke naturligvis er dybt problematisk, som påpeget af Nils Christie og Kettil Bruun i deres gennemgang af narkotikapolitikken i Norden i bogen Den Gode Fiende: »Hva skiller den falske fra den ekte lykke? Er det den ekte lykke som fyller Grete Waitz idet hun kommer i mål? Mens tilskuernes lykke er falsk?«).\nDette er et reelt problem i enhver diskussion om stofferne og deres betydning for menneskene: Næppe noget emne har i nyere tid været så omgærdet af myter, halve sandheder og moralske kortslutninger som narkotikaspørgsmålet.\nDette skyldes først og fremmest den partiske måde, hvorpå disse stoffer behandles af medierne eller i de utallige pjecer, lærebøger osv., der skrives om emnet: Samfundet er i krig mod narkotikaen, og enhver oplysning må få karakter af krigspropaganda og blive til oplysning om farerne ved at bruge stoffer.\nFormålet med den officielle oplysning om narkotika er derfor ikke, at folk skal lære at vurdere de forskellige risici ved anvendelsen af dette eller hint stof, men at de skal gyse og holde sig fra dem. »Narkotikaforebyggelsen arbejder for, at ingen ryger hash eller bruger andre illegale stoffer. Hovedmålsætningen for alle forebyggelsesaktiviteter er derfor kort og godt: Intet brug,« hedder det i Sundhedsstyrelsens program for forebyggelse (Forebyggelsen og Sundhedsministeriet, afsnit S21).\nOffentlighedens begreber om området er derfor domineret af en række myter, hårdnakkede tvangsforestillinger, som enhver seriøs fremstilling af emnet må begynde med at skyde i sænk.\nMyter om narkotika\nIfølge disse forestillinger er de hårde stoffer helt eventyrlig farlige. Blot en enkelt bane kokain eller en enkelt sprøjte med heroin vil uvægerlig fylde brugeren med et sådant behag, at han herefter vil være afhængig af stoffet resten af sit liv. Som stoffets slave må han bruge svimlende beløb på at tilfredsstille sin evindelige hunger efter stoffer, og alle skrupler kastes over bord. Abstinenserne driver narkomanen til at prostituere sig, stjæle, lyve og myrde for at skaffe de 500-1500 kroner, der skal til for at dække det daglige forbrug. Narkomanerne er ofte blevet lokket i fælden af ryggesløse pushere, der uden selv at kunne drømme om at røre stoffet tjener styrtende på at lokke andre i fælden - ofte vil pusheren dele gratis doser ud til nye brugere, som han rekrutterer i den nærmeste skolegård. Så snart de er afhængige, får de lov til at betale. Tilsvarende styres narkohandlen af bagmænd, der antages at være almindelige, pæne mennesker (måske fra samfundets top) eller de såkaldte »rockere«, der tjener styrtende med penge på andre menneskers ulykke. Og ikke nok med det: Vort samfund trues til stadighed af nye bølger af stoffer; for nylig holdt ecstasyen sit indtog, og vore narkoproblemer vil - skal man tro et indslag i TV2-Nyhederne for nylig - snart tredobles, når markedet oversvømmes af billig kokain.\nOg dog er der om dette billede at sige, at det for det første stort set er falsk, og at forestillingerne om voldsomme fysiske abstinenser for det andet egentlig kun er relevante for opiumsderivater.\nMen jo, heroin og de øvrige opiumsderivater er særdeles farlige stoffer, og mange mennesker drives virkelig ud i en livslang afhængighed af stoffet. Dette ønsker vi hverken at benægte eller at tabe af syne.\nMan må heller ikke overse, at en meget stor del af stoffets virkning, og også af den afhængighed, det skaber, er bundet til den sociale situation, hvori det indtages. Under Vietnamkrigen var de amerikanske soldater, formentlig på grund af den usædvanlige og meget pressede situation, de befandt sig i, storforbrugere af mange slags stoffer. 69% af soldaterne havde således røget hash under deres ophold i Vietnam, mens det tilsvarende tal for opium og heroin var 43%. 29% anvendte opium eller heroin oftere end én gang om ugen, mens hele 20% selv mente, at de var afhængige af ét af disse stoffer.\nDette forbrug gav naturligt nok anledning til en del bekymring fra officielt hold, hvorfor der blev lavet en undersøgelse af, hvordan det var gået dem efter hjemsendelsen. Her viste det sig, at mens 45% af de hjemsendte stadig røg marihuana, havde kun 10% taget opium eller heroin efter hjemsendelsen - hvad mere er: Langt de fleste af dem, der i Vietnam havde brugt stofferne regelmæssigt, var nu gået over til en mere sporadisk brug.\nFaktisk kender man mange eksempler på subkulturer med en kontrolleret brug af heroin, eller på heroinister, for hvem stoffet tilsyneladende let indpasses i et almindeligt arbejdsliv, som Ruggiero og South beretter fra industribyen Torino: »After all, the life-style of many heroin users is closer to that of an ordinary worker. They work all the time; and two or three times a week, instead of going to the cinema or away for the weekend, they have a fix. This is also the case with the habitual users.«\nOm den anden almindelige forestilling - at stoffernes pris og jagten på penge til stoffer forvandler narkomanen til en »kriminalitetsmaskine«, et uhyre, der uden betænkning prostituerer sig, stjæler og overfalder folk på gaden blot for at få til det næste fix - er at sige, at den er stærkt overdrevet. Enkelte stofmisbrugere har måske været villige til at slå gamle damer ned for at skaffe penge til stoffer, men de fleste danske narkomaner ville trods alt stadig hellere lide under abstinenserne.\nNår talen er om heroin, skelner man ofte mellem (yngre) lejlighedsbrugere, der nøjes med at ryge stoffet, og (ældre) injektionsbrugere, der typisk har været afhængige i årevis. Den sidste gruppe er, hvad man vel normalt forstår ved »narkomaner« - stærkt marginaliserede, ofte kriminelle og næsten altid storforbrugere af alkohol og beroligende piller ved siden af heroinen. Disse menneskers situation er snarere et produkt af den måde, hvorpå de tager stoffet og de betingelser, hvorunder de må skaffe sig det stof, som de ikke ønsker at undvære, end af deres faktiske forbrug af heroin (der, som anført af sociologen Jacob Hilden Winsløw, ofte er ret beskedent).\nEn forhenværende narkoman reagerer irriteret, da han bliver spurgt, hvor mange penge, han skulle bruge hver dag: »Man tager så meget, man nu kan og har lyst til - nogle dage skal der være gang i den og så tager man lidt ekstra, andre tager man kun lige så meget, at man kan holde abstinenserne på afstand - og somme tider kan man ikke engang det. Man kan ikke gøre det op på den måde.«\nMange narkomaner begår altså kriminalitet for at finansiere deres forbrug, men langtfra alle, og ikke hele tiden; »nye« narkomaner vil ofte begynde med at bruge hele den almindelige indkomst på stoffer, hvorefter de måske går over til at sælge deres ejendele og låne penge, som de ikke kan betale tilbage, af venner og bekendte under forskellige påskud, og vil allerede have søgt at kvitte vanen, før de drives ud i egentlig kriminalitet. Stoffer som heroin og kokain kan virke stærkt demoraliserende og kan drive brugerne langt ud - men ikke nødvendigvis til hvad som helst.\nForestillingen om narkohajen, den kyniske forretningsmand, der lever fedt af at sælge de stoffer, der fører andre ud i ulykke, og som måske lokker børn i skolealderen ud i et misbrug ved uddeling af »gratis smagsprøver«, er endnu et skræmmebillede fra den moderne ammestue. Langt de fleste forhandlere på »detailniveau« er selv afhængige og forsøger på denne måde at finansiere deres eget forbrug. Når politiet i København således i efteråret 1996 under stor mediebevågenhed slog ned på de afrikanske pusheres handel med heroin på Vesterbro i København, spillede man igen på foragten for »pusheren« og hans lyssky fortjenester, mens de mennesker, man faktisk fik slået kløerne i, reelt var fattige, forhutlede mennesker, der blot forsøgte at skaffe til dagen og vejen.\nMen det er naturligvis også blot gadepushere. Men bagmændene da? Disse mystiske mennesker, der spinder guld på at forsyne det danske narkotikamarked med død og ulykke?\nSom nævnt i Faklen nr. 3 er dette endnu en myte, idet det må antages, at »forestillingen om de store bagmænd, som styrer narkotikamarkedet, er forkert, og at forsyningen med narkotika forestås af mange mindre, ukoordinerede grupper« (Joi Bay, citeret i Faklen nr. 3).\nSer man nærmere på de mennesker, der dømmes for »professionel narkohandel« efter Straffelovens § 191, bekræftes denne antagelse. Som vi skal få at se, oplever disse »bagmænd« vores retssystem fra dets absolut hårdeste side. Preben Wilhjelm skriver herom: »Den hyppige omtale af optrævlede ’narkoligaer’ og beslaglæggelse af stofmængder, der ’efter politiets skøn kunne have indbragt så og så mange millioner på gadeplan’, efterlader indtrykket af omfattende, velorganiseret kriminalitet bag forsyningen af det danske narkotikamarked. Det er imidlertid ikke de store bagmænd, der typisk figurerer i kriminalstatistikken. (…) Der dømmes årligt knap 300 personer efter straffelovens narkotikabestemmelse. Hvis de var alene om at forsyne det danske marked, har de altså i gennemsnit forsynet omkring 25 narkomaner i ét år. Men de er ikke ene om det. Man regner med, at kontrolpolitikken afslører 5-10% af narkotikaforsyningen. Det betyder, at de knap 300 mennesker i gennemsnit er dømt for at forsyne to narkomaner i ét år.« (Social Kritik nr. 6, 1990).\nMed 5-10.000 narkomaner i Danmark har vi altså mindst 2.500 »narkohajer« eller »bagmænd« …\nNordmanden Kåre Bødal har undersøgt de første 350 domfældelser efter den tilsvarende norske paragraf og kom til den konklusion, at »jo mere han gransket, jo mer har hans opprinnelige bilde av disse straffede personer endret seg. De profesjonelle, de kyniske bakmenn, pengefyrstene, de som frister andre inn i bruken, men selv klokelig holder seg utenom, disse forsvinner mer og mer ut av bildet. I stedet stiger en gammel kjenning frem. (…) halve og kvarte familier, alkohol hos opdragerne, gutten selv kanskje passiv og snill noen få tidlige skoleår, men så med voldsomt økende trøbbel …« (Christie & Bruun).\nDisse er altså »dødens købmænd«: Narkomaner, der finansierer deres eget forbrug, almindelige småkriminelle, eller måske nogle enkelte »veltilpassede« unge, der af stofferne eller forestillingen om nemme penge lokkes ud i, hvad der hurtigt kan vise sig at blive deres livs fejltagelse. Yderst symptomatisk blev en ansøgning om tilladelse til at lave en tilsvarende undersøgelse i Danmark syltet i 1½ år af Justitsministeriet. Da tilladelsen endelig blev givet, var det med en klausul om, at politiet skulle have censurret over manuskriptet. Man må have anet, at resultatet kunne blive ubehageligt for en ordensmagt, der bruger bagmandsmyten til at legitimere sin egen indsats.\nHermed være ikke sagt, at der ikke kan eksistere eller aldrig har eksisteret bagmænd i form af enkelte »almindelige« forretningsfolk, der forsøger at tjene en ekstra skilling ved at investere betydelige beløb i narkoimport. I Italien, hvor der er et betydeligt overlap mellem den legale og den illegale økonomi (og hvor forretningsfolk i nogen grad har opfattet det som naturligt at gå ind i mere lyssky områder som f.eks. kidnapning), er det ofte set, at »legale« næringsdrivende har suppleret deres indtægter med sådanne investeringer.\nBlot spiller disse enkelttilfælde ingen rolle for billedet af den danske narkohandel, der tilsyneladende domineres af mindre grupper af stofmisbrugere og almindelige kriminelle.\nOg selv i Italien er forestillingen om, at »mafiaen styrer det hele« helt forkert, som det udtrykkes i Ruggiero & South’s undersøgelse fra Torino: »It is wrong to imagine a mega-organization that controls everything. We have to think of different groups which control specific sectors of the heroin market and simultaneously control other illegal activities carried out in these sectors.«\nEn anden, meget almindelig forestilling om disse stoffer er »vadestens«- eller »karrierehypotesen«. Ifølge denne teori er brug af illegale stoffer en glidebane, hvor det ene automatisk fører til det andet. Har man først prøvet hash, vil man givet senere have lyst til stærkere sager og går måske videre til amfetamin eller kokain, hvorefter banen allerede er afstukket, frem til man falder om i rendestenen med kanylen i hånden. En almindelig amerikansk advarselspamflet udtrykker det således: »[Marihuana is] little feared by many people. But it frequently draws a young person into the heavier, more dangerous drugs.«\nVadestenshypotesen gentages ofte som ufejlbarlig sandhed, også hvor man burde vide bedre, for eksempel i en ganske udbredt introduktion til psykopatologien: »Once a person is assimilated in the drug culture, the steps of progression are predictable: from pot to LSD, from LSD to speed, and from intravenous anything to intravenous heroin.« (White & Watt, s. 405).\nSandheden er, at denne hypotese aldrig er blevet hverken bekræftet eller sandsynliggjort. Tværtimod viser alle statistikker, at kun en ganske lille del af de mennesker, der nogen sinde prøver hash, går videre til at prøve amfetamin eller heroin. En undersøgelse fra Sundhedsstyrelsen viste det helt utvetydigt: »Der er ikke en direkte vej fra hash til amfetamin, kokain eller heroin.« (Schmidt).\nVadestensmyten bygger på det faktum, at stort set alle, der ender som hårdt belastede narkomaner, på et eller andet tidspunkt har røget hash. Blot kunne man bruge nøjagtig det samme argument til at lave en »vadestenshypotese« for alkohol eller tobak; det altovervejende flertal af hashrygere, vil - ganske som det altovervejende flertal af almindelige rygere - aldrig »gå videre« og blive afhængige af hårde stoffer.\nMen hvor stort er narkotikaproblemet så egentlig, og hvor stort er det sammenlignet med problemerne med f.eks. alkoholmisbrug?\nMed hensyn til de hårdest belastede narkomaner har situationen de sidste mange år været relativt stabil. Som for 20 år siden antages 5-10.000 mennesker at være afhængige af hårde stoffer, fortrinsvis injektionsmisbrugere af heroin.\nHar antallet af injektionsmisbrugere ikke ændret sig meget de senere år, så er de problemer, deres misbrug og livsform giver anledning til, og specielt den elendighed, hvori de lever, vokset i 90erne. Bortset fra, at de må klare sig i et benhårdt og dybt kriminelt miljø, hvor alle er på vagt over for alle, har de også lidt under en stærkt intensiveret indsats fra politiets side; dette gælder specielt Københavns Politis klapjagt på narkomanerne i første halvdel af 90erne, den såkaldte »stress-strategi«. I stedet for at koncentrere indsatsen mod forhandlere og smuglere ville man systematisk gå efter de enkelte stofmisbrugere og gadehandlere, beslaglægge deres stof, sigte dem og på den måde fjerne markedet.\nDenne strategi er ikke i overensstemmelse med de overordnede retningslinjer på området, der først og fremmest sigter mod at ramme forhandlere; den 20. juni 1994 udsendte Rigsadvokaten en rundskrivelse til politidirektøren for København og til samtlige landets statsadvokater og politimestre, hvori det hedder, at »… det efter forarbejderne til lov om euforiserende stoffer ikke har været hensigten at kriminalisere forbrug af euforiserende stoffer og dermed besiddelse af stoffer med henblik på eget forbrug. (…) På den baggrund anføres det i cirkulæret fra 1969 bl.a.: ’som følge heraf vil der i reglen ikke være anledning til at indlede undersøgelse med henblik på at pålægge strafansvar for besiddelse (køb/modtagelse), når mistanken alene angår eget forbrug af euforiserende stoffer’.«\nDenne skrivelse varslede afslutningen på stress-strategien såvel som på den såkaldte »hash-krig«, der dengang foregik på Christiania, hvor politiet med hårdhændede metoder forsøgte at bremse hash-handlen, blandt andet ved særdeles grov chikane over for mennesker, der blot havde gjort sig skyldige i »køb eller modtagelse«. Selv om det stadig forekommer, at politiet giver bøder for besiddelse af hårde stoffer (eller endog hash) til eget forbrug, forekommer Rigsadvokatens rundskrivelse at varsle en mere besindig holdning. Narkomanerne har dog ikke dermed fået fred; mange af de mest belastede narkomaner har nu fået tilhold om ikke at opholde sig på Vesterbro og er fordrevet til Sydhavnen, hvor det lokale politi simpelt hen fortsætter, hvor politiet fra Vesterbro slap.\nHvordan en sådan strategi skulle kunne »fjerne markedet«, er ikke umiddelbart indlysende. Den narkoman, der lige har brugt sine sidste penge til stof, vil jo ikke opgive at få sit fix, blot fordi han får det beslaglagt; i stedet drives mange til at begå ny og endnu mere desperat kriminalitet, så de kan få endnu en dosis - hvilket ikke mindsker, men tværtimod øger såvel omsætning som importørernes fortjeneste.\nDen Almindelige Danske Lægeforening udsendte i 1994 et sviende opgør med den hidtidige narkopolitik, specielt dens menneskelige omkostninger: »Politiets strategi med at koncentrere indsatsen til stofmisbrugerne synes ganske uproduktiv, bortset fra at man selvfølgelig producerer flere sigtelser og flere fængslede, hvilket næppe kan være et mål i sig selv. Samtidig er denne politik behæftet med betydelige skadevirkninger. Stofmisbrugermiljøet bliver mere kriminelt og voldeligt. De jagede stofmisbrugere kan ikke andet end at føle sig marginaliserede og udstødte …« (Ugeskrift for Læger 5, 1994). Sammenfattende konkluderes det: »… kampen mod narkotika bliver alt for let til kampen mod narkomaner, og det er hverken de eller vi andre tjent med«.\nResultatet af stress-strategien var i alle tilfælde katastrofalt og kan direkte aflæses af udviklingen i narkorelaterede dødsfald, som nok er det bedste bud på et kvantitativt mål for elendigheden blandt narkomaner: »Antallet af stofdødsfald er et produkt af antallet af stofmisbrugere (som har været tilnærmelsesvis konstant) og omfanget af deres elendighed. Dødstallet er således et mål for elendigheden, og bliver dermed også det mest præcise og overordnede mål for kvaliteten af vores narkotikapolitik,« som det så smukt hedder i Lægeforeningens redegørelse.\nI 1990 registreredes 115 narkorelaterede dødsfald. I 1992 var tallet steget til 208 (dengang det største nogen sinde); siden 1994 har tallet ligget nogenlunde stabilt på 270 pr. år - i 1996 var der således 266 narkorelaterede dødsfald. Ca. 80% af disse dødsfald skyldes forgiftning (overdosis); i halvdelen af tilfældene drejer det sig om en overdosis heroin, mens resten af forgiftningerne forårsages af legale lægemidler, der af narkomanerne bruges som erstatning for heroinen - først og fremmest analgesika som Abalgin, Ketogan og metadon.\nKriminologen Flemming Balvig har, bl.a. ved en sammenlignende studie af to byer i Schweiz, påvist, at antallet af narkorelaterede dødsfald hænger direkte sammen med indsatsen mod narkotika - jo større politiindsats, jo flere døde (Nielsen, Ugeskrift for Læger 5, 1994). Stigningen i antallet af narkodødsfald må derfor ses som en direkte konsekvens af den skærpede kurs, specielt politiets stress-strategi. Ved at sprede markedet og beslaglægge stof tvinges narkomanerne til at købe stof, hvis styrke (og opblanding) de ikke kender, eller til at forsøge at erstatte heroinen med billigere, men ukontrollable, legale lægemidler.\nNarkomanerne behandles også særdeles ublidt af retsvæsenet. Omkring 10% af alle sigtede i »normale« straffesager varetægtsfængsles - heraf ca. en fjerdedel i isolation. Omkring 75% af de varetægtsfængslede ender med at blive idømt ubetinget fængselsstraf. Umiddelbart virker det måske uacceptabelt, at 25% af alle varetægtsfængslede ikke senere idømmes fængsel, og altså som et led i efterforskningen, på et tidspunkt, hvor de i princippet må anses for uskyldige, udsættes for en hårdere sanktion, end der egentlig er belæg for.\nSer vi på narkotikasager, tegner der sig imidlertid et helt andet billede. Preben Wilhjelm har undersøgt sagen og fandt, at narkotikasagerne, skønt de kun udgør ca. 1% af samtlige straffelovsovertrædelser, tegner sig for 17% af samtlige varetægtsfængslinger. Her anvendes varetægtsfængsling nemlig i noget nær 100% af tilfældene. Samtidig anvendes isolationsfængsling ved over 90% af alle varetægtsfængslinger i narkotikasager, mens 2/3 af alle de varetægtsfængslede rent faktisk ender med at blive frikendt.\nVi ser, at mens den store procentdel af »uberettigede« varetægtsfængslinger i almindelige sager (omkring 2,5 % af alle sigtelser efter straffeloven) nok kunne give anledning til en vis bekymring for retssikkerheden i almindelighed, råder der fuldstændig vilkårlighed på narkotikaområdet. Bedre bliver det ikke af, at varetægtsfængslingen (og isolationstiden) gennemgående er længere i narkotikasager. Da de fleste af de sigtede er narkomaner, lider de ikke blot under det almindelige psykologiske pres fra isolationen, men må tillige gennemleve abstinensernes smerter.\nMens vi måske i de fleste henseender kan bekymre os for, om vi nyder en rimelig retsbeskyttelse, hersker der altså på narkotikaområdet en foruroligende ukontrollabel vilkårlighed: Sigtelser rejses i flæng på utilstrækkeligt grundlag, hvorefter de sigtede efter lange afhøringer og en torturlignende indespærring presses til at tilstå.\nÅrligt rejses ca. 900 sigtelser efter Straffelovens § 191; i 1996 drejede det sig om 891.\nEr vort samfund virkelig så truet af narkotikaen, at det er nødvendigt årligt at indespærre 5-600 uskyldige under sådanne forhold?\nDet mest udbredte illegale stof i Danmark er hash. Dette stof anvendes i meget brede kredse, og selv om handel med og brug af stoffet stadig er forbudt, er det så nemt at få fat på, at det set fra brugernes side reelt lige så godt kunne være legalt. Det antages, at ca. 25% af den danske befolkning har prøvet stoffet på et eller andet tidspunkt; ifølge Sundhedsstyrelsens seneste tal har 5% prøvet stoffet det sidste år, mens 2% (ca. 100.000) i undersøgelsen angav at have prøvet stoffet den sidste måned. Herudfra kunne man antage, at 50-100.000 mennesker bruger stoffet mere eller mindre regelmæssigt (Forebyggelsen og Sundhedsministeriet).\nHash er som bekendt et mildt hallucinogen, hvis skadelige virkninger er omdiskuterede, men formentlig ret begrænsede - og i høj grad kulturelt betingede. Da marihuana blev forbudt i USA, skyldtes det således dets ry for at fremkalde voldelig og kriminel adfærd. I dag lyder et af de tilbagevendende argumenter for at fastholde forbudet mod hash tværtimod, at det virker sløvende og pacificerende.\nHashens illegale status og dens udbredelse i forbindelse med 60ernes »ungdomsoprør« har været med til at give hashrygningen et vist »oprørsk« skær. Dette er dog noget illusorisk i vore dage, hvor stoffet er udbredt i så vide kredse.\nDer er lavet et utal af undersøgelser af stoffets skadelige virkninger, der er temmelig overskuelige. For raske mennesker er der ikke fundet nogen langsigtede skadevirkninger af betydning, selv om brugen af et sådant stof naturligvis heller ikke er uproblematisk; en almindelig erfaring er, at stoffet kan forstærke allerede eksisterende neurotiske karaktertræk, og selv om påstanden om hash som et »sløvende« og »demotiverende« stof ikke har nogen generel værdi, bør det bemærkes, at stoffet faktisk kan have den virkning i de subkulturer, hvor det indtages dagligt. Sluttelig vil rygning jo altid medføre øget risiko for bronkitis og andre luftvejssygdomme.\nTil gengæld har ingen undersøgelse til dato fundet noget bevis for sammenhæng mellem brug af hash og psykoser, hjerneskader eller nedsat seksualaktivitet, som sammen med vadestenshypotesen er de mest anvendte »fakta«, når der skal agiteres mod stoffet (se f.eks. Green, s. 22-26).\nBrugen af hash synes efter Sundhedsstyrelsens undersøgelser først og fremmest udbredt blandt yngre mennesker, hvoraf de fleste kun prøver det nogle få gange, mens andre udvikler et tættere forhold til det. Hovedparten holder helt op med at bruge det, eller overgår fra regelmæssig til sporadisk brug, efterhånden som de bliver ældre og stifter familie.\nPolitisk synes der da også at være en større forståelse for en hel eller delvis legalisering af hash, hvilket dels vil adskille distributionen af stoffet fra handlen med farligere stoffer, dels beskytte brugerne mod den kriminalisering, der ligger i forbudet mod besiddelse og dyrkning til eget forbrug. Senest (d. 13. januar 1998) har Anne Baastrup, Jes Lunde og Villy Søvndal fra Socialistisk Folkeparti fremsat lovforslag om, at Folketinget skal »nedsætte en kommission med det formål at udrede hashens virkninger og fremkomme med forslag, der kan danne grundlag for en ny politik på området«.\nIfølge Sundhedsstyrelsen er det kun en mindre del af befolkningen, der har prøvet stærkere stoffer end hash. 1-3% af befolkningen opgiver at have prøvet »hårde« stoffer som amfetamin, kokain og heroin, mens endnu færre - måske 0.2-0.5% af befolkningen, svarende til 10-20.000 mennesker - kan antages at bruge sådanne stoffer mere regelmæssigt. Disse tal er dog højst usikre, og der er her ikke taget højde for den stærkt øgede udbredelse af ecstasy og rygeheroin i de senere år. Problemet er her, at ingen aner, hvor udbredte disse stoffer er.\nFælles for alle stofferne er, at de dels anvendes lejlighedsvist af forholdsvis mange mennesker, for hvem brugen ikke kommer til at udgøre noget særligt problem (bortset fra forgiftninger, der både kan skyldes ukendskab til stoffet og uberegnelig kvalitet af de illegale stoffer), dels anvendes noget oftere af et fastere klientel af såkaldte »blandingsmisbrugere«. Det drejer sig her ofte om unge mennesker, der frekventerer subkulturer, hvor brugen af alkohol og narkotika er samlingspunktet. Sådanne grupper er i forvejen stærkt marginaliserede, og det er naturligvis også ofte i sådanne kliker, at fremtidens narkomaner skal findes.\nVurdering af den hidtidige narkopolitik\nStillet over for et problem som omsiggribende narkotikamisbrug er der umiddelbart tre mulige synspunkter. Det mest oplagte er det, som anvendes i forhold til så mange andre problemer, nemlig ikke at gøre noget og håbe, det nok går over af sig selv. Denne strategi er i Danmark blevet anvendt både over for hjemløsheden og til en vis grad også i narkotikapolitikken, eftersom man som et mindre onde i årevis har valgt at tolerere, at Christiania fungerer som et »hashsupermarked«, hvilket de facto er en legalisering af stoffet (der formelt stadig er forbudt).\nTraditionelt taler man dog om to grundlæggende synspunkter for indsatsen i narkotikaspørgsmål, der ofte benævnes »kontrol« og »skadereduktion«.\nIfølge det første synspunkt er narkotikaens udbredelse først og fremmest et politimæssigt problem, der skal løses med tilsvarende midler. De narkotiske stoffer er forbudte og skadelige, og de mennesker, der bruger og sælger dem, må forhindres i deres onde gerninger. Kontrolpolitikkens ultimative mål er at standse al brug af narkotika. På kortere sigt er målet at begrænse brugen så meget som muligt ved at forhindre salget og dermed mindske udbudet. Et mål for kontrolpolitikkens succes er derfor, at udbudet er lille, det vil sige, at stoffet er svært at få fat på, og at priserne er høje.\nDet andet synspunkt, skadereduktion, er langt mere pragmatisk. Dets udgangspunkt er, at det vigtigste må være, at disse stoffer forvolder så få skader som overhovedet muligt - såvel på brugerne som på deres omgivelser. En sådan strategi er typisk for narkotikapolitikken i Holland, hvor man i 70erne mente, at den største potentielle fare ved udbredelsen af hash var dens etablering af en forbindelse til de kriminelle miljøer, hvor også hårde stoffer florerer, hvilket førte til en reel (om end halvhjertet) legalisering af hash-handlen i de berømte »coffee-shops«.\nTilsvarende har man i årevis haft klinikker, hvor narkomanerne uden frygt for konfiskation eller retsforfølgelse kan komme og få målt styrken i deres stof, ligesom man siden 70erne har tilbudt metadon til de narkomaner, der ønskede hjælp til at føre en mere normal tilværelse (man kan måske også heri se en vis repressiv tolerance. Således hedder det i en officiel redegørelse for den hollandske narkotikapolitik: »The lack of repressive action by the police against addicts purely on account of their drug use and the ease with which they can obtain the substitute methadone prevent the lifestyle of addicts being seen by young people as an expression of social or cultural rebellion.« (Drugs policy in the Netherlands). Kontrasten til den danske stress-strategi kunne dårligt være større). Tilsvarende principper har været anvendt i England, hvor man meget tidligt tillod læger at udskrive vanedannende stoffer (f.eks. heroin) til patienter, som lægen skønnede var afhængige af sådanne stoffer. Efter en stigning i antallet af registrerede narkomaner blev reglerne for ordinering af heroin og kokain imidlertid strammet betydeligt, hvilket bidrog til væksten af det illegale marked, som allerede var opstået, bl.a. fordi ikke alle var interesserede i at lade sig registrere som narkomaner.\nI Danmark har man i stedet valgt at slutte op om den hårde linje i de nordiske lande generelt, hvor målsætningen er »det narkotikafri samfund«. Dette søges opnået ved at begrænse efterspørgslen ved en blanding af »oplysning« (reelt en form for omvendt reklame, hvor stofmisbrugets farer udmales) og behandling/afvænning af de allerede afhængige. Samtidig forsøger man at begrænse udbudet ved at sætte ordensmagten ind over for den ulovlige brug og handel.\nSammen med målsætningen om et narkotikafrit samfund hører målsætningen for den behandling, man traditionelt har tilbudt her i landet: Det narkotikafri menneske. I mange behandlingsforløb har man derfor lagt stor vægt på stoffrihed - og på, at den behandlede ikke forsøger at dulme sine abstinenser med andre rusmidler som hash, alkohol osv.\nProblemet med disse ideale målsætninger er, at de ikke virker.\nHvis målet har været at begrænse udbudet eller bringe os nærmere et narkotikafrit samfund, må den førte politik sandelig siges at være en total fiasko. Priserne på heroin, amfetamin og kokain er alle faldet meget betydeligt siden årtiets start, mens prisen på hash har holdt sig nogenlunde stabil de sidste 15 år. De faldende priser er et tydeligt signal om stort udbud, forbruget af hash synes nærmest uændret, og intet har kunnet forhindre udbredelsen af ecstasy og rygeheroin i de seneste år.\nBehandlingssystemets traditionelle målsætning om total stoffrihed har heller ikke mange chancer, når den skal føres ud i praksis; adskillige medicinske undersøgelser har nemlig vist, at fuldstændig og blivende stoffrihed ikke kan opnås med en hyppighed på mere end 3% pr. år med nogen af de i dag kendte behandlingsformer. Hvis valget derfor er mellem stoffrihed og total marginalisering, er det i virkeligheden allerede truffet på forhånd; på denne baggrund konkluderes det i lægeforeningens redegørelse fra 1994, at »hvis målet for behandlingen er helbredelse forstået som stoffrihed, er den som regel dømt til at mislykkes«. I stedet foreslås det mere beskedent, at målet for den enkelte narkoman kunne være »en større kontrol med misbruget, en afkortning af de misbrugende episoder, bedre levekår, en mere socialt accepteret livsform og mindre kriminalitet«.\nOg det samme gælder naturligvis for samfundet som helhed: Vi kan ikke slippe af med disse stoffer, men vi kan forsøge at minimere den menneskelige lidelse, de forårsager.\nFor sandheden er, at »det narkotikafri samfund« er en farlig illusion. At implementere det ville kræve en så omfattende kontrol, at næppe mange ville synes om at leve i det samfund, vi ville få ud af at prøve; eller sagt på en anden måde: Vi kan ikke få et samfund uden stoffer - men vi kan ødelægge det, vi allerede har, i forsøget.\nKontrolpolitikkens fiasko og den skadereducerende models succes i bl.a. Holland og Schweiz har i de senere år fået mange til at fremsætte krav om liberalisering. Disse krav kommer ikke længere blot fra venstreorienterede og liberalt indstillede kriminologer, men også fra folk fra retsvæsenet og i det politiske liv.\nProfessor i strafferet fra Københavns Universitet, Vagn Greve siger om kontrolpolitikkens fiasko: »Når medicinen ikke virkede i første omgang, tog man noget mere, og når det heller ikke hjalp, så tog man endnu mere. Man burde på et tidligere tidspunkt have indset, at man har brugt den forkerte medicin.«\nStatsadvokat for Sjælland, Erik Merlung siger om den nuværende narkopolitik: »Det kræver mange ressourcer af menneskelig og økonomisk art at håndhæve den, og den påfører narkomanerne store lidelser.«\nFaktisk kan man bemærke, at stort set alle de lidelser, som narkomanerne og deres ofre må gennemgå, kan føres tilbage til den restriktive politik. Næsten alle de narkorelaterede dødsfald kunne have været undgået, hvis det havde været relativt nemt for narkomanerne at få fat på deres heroin (så det ikke var nødvendigt at bruge diverse erstatningspræparater), og hvis der havde været nogen som helst form for kontrol med kvaliteten af det stof, de får. Stort set alle skader ved kronisk brug af opiater er kontrolskader, dvs. skader opstået alene på grund af myndighedernes indsats mod stoffet i almindelighed og narkomanerne i særdeleshed.\nDet samme gælder naturligvis for de 5-600 mennesker, der årligt anholdes, sigtes og isolationsfængsles efter Straffelovens § 191 og bagefter frikendes og atter løslades. En gennemgribende liberalisering af hele området ville eliminere stort set al narkorelateret kriminalitet og frigøre kolossale ressourcer i politiet og fængselsvæsnet.\nKriminologen Flemming Balvig opfordrer således til efter schweizisk mønster at give narkomanerne den heroin, de skal bruge: »Hvis vi seriøst skal snakke om, hvordan vi kan forebygge og formindske antallet af indbrudstyverier, skal vi tage fat i narkotikapolitikken. Jeg er personligt tilhænger af, at vi i Danmark får mulighed for at give de allersværest belastede og mest kriminelle narkomaner bedre behandlingsmuligheder og lægeordineret heroin.« (Aktuelt, 30.8.97).\nTilsvarende røster høres efterhånden overalt i verden.\nSelv om »narkotikabekæmpelse« stadig er et af de gennemgående træk i de internationale samarbejdsorganer, anes en større og større tvivl om nytten af en fortsat kontrolindsats. Selv i USA, der under præsident Bush erklærede en decideret »war on drugs« - der føres med midler som mere politi, strengere straffe, hårdere fængsler samt i nogen grad militær indsats i de producerende lande - spores en betydelig tvivl.\nMens den retspolitiske debat i amerikansk lokalpolitik synes at være afløst af en konkurrence om, hvem der kan være hårdest (»zero tolerance«-kampagner mod kriminalitet veksler med drakoniske straffe for handel med selv små mængder narkotika, og den øgede kriminalisering af stofmisbrugersubkulturerne mødes med forskrækkede krav om endnu stærkere repression), taler flere borgmestre og politifolk nu imod »the war on drugs«. For hvis vi virkelig er i krig mod stofferne, er der ikke noget, der tyder på, at det er stofferne, der er ved at tabe.\nI stedet for at fremture i en kamp, vi ikke kan vinde, kunne vi standse op og spørge til de menneskelige og økonomiske omkostninger ved den førte politik. USAs tidligere udenrigsminister George Schultz, der selv er veteran fra adskillige »drug wars«, var næppe trådt tilbage fra sin post, før han gav udtryk for sit ønske om en afkriminalisering, så narkomanerne kunne købe deres stoffer under ordnede forhold. Schultz er blot én af en voksende gruppe af kritikere af den hårde linje i amerikansk narkotikapolitik, en linje som ikke synes at føre til andet end fyldte fængsler, mere politi, større marginalisering af i forvejen udsatte grupper - og hverken mere eller mindre narkotika. Disse kritikere findes i større og større udstrækning også inden for politiets og retsvæsnets egne rækker. Således afholdtes i 1996 en kongres med deltagelse af politifolk fra 50 politikorps spredt over landet; det overvejende flertal var enige i, at krigen mod stoffer var gået alt for vidt, og at der er brug for en legalisering.\nPolitichef i Utrecht, J. Wiarda mener, at lovgivningen mod narkotika er en af de vigtigste årsager til kriminalitet i dag. En legalisering vil ikke betyde nogen større ændring i samfundet - 95% af den indsmuglede narkotika antages jo alligevel at nå frem til brugerne. »Jeg synes, der er tale om en meget lille ændring. Enhver, der gerne vil bruge stoffer i dette land, kan finde dem til en rimelig pris og i en rimelig kvalitet. Dette vil ikke forandre sig, hvis stofferne bliver legaliseret.« (Forhør i officiel hollandsk høring om efterforskning, 1995).\nDen eneste forskel, mener Wiarda, er, at man derved vil have bibragt den organiserede kriminalitet det mest knusende slag: Alle indtægterne fra illegal narkohandel vil forsvinde på stedet, og ingen andre illegale markeder kan vokse tilstrækkelig til at erstatte den. Samtidig slipper man af med den trussel, som de øgede beføjelser til politiet til narkobekæmpelsen udgør mod den almindelige retsbevidsthed.\nVi har før været inde på narkopolitikkens omkostninger for narkomanerne. Hvilke omkostninger har den for resten af samfundet?\nSom ovenfor nævnt accepteres det uden videre, at stort set alle sigtede varetægtsfængsles, og at stort set alle varetægtsfængslede isoleres i sager vedrørende handel med narkotika. Samtidig skal der mindre til for at rejse disse sager: Kun ca. 1/3 af disse isolationsfængslinger fører til domfældelse, hvorimod isolationsfængsling anvendes langt mindre for »almindelige« forbrydelser som drab, voldtægt og voldeligt overfald, og langt oftere fører til domfældelse, det vil sige, langt sjældnere rammer uskyldige. Samtidig er sigtede i narkosager dårligere stillet end sigtede i andre sager, eftersom der heller ikke stilles de samme krav til anklageskriftet. Anvendelsen af anonyme vidner kan for eksempel betyde, at specifikke dele af anklageskriftet (at den sigtede f.eks. skulle have været et bestemt sted på et bestemt tidspunkt) kan hemmeligholdes for den sigtede, der så ikke har skyggen af chance for at forsvare sig ved f.eks. at finde et alibi.\nNarkotikaproblemet antages kort sagt at være så vanskeligt og vigtigt at bekæmpe, at almindelige retsgarantier ikke længere kan opretholdes, hvorfor det »desværre« er nødvendigt med tiltag, der i alle andre sammenhænge ville anses for uacceptable. Isolationsfængsling anvendes vilkårligt og rutinemæssigt, uden at man umiddelbart kan se nogen grund til, at det skulle være mere »nødvendigt« at anvende denne meget vidtgående straf her end i andre sager. Rum- og telefonaflytning tillades i disse sager i et omfang og på et grundlag, der ikke kendes fra andre sager, ligesom der slækkes på de mest elementære krav til bevisbyrde og præcision i anklageskriftet.\nAndre specialiteter er stress-strategi, ransagning uden kendelse eller ransagningsvidner, eller senest »præventiv anholdelse« af særlig belastede narkomaner, simpelt hen for at de ikke skal »skæmme bybilledet«, som det er blevet praktiseret under Århus Festuge. Faren for de narkosigtede er, at de dømmes uskyldigt, eller at svækkelsen af retssikkerheden fører til, at de dømmes for mere, end de faktisk har begået.\nFaren for retssamfundet er, at denne sætten retssikkerheden ud af kraft vil brede sig til andre sager, når først trolden er ude af æsken; som slækkelsen af Retsplejelovens krav om angivelse af gerningstidspunkt og -sted f.eks. har bredt sig til Ri-Bus-sagen (se Faklen nr. 6) og »stress-strategien« til indsatsen mod de såkaldte rockere. Den for ordensmagten så belejlige myte om »nødvendigheden af særlige midler« i narkosager er simpelt hen en af de største trusler mod retssamfundet, og påskuddet - at dette er nødvendigt for at få fat på de økonomiske bagmænd - klinger særdeles hult i betragtning af Wilhjelms og Bødals påvisning af, at de dømte stort set alle er små fisk …\nPolitichef Wiarda siger herom: »… der er ingen vej tilbage, når først en politistyrke har vokset sig for stærk, bortset fra revolution. Troen på repression, på ’krigen mod narkotika’, er den næstalvorligste trussel mod demokratiet.« (J. Wiarda i Social Kritik nr. 6, 1990).\nLidt sværere bliver det at opgive de økonomiske omkostninger af narkotikaen og narkotikapolitikken. Disse kan opdeles i de omkostninger, som narkomaners berigelsesforbrydelser påfører enkeltpersoner og forsikringsselskaber, og de beløb, der anvendes på behandling, oplysning, efterforskning, retssager og fængsling. De førstnævnte omkostninger er meget svære et kortlægge; i den redegørelse, som Justitsministeriet, Socialministeriet og Sundhedsministeriet i fællesskab udarbejdede i 1994, hedder det lakonisk: »Der foreligger ikke statistiske undersøgelser af, i hvilket omfang berigelseskriminalitet begås af stofmisbrugere.«\nDet er ikke troligt, at det kan dreje sig om mere end nogle få hundrede millioner kroner om året. Flemming Balvig skønnede for nogle år siden, at udgifterne til patruljering, efterforskning, retssager og fængslinger androg to milliarder kroner årligt (Nielsen, Ugeskrift for Læger 5, 1994). Hvor stor en del af de to milliarder, der går til efterforskning, isolationsfængsling og frikendelse af de ca. 500 mennesker, der uskyldigt rammes af narkopolitikkens udhuling af retssikkerheden, er nok ikke nemt at få rede på.\nHertil kommer i alle tilfælde sundhedsvæsnets udgifter til behandling, uddeling af metadon og akut behandling af stofmisbrugere, der kollapser.\nSom det vil ses, er den del af omkostningerne, der hidrører fra stofferne selv - udgifter til afvænning og akut behandling af forgiftninger - aldeles minimale i forhold til de beløb, der anvendes på bekæmpelse af narkotikaen og narkomanerne.\nPå sporet af en bedre narkopolitik\nPå samme måde, som vi tidligere så tre mulige udgangspunkter for narkotikapolitikken, kan vi øjne tre mulige strategier for fremtiden. Den første (og igen mest oplagte) ville være at fortsætte den hidtidige linje, som vi kunne kalde »status quo«-linjen: En fortsættelse af den nuværende restriktive politik med udgangspunkt i den håbløse vision om »det narkofrie samfund« - samtidig med, at de mest belastede narkomaner marginaliseres yderligere, selv om den indsats, man lægger så megen vægt på, reelt ingen indflydelse har på udbudet af stoffer på det illegale marked.\nEn anden mulighed var at sætte hårdt mod hårdt - mere politi, opgivelse af den mere liberale indstilling til hash, hårdere straffe for besiddelse, flere fængsler - i et desperat forsøg på at udrydde det onde af vor midte. Det har de prøvet i USA (og i Norge, hvis linje er langt hårdere end vores), og det har ikke været nogen succes. Indsatsen har ikke ført til mindre narkotika - endsige mindre kriminalitet - blot er narkomanerne blevet mere forhadte og marginaliserede og tilsvarende mere desperate. Måske den omstændighed, at det hverken i Danmark eller USA er lykkedes at holde fængslerne fri for narkotika, siger lidt om, hvor lidt det narkotikafri samfund ville minde om et samfund, de fleste af os kunne holde ud at leve i.\nDen tredje mulighed var at erkende, at vi med den norske kriminolog Nils Christies ord befinder os i »forbudstidens siste dager«, og at vi ikke kan holde stofferne ude og derfor lige så godt kan gøre, hvad vi kan for at lære at leve med dem.\nVi kan ikke få et samfund uden stoffer - men vi kan bestræbe os på, at stofferne forvolder så få skader som overhovedet muligt. Christie siger herom: »Jeg er ikke noen tilhenger av at folk skal anvende disse stoffene og gjentar med monoton regelmessighet at man heller bør bli høy av å gå i fjellet enn ved narkotikabruk. Men samtidig er hykleriet og falskneriet på disse områder opprørende. Vi har grunn til å anta at cannabis har helt ubetydelig skadevirkninger, om noen. Fra den første klassiske studie utført av den indiske hamp-kommisjon, og over til de siste oversikter er hovedkonklusjonene i denne retning temmelig entydige. Derimot er antagelig stoffet meget egnet til å dempe ubehaget som er en følge av flere behandlingsmetoder ved alvorlig sykdom, spesielt ved cellegiftkurer som ledd i kreftbehandling. Ren heroin er i og for seg ikke særlig skadelig for organismen. Men her kommer inn at dette er et sterktvirkende stoff som ved uforsiktig bruk eller feilberegning kan føre til død eller skader, og også kan føre brukeren over i avhengighetstilstander som det er vanskelig å komme ut av. Heroin må derfor underkastes strengere reguleringstiltak enn cannabis, men ikke i de brutale former som i dag anvendes. Samlende om spørsmålet: Krigen er tapt. Nå gjelder det å ikke tape det sivile samfunn.« (Nils Christie, 1996).\nMen hvordan kan vi bære os ad med at redde det civile samfund? Christie opstiller 14 punkter, der ville repræsentere en vidtgående liberalisering af den norske poltik på området.\nVi vil tage udgangspunkt i det allerede nævnte medicinske faktum, at kronisk afhængighed af morfin eller heroin er en sygdom, der så vidt vides ikke kan helbredes med en succesrate på mere end 3% pr. år. Skal vi ikke tabe de 97% på gulvet, må vi derfor erkende, at de nuværende injektionsmisbrugere ikke vil holde op med at bruge heroin, og at de vil blive ved med at begå kriminalitet, så længe de ikke kan få penge nok på lovlig vis.\nI stedet for at håbe på at afvænne de nuværende narkomaner kunne vi derfor bestræbe os på at mindske tilgangen af nye. For det første må vi sørge for, at alle de mest belastede narkomaner kan få den heroin, de skal bruge, under betryggende former. Stort set alle de narkorelaterede dødsfald ville hermed kunne undgås, eftersom ingen længere behøvede at tage heroin af ukendt styrke eller dulme abstinenserne med diverse lægemidler.\nHerved ville bunden falde ud af det illegale marked, ligesom ingen narkomaner ville behøve at sælge stoffer på gaden for at skaffe penge.\nDenne vedligeholdelse bør dog ikke stå alene, men skal suppleres med tilbud om behandling og afvænning til alle, der måtte ønske det, ligesom alle bør tilbydes en anstændig bolig og gives hjælp til at finde et passende arbejde eller uddannelse, såfremt de ønsker det.\nAfvænningen skal ikke være nogen betingelse for udlevering af stoffet, og der skal heller ikke lægges noget som helst pres på dem, for at de skal tage imod disse tilbud om uddannelse eller arbejde. Det drejer sig i første omgang om at tilbyde disse mennesker et værdigt liv uden den evige jagt på stoffer - ikke om at gøre dem stoffri for stoffrihedens egen skyld. Narkomanens heroin er tværtimod at betragte som livsvigtig medicin på linje med diabetikerens insulin.\nHar vi råd til denne massive indsats, denne særbehandling af en trods alt lille minoritet? Spørgsmålet er, om vi har råd til at lade være. Vi må heller ikke glemme, at alene retssystemets håndtering af narkomanerne for øjeblikket koster to milliarder kroner om året. Hvis man blot brugte 100.000 kr. pr. år pr. narkoman, kunne mindst halvdelen af disse penge altså være sparet.\nPå linje hermed må vi acceptere, at stoffer som amfetamin, kokain og ecstasy for mange mennesker simpelt hen står som rusmidler, der kan anvendes en glad aften, på samme måde, som andre bruger alkohol.\nVi kunne naturligvis håbe, at folk af sig selv vil indse, at det ikke er fornuftigt at bruge disse stoffer, og derfor vil acceptere og rette sig efter, at de fortsat skal være forbudt. Det er bare ret usandsynligt, specielt hvis man tænker på tilsvarende forsøg på at regulere forbruget af alkohol. Så længe der er et marked for disse stoffer, vil de kunne købes illegalt. Den største sundhedsfare ved den illegale handel er, at ingen ved, hvad det stof, man tilbydes, eventuelt er blandet med, eller hvor rent det er.\nEn forsigtig legalisering ville dels betyde, at der altid var kontrol med kvaliteten af stoffet, og at man vidste, nøjagtig hvor stort forbruget og de hermed forbundne problemer var.\nDe hollandske coffee-shops må højst sælge fem gram hash til hver gæst.\nMed disse stoffer kunne man forestille sig en lignende ordning. Man kan tillade, at stoffer som amfetamin, kokain, ecstasy og LSD sælges på apoteker i mindre portioner til personer over 18 år, således at hver person f.eks. kun kan købe tre doser pr. dag. Dette kan naturligvis ikke forhindre nogen i at opkøbe mere gennem stråmænd eller ved at rende alle byens apoteker på dørene, men det ville gøre det langt mere besværligt at samle sig større mængder af stoffet. Prisen på disse stoffer bør sættes så højt, at den kan finansiere fremstillingen af dem, men så lavt, at det ikke ville være muligt at sælge dem billigere illegalt.\nMan ville hermed fjerne alle de usikkerheder, der ligger i den illegale distribution af stofferne og sikre, at stofferne kun blev solgt fra apoteker i pakninger forsynet med brugsanvisning og passende advarsler, og samtidig ville den kriminelle handel med disse stoffer blive fuldstændig elimineret.\nHeroin bør til gengæld kun kunne fås mod recept for at forhindre, at det nuværende illegale marked blot erstattes med et legalt. På længere sigt, dvs. når hovedparten af de nuværende injektionsmisbrugere har fundet sig til rette i en menneskeværdig tilværelse, kan det sælges på samme måde som de øvrige »hårde« stoffer.\nHash befinder sig til gengæld i en kategori for sig. Det bør ikke forhandles sammen med de farligere stoffer. I stedet kunne man som i Holland tillade oprettelsen af særlige beværtninger, hvor stoffet kan købes. I København ville det være naturligt at legalisere hash-handlen på Christiania, men også at tillade den i beværtninger flere steder i byen.\nIllegal handel med og smugleri af hårde stoffer vil naturligvis stadig være ulovligt, men det vil være at ligne med smugleri af alkohol og bør ikke straffes hårdere. Ulovlig indførsel af stoffer vil dog aldrig kunne udvikle sig til noget stort problem, eftersom prisen på de lovligt tilgængelige stoffer skal sættes så lavt, at det illegale marked reelt kvæles.\nVed at legalisere stofferne kan vi altså\n•\teliminere en meget stor del af narkomanernes berigelsesforbrydelser\n•\tsikre de mest belastede narkomaner en menneskeværdig tilværelse\n•\tundgå alle forgiftningsulykkker, der skyldes opblanding eller svingende kvalitet af illegale stoffer\n•\tafskaffe hele den illegale handel med stoffer og den deraf afledte kriminalitet\nArgumenter mod en legalisering\nHvorfor er disse skridt så ikke blevet taget for længst? Svaret er, at forbudet udspringer af en reel bekymring over de skadelige virkninger af disse giftstoffer - og denne bekymring er ikke altid ubegrundet.\nDer er ingen som helst tvivl om, at mange mennesker har pådraget sig alvorlige psykoser ved brug af LSD. Det nye og meget populære stof ecstasy kan ved forkert brug føre til dehydrering og hjerteanfald; hvad angår andre stoffer som alkohol eller kokain, skulle det næppe være nødvendigt at gentage, hvilke risici der er ved overdosering eller umådeholden brug. Dette fører os frem til de mest almindelige argumenter mod en legalisering:\nLegalisering vil føre til øget forbrug.\nEftersom brugen er skadelig, og eftersom en større udbredelse af stofferne i sagens natur vil føre til, at flere falder for fristelsen til at begynde et misbrug, bør stofferne være så lidt tilgængelige som muligt - helst helt utilgængelige.\nDette modsiges dog af erfaringerne fra Holland, hvor køb og brug af hash har været legal siden 70erne. Her har ungdommen ikke kastet sig over stoffet som glubende ulve. Faktisk er forbruget af hash ikke påfaldende større eller mindre end i de mere restriktive nabolande. Opium indgik jo i en lang række præparater, der solgtes legalt i forrige århundrede, og selv om der opstod et vist misbrug af disse præparater, var det ikke påfaldende stort. Når de fleste mennesker ikke tager narkotika, er det jo ikke, fordi det er forbudt, men fordi de ikke anser det for at være fornuftigt - på samme måde, som de fleste mennesker ikke anser det for at være fornuftigt at drikke sig fuld hver dag.\nDer er rigeligt med legale rusmidler i forvejen, og vi har mere end nok i de skader, de forvolder. Der er absolut ikke brug for flere.\nProblemet er bare, at det nuværende forbud ikke forhindrer nogen i at tage stoffer. Priserne på heroin raslede ned i perioden 1989-93, samtidig med at kvaliteten af det stof, der solgtes, voksede betydeligt. Prisen reduceredes i denne periode til en fjerdedel. En ophævelse af forbudene ville måske snarere fjerne noget af det »underjordiske« ved stofsubkulturerne og dermed gøre dem mindre interessante. Dette argument er i øvrigt dybest set moralsk og dermed uinteressant. Ud fra et humant synspunkt må det være vigtigere at undgå de lidelser, som brugere og misbrugere af disse stoffer påføres af et forbud, som man alligevel er fuldstændig ude af stand til at håndhæve.\nDanmark har tilsluttet sig de internationale konventioner om narkotikabekæmpelse.\nDisse meget stramme konventioner, hvis forbud mod cannabis blev presset igennem af industrilandene (der tilsvarende har modsat sig enhver regulering af alkohol) trods energiske protester fra bl.a. Tunesien og Indien, kunne trods alt lempes eller fortolkes lempeligere. Holland, Schweiz og England har alle haft en mere liberal praksis uden at have fået nogen problemer med disse konventioner.\nTil syvende og sidst må man ikke glemme, at det, at noget ikke er forbudt, jo heller ikke indebærer nogen blåstempling eller anbefaling. Det er jo heller ikke forbudt at sniffe lim eller benzin; det er absolut uanbefalelsesværdigt, men det er ikke forbudt (og bør vel heller ikke være det). Stoffer som amfetamin eller kokain kan heller ikke anbefales nogen, men giver (i lighed med alkohol) ikke væsentlige skader ved mådeholden brug.\nDette fører os over i et andet meget almindeligt argument mod legalisering, nemlig:\nDisse stoffer er giftige, og mange mennesker er kommet meget galt af sted ved at bruge dem. Kan det virkelig være rigtigt, at de skal være legale?\nMen igen er problemet, at det nuværende forbud ikke forhindrer nogen i at bruge stofferne. Tværtimod gør det dem i nogle tilfælde mere interessante, idet brugen af stofferne opfattes som »oprørsk«. Til gengæld betyder forbudet, at vi ikke har nogen anelse om forbrugets reelle omfang eller nogen kontrol med kvaliteten af det stof, der udbydes.\nVed en legalisering fastholder man blot narkomanerne i misbruget, men egentlig har de brug for at komme helt ud af det. Skal vi også til at give alkoholikerne billigere whisky?\nDet er fuldstændig rigtigt, at uddeling af heroin vil fastholde narkomanerne i misbruget. For øjeblikket fastholdes de blot i misbruget af det illegale marked, af deres egen afhængighed. Den eneste forskel er, at legaliseringen vil give dem en chance for en menneskeværdig tilværelse - en chance, de ikke får i dag. Endvidere er heroin og morfin specielle i den forstand, at de - indtaget rigtigt - kan tages i årevis uden at volde nogen skade på organismen. For alkoholikeren ville det ikke blive nemmere at føre en almindelig tilværelse, hvis han kunne få gratis alkohol - tværtimod. Vi ville dog mildt sagt heller ikke gøre ham nogen tjeneste ved at forbyde alkohol eller gøre det så dyrt, at han kun kunne finansiere sit forbrug ved kriminalitet.\nEn dag i efteråret 1997 kunne de danske TV-seere bevidne et besynderligt optog: Nogle beboere i en gade i Odense forsamlede sig foran en bestemt opgang, hvor de slog på tromme og i megafoner råbte slagord mod det frygtelige, der truede byen fra denne opgang. Årsag: Der blev ifølge beboerne solgt narkotika fra en lejlighed i opgangen, og derfor måtte de finde sig i et stadigt rend af ludere, lommetyve og narkomaner i gaden. Et seksårigt barn kunne supplere, at »vi tør ikke gå forbi narkobulen, for man ved jo aldrig, hvad de kan finde på«.\nNogen konkret overlast var der dog vist ingen, der havde lidt. Odenses politimester var blandt deltagerne. Han udtalte dog beklagende, at man jo ikke bare kunne rydde lejligheden, for »sådan nogen har jo også nogle rettigheder, man skal respektere«. Hvor beklageligt!\nDette er symptomatisk for den stigende marginalisering af narkomanerne i de senere år. De vrede beboere kan således trøste sig med, at hvis narkomaner har rettigheder, er det sandelig ikke de samme, som »pæne« mennesker har. I Århus kunne politiet i forbindelse med Århus Festuge rose sig af at have buret nogle af de mest iøjnefaldende narkomaner inde uden overhovedet at sigte dem for noget: »… når der er festuge samles de, hvor de kan gøre sig mest synlige. Derfor har vi anholdt dem og brugt en såkaldt gummiparagraf om at ’være til ulempe’, så de ikke generer for meget.« (Ekstra Bladet, 2.9.97).\nI København har mange narkomaner og alkoholikere fået tilhold om ikke at opholde sig på gader og pladser nær deres eget hjem, og byens pladser er gjort åbne i forbindelse med byfornyelsen, så narkomaner og drankere ikke længere kan sidde og »gemme sig«. I Århus har man forsøgt at oprette væresteder uden for centrum, så byen ikke »skæmmes« af sådanne udskud, men indtil videre er det strandet på voldsomme protester fra beboerne i området. Overalt er tendensen den samme: Alle, der giver indtryk af, at der er sociale problemer i de store byer, skal væk - det eneste, vi ikke vil høre om, er, hvordan vi eventuelt kunne løse disse problemer.\nI stedet for løsninger - behandling, afkriminalisering, væresteder, legalisering - har vi fået optrapning: Fra narkomanen som offer til narkomanen som samfundsfjende og udskud.\nI 1992 var 46% af fangerne i de lukkede fængsler narkomaner.\nDe er ikke havnet der på grund af deres misbrug. De er havnet der, fordi de ikke kunne skaffe deres stoffer til en rimelig pris, og fordi de ikke kunne helbrede sig selv for en sygdom, heller ingen andre kan helbrede dem for. Og dette er den egentlige narkotikaforbrydelse. I fængslerne finder du mest ulykkelige mennesker, der forsøgte at skaffe til dagen og vejen, som forsøgte at holde abstinensernes rædsler fra livet.\nNarkotika siges ofte at være en af de største trusler mod vores retssamfund. Det er rigtigt, men truslen kommer ikke fra narkokriminaliteten, men fra de beføjelser, myndighederne tildeles for at kunne bekæmpe den.\nDen egentlige narkoforbrydelse er ikke narkohandlen, men kriminaliseringen, marginaliseringen og forfølgelsen af narkomanerne og de lidelser, de herved påføres.\nNarkoforbryderne er de mennesker, som er ansvarlige for deres lidelser, de mennesker, der fastholder en narkotikapolitik bygget på puritansk moraliseren, uvidenhed og intolerance; de mennesker, der uendeligt velmenende benægter, at det kunne være anderledes.


Banemarksvej – AG Gruppen\nFølg byggeriet her\nArbejdstider for støjende aktiviteter\njf. kommunernes forskrifter for miljøhensyn ved bygge- og anlægsaktiviteter\nMandag til fredag fra kl. 7.00 – 16.00\nMandag til fredag fra 7.00 – 18.00\nLørdag fra 7.00 – 14.00\nNu begynder der at ske noget på grunden Banemarksvej, AG Gruppens byggeledelse er flyttet ind på Banemarksvej 4, og vil befinde sig her de næste 6 måneder under opstarten af byggeriet.\nVi skal samlet bygge 674 boliger over de næste 3½ år. Det er en blanding af lejligheder på mellem 60-117 kvm i bygninger på op til 6 etager og rækkehuse i 2 etager på 109-117 kvm.\nByggeriet certificeres til DGNB Guld, der er et system til at sikre byggeriet både miljømæssigt og socialt. Projektet vil samle mennesker i en kombination af lejligheder og rækkehuse, i et område sammensat af et grønt område mod vest med legeområder og beplantning samt grønne arealer i gårdrum og udenomsarealer.\nDe nuværende lejere er så småt ved at rydde de sidste bygninger og AG Gruppen forventer at starte nedrivningen af den store røde hal, hos det gamle Semler, i løbet af marts måned.\nNedrivningsarbejdet og byggeriet må påregnet at give gener, da der under nedrivningsarbejdet og byggeriet af de nye bygninger, vil være transport med tunge maskiner, samt støjende og støvende arbejder på byggepladsen.\nVi har pålagt entreprenørerne, at de skal følge de gældende regulativer vedrørende støj og støv i henholdsvis Brøndby og Glostrup kommune.\nI er altid velkommen med spørgsmål vedr. byggeriet og evt. gener hos byggeledelsen – Banemarksvej 4, eller på banemarksvej@aggruppen.dk\nVi ser frem til et godt naboskab de kommende 3½ år.


FN-soldat 1964-1965 på Cypern – D-Coy hold 2 og 3 – henryhogh\n5. januar 2016 13. september 2019 Henry Høgh\nJeg blev indkaldt 1963 til Vester Alles kaserne i Århus som artillerist. Jeg har beskrevet det i en blog-post ”Soldat på Vester Alles kaserne”. Jeg havde hørt mange historier, om folk der havde været FN-soldater i Gaza. Jeg havde 4 måneder tilbage af min soldatertid da der blev mulighed for at melde sig som FN-soldat på Cypern – ja, jeg meldte mig og ankom til Cypern november 1964. Jeg har udgivet nogle blog-post om min tid: ”Jul under fremmede himmelstrøg – Cypern og Canada”, ”Roccas bastionen, Nicosia 1965” og ”Helikopter træning på Cypern”. Jeg har som de fleste taget mange billeder, på daværende tidspunkt var det lysbilleder, som nu er blevet scannede. Til illustration af min tid som FN-soldat på Cypern har jeg samlet et udvalg og de vises som ”slideshow”. Showet kan stoppes og man kan ved hjælp af pilene køre frem eller tilbage.\nD-Coy 3.deling som jeg var en del af første måned i den lille landsby Ayia Irini beliggende i Morphu bugten, hvor tyrkerne eventuelt kunne lave landgang.\nDa Ayia Irini blev ovetaget af Canadierne flyttede 3.deling til det ”Mystiske Hus” tæt på hotel Conaro, hvor D-Coy havde hovedkvarter. Teorier om hvordan navnet er opstået er diskuteret i “Helikopter træning på Cypern“.\nHotel Cornaro D-Coys hovedkvarter\nHotel Cornaro – D-Coys hovedkvarter\nD-Coys 3 delinger roterede hver måned og efter en måned med mange vagter ved det ”Mystiske Hus” flyttede vi til Alona i Troodos bjergene, hvor vi nærmest hyggede os.\nEfter Alona kom vi tilbage til Nicosia området og rykkede ind i bungaloven ved ”Irish Bridge”, som lå tæt på hotel Conaro.\nVi nåede ikke at opholde os så længe i bungaloven ved ”Irish Bridge”, da hele D-Coy roterede med C-Coy og vi flyttede in på den ”Grønn Linie”. Årsagen til denne rotation har jeg beskrevet i ” Roccas bastionen, Nicosia 1965”.\nEn billed-collage fra min militære karriere\nPrevious Emry – og tobakken\nNext GøteborgsVarvs kavalkade 2005 – 2015\n[…] Som soldat på Vester Alles kaserne ved Nørrejyske Artilleriregiment var der i sidste del tjenesten mulighed for at melde sig til tjeneste på Cypern. Det lød spændende og tillokkende og jeg slog til og kom afsted i slutningen af november 1964. Jeg har tidligere beskrevet min tid som soldat på Vester Alle og som FN-soldat 1964-1965. […]\nVeteranløbet – Kastellet 2016 – henryhogh siger:\n26. august 2016 kl. 15:56\n[…] Maria har deltaget i de sidste 4 års Kastelløb og hun tilmeldte sig også dette års løb. Det sjove var bare, at hun meldte sig til i mit navn og det var da også meget flot idet jeg jo er gammel FN-veteran fra Cypern DANCON 2 og 3. […]\n[…] min tid som FN-soldat på Cypern har jeg et par billeder af en af mine soldaterkammerater, der havde købt en modelflyver. Han er […]\n[…] gammel FN-soldat på Cypern Dancon 2 og 3 modtag jeg en invitation fra Borgmesteren i Herning – Lars Krarup. En så fornem invitation kunne […]\n17. november 2017 kl. 16:19\nWhat a fine post Henry! The sad painting in my post came from you and Maria. Soon we will meet after all these blogs!\n[…] mit kort over Cypern fra min tid (1964-65) som FN-soldat er angivet Paphos, hvor Erik Ejegod ifølge historien er begravet. Mindepladen er opsat efter […]


Komplimenter for min påklædning - ioosinternet.dk\nDet er længe siden, at det er mig, der har fået kommentarer for mit tøj. Den slags positive af slagsen, der gør en i rigtig godt humør. Alt fra at det klæder mig, til hvor jeg har købt det henne. Det gør mig rigtig glad, for vi har alle brug for de søde kommentarer og de dejlige komplimenter fra vores omgivelser, og jeg fortæller gerne, hvor jeg handler det, så andre kan få det samme som jeg.\nDet er især mine bukser, der får kommentarer. De sidder perfekt, de er højt skåret – noget som gør, at de sidder rigtig flot på kroppen og giver et feminint snit, og de holder faconen. Det sidste også efter en hel dags brug og efter mange vaske.\nSamtidig er der noget rigtig elegant over lidt mere vige ben forneden. Det passer nemlig rigtig godt til både sko og støvler, der har lidt hæl, og det kan jeg godt lide. Hemmeligheden bag er ikke så hemmelig igen. Jeg køber nemlig alle mine damebukser på en bestemt hjemmeside. Det er det her koncept med, at når noget virker, så er der ingen grund til at ændre det. De her bukser, de virker bare. Sidder helt, som de skal, og er samtidig flotte og behagelige.\nKig ind selv\nJeg har delt den hjemmeside med alle dem, der har kunnet lide de bukser. Det er efterhånden en del mennesker, og nu kan du finde en hel gruppe af os, der har den samme slags bukser. Jeg synes derfor, at du også skal have det gode råd med. Ikke nødvendigvis for alle de komplimenter, du vil få for din påklædning, men mest fordi godt øj altid er værd at have.\nJeg bærer mig sev på en helt anden måde, jeg føler mig flot og velklædt, og det er mest af alt det, jeg gerne vil dele med så mange kvinder som muligt.\nPrevious Post: Fly bliver forsinkede indimellem\nNext Post: At se sig selv i et andet lys


Itsak’ar vejr og klima – Sneforhold • Bedste tidspunkt at besøge\nBedste rejsetidspunkt Itsak’ar\nDen bedste rejsetidspunkt til in Itsak’ar i Armenien er fra Juni til September, hvor der er en een behagelig og varm temperatur og næsten ingen nedbør. Den højeste gennemsnitstemperatur i in Itsak’ar er 27°C i Juli og den laveste er 3°C i Januar.\nItsak’ar har et fastlandsklima. Hvis du vil vide mere om gennemsnitstemperaturerne i in Itsak’ar eller om hvornår det meste sne og regn falder, så kan du finde det herunder. Så er du godt forberedt. Vores månedlige gennemsnitlige klimainformationer er baserede på data fra de sidste 30 år.\nKlima Itsak’ar per måned\nRejs og bo Itsak’ar\nØnsker du at booke en flyrejse til Itsak’ar? Hop på et af disse flyselskaber.\n14 dages vejrsudsigt Itsak’ar\nVejret for Itsak’ar bliver rond de -5° grader i de kommende 14 dage.\nItsak’ar har et fastlandsklima. Det er varmt om sommeren og koldt om vinteren. Den gennemsnitlige årstemperatur for Itsak’ar er 14° grader og i løbet af et år falder der 276 mm regn. Det er tørt 191 dage om året med en gennemsnitlig luftfugtighed på 73% og et UV-indeks på 4.\nItsak’ar vejr efter måned\nHvordan er gennemsnitsvejret i en given måned for Itsak’ar? Lad os finde ud af det! Klik på en måned for at tjekke alle månedlige gennemsnit for solskin, temperaturhøjde og lave temperaturer, procentvis chance for regn pr. dag, ophobning af snefald og antallet af regnfulde dage.\nHar du været i Itsak’ar?\nEfterlad os din oplevelse i Itsak’ar, og så kan du vinde 1000 kr!\nItsak’ar er placeret i Armenien. Det ligger i en lige linje i 2.888 km fra København.\nKoordinaterne for Itsak’ar er:\nGps-koordinaterne er 40° 52' N, 45° 19' E\nHvor lang er flyveturen til Itsak’ar?\nFlyvetiden fra Københavns Lufthavn til Itsak’ar er cirka 4 t. 30 min.\nHvad er de nærmeste lufthavne til Itsak’ar?\nDette er de lufthavne, der er tættest på Itsak’ar:\nOmrådet for Itsak’ar er omkring 51 km².\nHvad er valutaen for Itsak’ar?\nI Itsak’ar bruges Armenien (AMD) til at betale.\nHvad er områdenummeret for Itsak’ar?\nOmrådet for at ringe til Itsak’ar er +374.


Fødselsforberedelse: "Min mand skulle være med til det hele" - Vores Born '\nVoresbørn | Fødsel | Fødselsforberedelse: “Min mand skulle være med til det hele”\nMalene valgte at forberede sig til sin fødsel på nettet, så hendes kæreste Jacob blev inddraget så meget som muligt.\nFødselsforberedelse: “Min mand skulle være med til det hele”\nSidst redigeret\t21. april 2016 | Udgivet\t15. april 2016\n3 kvinder fortæller, hvordan de på forskellig vis har forberedt sig til fødslen. Rikke fulgte et forløb i Smertefri Fødsel, Heidi anvendte fødestedets tilbud, og Malene valgte at forberede sig online sammen med sin mand. Her kommer Malenes fortælling.\nEt kort fødselsforberedelseskursus på hospitalet sammen med en masse andre mennesker lød ikke tilstrækkeligt for Malene Egholm Lorenzen, da hun blev gravid sidste år. Hun ville gerne være rigtig grundigt forberedt, så hun kunne få den naturlige fødsel, hun drømte om. Efter en snak med en jordemor fra firmaet En Anden Start, hvor Malene og Jacob Egholm Lorenzen fortalte om deres ønsker og forventninger, valgte de at tage deres onlinekursus, og de modtog det første materiale via mail.\nLÆS OGSÅ: Smertefri Fødsel: “Jeg følte, det var mig, der kom til at sætte dagsordenen”\nEn Anden Start er startet af en jordemor og en fødselscoach, der blandt andet tilbyder online-fødselsforberedelseskurset Form Din Fødsel.\nKurset strækker sig over fire uger, hvor du en gang om ugen modtager en mail med tekst, opgaver der skal løses, og en lydfil eller et videoklip. Derudover er der et ammemodul og til sidst en opsamlende skypesamtale.\nHele pakken koster 1.499 kroner. Læs mere på enandenstart.dk.\n– Jeg havde et stort ønske om at føde så naturligt som muligt, og vi havde hørt fra andre, at man godt kan blive så overvældet og usikker til fødslen, at man måske ikke er i stand til at holde fast i de beslutninger, man har truffet inden. Derfor tænkte jeg, at det ville være nemmere at holde fast i mine ønsker, hvis jeg var rigtig godt forberedt, siger Malene, der især godt kunne lide, at hele\nkursusforløbet foregik sammen med Jacob. Og ingen andre.\n– Det er slet ikke mig at være sammen med andre. Det er jo meget individuelt, hvordan man har det med det, men jeg synes, det er en meget privat ting. Jacob var også med i det hele. Vi sad sammen og løste opgaverne og læste alting sammen, fortæller hun.\nLÆS OGSÅ: Fødselsforberedelse: “Jeg ville ikke ligge og lave stønneøvelser på gulvet”\nDe fik blandt andet fik en lydfil med forskellige vejrtrækningsteknikker, man kunne indøve. Nogle af opgaverne gik ud på at skrive deres ønsker for smertelindring ned og tænke over, hvilke fødestillinger Malene kunne tænke sig at bruge.\nMalene drømte om en helt naturlig fødsel, men endte med at få vestimulerende drop, da veerne gik i stå. Alligevel er hun glad for, at forberedelsen klædte hende på til at sige fra, da jordemoren første gang foreslog ve-droppet.\n– Der sagde vi med det samme, at vi gerne ville give det lidt ekstra tid. Og så tilbød hun mig akupunktur i stedet, og det var meget mere os. Vi sagde altså ikke bare ja med det samme, og det tror jeg, jeg havde gjort, hvis jeg ikke havde fået den forberedelse. Så havde jeg stolet blindt på jordemoren, siger Malene, der ikke følte, at der blev trukket noget ned over hovedet på hende.\nMOR Malene, 31 år, bygningskonstruktør\nFAR Jacob, bankrådgiver\nBARN Cornelius, født 16. juli 2015 på Horsens Sygehus\nHun kan heller ikke komme i tanker om en eneste ting, hun savnede at vide eller være forberedt på under fødslen.\n– Jeg vidste hele tiden, hvad jeg ville, når der skulle tages stilling til noget. Og hvis jeg ikke kunne sige så meget, kunne Jacob svare for mig. Jeg synes, det var et fantastisk forløb. Og jeg er helt sikker på, at forberedelsen er en stor del af grunden, siger hun.\nLÆS OGSÅ: Fødselskomplikationer: Emil lå i underkropsstilling