Neli parimat Androidi ellujäämismängu | Androidsis\nAndroid-seadmetele saadaolevate mängude valik laieneb iga päevaga. Saabuvad uued eri žanritega mängud. Midagi, mis pakub meile palju rohkem valikuid. Žanr, mis võib paljudele huvi pakkuda, on ellujäämismängud. See on žanr, mis on täis tegevust ja mille ellujäämiseks peame võtma endast parima.\nKui teile meeldib seda tüüpi mäng, milles on palju tegevust ja adrenaliini. Kuid mille peamine eesmärk on väga selge: peame iga hinna eest ellu jääma. Seda tüüpi mängude valik Androidile on palju kasvanud. Jätame teile parima võimaliku.\nSel viisil, kui olete huvitatud ellujäämismängu proovimisest, on see Android-telefonis hõlpsasti võimalik. Lisaks, ilma et oleks vaja raha kulutada. Samuti tuleb märkida, et kõigil neil mängudel on hea graafika, mis aitab meil sellesse loo sisse saada. Paljude mängijate jaoks väga oluline detail. Millised mängud on nimekirja teinud?\n1 Parve ellujäämine: ülim\n2 Viimane päev Maal: Survival\n3 Ellujäämise saar: areneb\n4 Viimane lahinguväli: ellujäämine\nParve ellujäämine: ülim\nAlustame sellest mängust, mis viib meid seiklema ookeanis. Peame kinni püüdma objektid, mis meil vees hõljuvad. Nende objektidega saame ehitada ellujäämise komplektid millega jahti pidada ja nii meid elus hoida. Kuid on väga suur oht, mis muudab meie elu veidi keerulisemaks. Kuna vesi on haid täis. Seega peame olema väga ettevaatlikud. Sest nad on väga näljased.\nSelle mängu allalaadimine Androidile on tasuta. Kuigi selle sees leiame oste ja reklaame.\nOokeani ellujäämine: ülim - simulaator\nViimane päev Maal: Survival\nTeiseks leiame Play poest ühe populaarsema ellujäämismängu. See on mäng, mis ühendab palju erinevaid elemente, erinevatest žanritest. Kuid meie ülesanne on väga selge, peame iga hinna eest ellu jääma. Peame seda tegema näete zombirünnakuid, kui käite nakatunud piirkondades ringi. Lisaks peame saama toitu, et saaksime edasi liikuda ja elus püsida. Mäng annab meile võimaluse mängida üksi või meeskonnas. Hea võimalus, kui otsite palju tegevustega mängu.\nSelle ellujäämismängu allalaadimine Androidile on tasuta. Kuigi selle sees leiame oste ja reklaame.\nViimane päev maa peal: ellujäämine\nEllujäämise saar: areneb\nSelles nimekirja kolmandas mängus muudame stseeni radikaalselt. Läksime kõrbesaarele, kus sattusime hätta. Nagu arvata võib, on meie peamine ülesanne sellel saarel ellu jääda. Seetõttu peame tegema asju, mida oleme filmides nii palju näinud. Peame ehitama varjupaiga, mis on ohutu ja kaitseb meid vihma ja külma eest. Tehke tuld, jahti ja vältige vigastusi või terviseprobleeme. Kuigi see ei ole alati lihtne, sest kogu mängu jooksul puutume kokku erinevate väljakutsetega.\nSelle ellujäämismängu allalaadimine Androidile on tasuta. Kuigi selle seest leiame oste ja reklaame.\nEllujäämissaar: EVO 2\nViimane lahinguväli: ellujäämine\nLõpuks leiame selle žanri ühe kõige huvitavama mängu. Sel juhul oleme saarel koos 39 teise mängijaga. Meid kõiki on sellel saarel maha visatud ja me kõik peame ellu jääma. Kuid me ei kanna midagi. Seetõttu peame edasi liikuma ja saavutama elemente, mis aitavad meil ellu jääda ja seda ükski teine mängija ei saa meid võita. Peame jahti pidama, kuid alati ohututes piirkondades. Kuna ka ülejäänud mängijad on äärmuslikus olukorras.\nSelle ellujäämismängu allalaadimine Androidile on tasuta. Kuigi, nagu ka ülejäänud mängudes, leiame seest ostud ja reklaamid.\nTäielik tee artiklini: Androidid » Android-mängud » Parimad ellujäämismängud Androidile


Mida mitte kanda oma kihlusfotodel? - Wedding planning & advice 2020\nElusest suuremad logod.\nHalvasti sobiv riietus.\nKõik liiga trendikas.\nTA TEGI MIDA OMA JUUSTEGA? (November 2020)\nKõik, millel on hiiglaslik või pilkupüüdev logo, on asjatu asi. "Pildid peaksid olema seotud paariga ja nende suhetega, mitte kaubamärgiga," ütleb Luke Walker New Yorgi Clark + Walker Stuudios. Valige midagi klassikalist. Kui soovite silma paista, proovige lihtsat ja puhast mustrit.\nKui teil on seljas jumalik polka-täpp või lilleprindiga kleit, paluge oma kihlatil vahele jätta ruut või triibud, ütles Jessica Tincopa Jessica Elizabeth Photography Lõuna-Californias. Mustrite segu segab tähelepanu. Valige üks mustriga rõivaeseme või aksessuaar. Vähem on sel juhul rohkem.\nSee kõlab teoreetiliselt armas, kuid väldi seda iga hinna eest. "Sama värv või muster segab visuaalselt teie keha ja ei loo kõige pulbitsevamaid välimusi ega kujundeid," ütleb Tincopa. Selle asemel leidke täiendavad rõivad, millel on pisut vastandlikkust, et näidata oma erinevaid stiile.\n"Tihedad mustrid võivad luua moiré-mustri, mis võtab paarilt fookuse ja paneb selle rohkem kummalisele efektile, mida kaamera rõivastele annab," ütlevad Andrew ja Aimee Tomasino Pennsylvania POP Weddingist. Otsige suuremaid mustreid või triipe (kui saate need maha tõmmata) või vältige mustreid täielikult.\nRiided on liiga lahtised, liiga kitsad või puuduvad rätsepatööna? Kandke midagi muud. "Riietus, mis ei sobi korralikult, ei ole tavaliselt asi, mida saab pärast tõsiasja retušeerida," ütleb Tincopa.\n"Stiil ja trendid tulevad ja lähevad, kuid need pildid ei ole mõeldud ainult tänapäevaks ega viimaseks sotsiaalmeedia värskenduseks, neid kasutatakse ja vaadatakse aastaid ja aastaid," ütleb Walker. Valige teineteise täiendamiseks neutraalsed objektid veidi erinevates toonides.\n"Athleisure" võib olla trend, kuid soovitame treeningu jaoks salvestada aktiivriided - mitte oma kihlusfotosid. Need fotod on salvestatud kuupäevadel, vastuvõtul ja ripuvad teie kodus veel aastaid, vahendab Tincopa.


PIAT – tankitõrjerelvade Rolls-Royce! - Forte\nPIAT Mk 1\nTeise maailmasõja ajal Inglise inseneride käe all valminud PIAT pidi täitma sama ülesannet nagu Saksa Panzerfaust ja USA basuuka – vastase tanke rivist välja lööma. Erinevalt oma konkurentidest sarnanes PIAT pigem miinipildujale ning teda sai ka muuks otstarbeks kasutada.\nPärast seda, kui Inglise ekspeditsiooniarmee 1940. aasta suvel Dunkerque’i alt evakueeriti, oli põhjust karta, et järgmisena maabuvad Saksa väed Suurbritannia pinnal. Wehrmachti soomusmasinate vastu võitlemiseks olid brittide armee relvastuses 14 mm kaliibriga Boysi tankitõrjepüss ja 40 mm tankitõrjekahur. Kumbki neist suutis toime tulla üksnes õhema soomusega ning pealegi oli suurem osa kahureid taganemise ajal Prantsusmaale maha jäänud, kirjutab Tarkade Klubi.\nKiiremas korras telliti uus tankitõrjerelv, mis pidi olema senistest odavam ja samas efektiivsem. Tulevane PIAT valmis peaminister Winston Churchilli algatusel moodustatud asutuses, kus uusi relvi mõtlesid sõjaväelaste juhtimisel välja parimad Inglise insenerid. Sõja ajal tunti seda ametkonda Winstoni mänguasjapoe hüüdnime all.\nPIATi leiutas kolonelleitnant Stewart Blacker (1887–1964), kes erinevalt paljudest kolleegidest oli relvaasjandusega juba eelmises maailmasõjas kokku puutunud. Kuna Blacker ise oli hõivatud veel mitme sõjamasina väljaarendamisega, viis tema töö lõpuni major Millis Jefferis (1899–1963), kes oli üks «mänguasjapoe» parimaid asjatundjaid lõhkeainete ja miinide alal. PIATi ametlikuks autoriks loetakse siiski Blackerit, kes sai oma leiutise eest 25 000 naelsterlingi suuruse preemia.\nPIAT (lühend sõnadest Projector Infantry Anti-tank ehk jalaväe tankitõrje-granaadiheitja) sarnanes tööpõhimõttelt teistele sama otstarbega relvadele, kuid lisaks reaktiivjõule kasutati selles granaadi lendulaskmiseks võimsat vedru. Kuna Blacker oli varem tegelenud eestlaetava miinipildujaga, võis mitmeid selle relva tunnusjooni märgata ka PIATi juures. 1,4 kilogrammi kaaluval kumulatiivlaenguga granaadil oli sabas heitelaeng ja ninaosas lööksütiku esileulatuv varras.\nGranaadiheitja 14,5 kg lasketoru oli valmistatud teraslehtedest ning erinevalt basuukast oli selle tagumine ots suletud, nii et tulistades sai laskur selle õla vastu toetada. Kui granaat oli torusse asetatud ja laskur päästikule vajutas, lennutas vedru granaadi välja; koos vedruga liikuv lööknõel aktiveeris heitelaengu, mille tagasilöök vedru uuesti vinnastas. Granaat lendas maksimaalselt kuni 690 meetri kaugusele, kusjuures tema trajektoor oli kombineeritud jõuseadme tõttu üsna jõnksuline.\nPeale tankitõrjegranaatide kuulusid PIATi laskemoona hulka fugassgranaadid ja suitsupommid, nii et teoreetiliselt sobis ta ka linnalahingute pidamiseks.\nUut granaadiheitjat katsetati 1941. aasta detsembris Bisley polügoonil Surrey krahvkonnas. Esimene katse polnud edukas, sest plahvatanud granaat vigastas ka laskurit. Major Jefferis tegi seejärel ise mitu lasku tõestamaks, et relval polnud midagi viga. Järgmise aasta augustis lasti tema ja Blackeri leiutis seeriatootmisesse kui PIAT Mk. 1.\nUus granaadiheitja võeti Inglise armee relvastusse 1943. aasta keskel ja esimesena kasutasid seda Kanada üksused Sitsiilia dessandi ajal sama aasta juulis. Esimesed kogemused polnud päris soodsad: sõdurite arvates oli PIAT liiga raske (basuuka oli temast ligi kaks korda kergem) ning granaadi kumulatiivlaengu sütik ei hakanud märki tabades sageli tööle. Suurimaks puuduseks peeti vinnastussüsteemi: granaadiheitja vedru oli nii kange, et enne esimest lasku sai selle kokku suruda üksnes püsti tõustes, mistõttu lühemat kasvu sõduritel käis see ettevõtmine sageli üle jõu.\nSamas polnud PIATi kasutajal tarvis muretseda, et tema seljatagune tühi oleks ning relvast tulistamine ei reetnud selle asukohta. Lasketoru all oleva toe abil võis granaadiheitjat vajadusel kasutada miinipildujana, maksimaalne laskekaugus vähenes sel juhul 270 meetrini.\nSeda relva eksporditi peale Briti rahvasteühenduse riikide ka Prantsusmaale, Poolasse ja Nõukogude Liitu. Pärast Teise maailmasõja lõppu võeti PIAT üsna kiiresti relvastusest maha, kuid kohalikes konfliktides kasutati hiljemgi, viimast korda tõenäoliselt 1948.-1949. aasta Araabia-Iisraeli sõja ajal.\nPIAT Mk. 1 tehnilised andmed\nGranaadi kaliiber: 83 mm\nKogumass koos granaadiga: 15,9 kg\nLasketoru pikkus: 0,99 m\nGranaadi algkiirus: 76 m/s\nEfektiivne laskekaugus: 90 m


Suurenenud trombotsüütide arv reumatoidartriidis\nMitte aeg-ajalt põletikuliste seisundite korral\nTrombotsüüdid on väikesed tsirkuleerivad rakkude fragmendid, mis mängivad olulist rolli hemostaasis (verejooksu peatamise protsess pärast vigastust). Neil puudub tuum, kuid need sisaldavad trombotsüütide funktsiooni jaoks olulisi tsütoplasmaid ja valke. Trombotsüüte toodetakse megakarüotsüütides luuüdis.\nTrombotsüütide arv on sageli reumatoidartriidist kõrgem.\nTõsiste vereliistakute seisund on tuntud kui trombotsütoos.\nReumatoidartriidis on liigesed kahjustuse peamine koht. See on koht, kus esineb kohalik põletik , mis hõlmab verelibreid, mis sisaldavad neutrofiilide ja makrofaagide hulka. Need rakud stimuleerivad ka vereliistakute aktiveeriva faktori tootmist, mis omakorda põhjustab vere trombotsüütide akumuleerumist, võimaldades neil osaleda põletikulises reaktsioonis organismis.\nTrombotsüütide arv reumatoidartriidis\nTervislikel inimestel on trombotsüütide arv tavapärases vahemikus 150 000-400 000 / mm3. Juba 1972. aastal märkis meditsiinikirjandus, et teadlased leidsid trombotsüütide arvu suurenemist ligikaudu kolmandiku reumatoidartriidi patsientidest.\nLeiti, et see on otseselt seotud haiguste aktiivsusega. Uurijad leidsid ka korrelatsiooni trombotsüütide arvu suurenemise ja aneemia , leukotsütoosi (valgete vereliblede arvu suurenemise) ja reumatoidfaktori vahel .\nHemoglobiini ja trombotsüütide arvu vahel on pöördvõrdeline seos, mis tähendab, et kui hemoglobiin on madal, on trombotsüütide arv kõrge. Sideropeenia (rauapuudus) ja trombotsüütide arvu tõusu seost ei leitud olevat märkimisväärne.\nMõnedel inimestel, kellel on raske reumatoidartriit, võib trombotsüütide arv olla üle miljoni.\nKui haigus viiakse ravimitega kontrolli alla, tõuseb trombotsüütide arv tavaliselt normaalseks.\nTrombotsüüdid on tõusnud mitte ainult reumatoidartriidist, vaid ka teistes sarnastes põletikulistes tingimustes. Tõsiste vereliistakute ja naha vaskuliidi vahel oli oluline korrelatsioon. Trombotsüütide arvu suurenemisega inimestel leiti sagedamini reumatoidartriidi kõrvaltoimeid (st keha osi, mis mõjutasid ainult kehaosasid).\nReumatoidartriidi suurenenud trombotsüütide arvu parim selgitus on seotud kroonilise aneemiaga, mis on reumatoidartriidi üldine tunnus. Reumaatiliste haiguste annalite järgi reguleerib trombotsüütide homeostaasi trombopoietiini.\nTrombopoietiin on megakarüotsüütide kasvu ja diferentseerumise peamine regulaator. Arvatakse, et trombopoetiin võib olla keemiliselt seotud erütropoetiiniga (punavereliblede tootmisel osalev hormoon), peamiselt seetõttu, et krooniliselt aneemilised retikulotsütoosiga patsiendid (ebaküpsete punaste vereliblede arvu suurenemine) ja erütropoetiini suurenenud sisaldus on trombotsüütide arvu tavalisest suurem. Kui erütropoetiini sisaldus inimestel, kellel on aneemia ja reumatoidartriit, suureneb, võib tekkida trombotsüütide arvu suurenemine.\nTeine võimalus oleks, kui trombotsüütide arvu suurenemine oleks põhjustatud trombotsüütide arvu vähenemisest või tarbimisest. Teadlased pakkusid ka, et trombotsüütide arvu suurenemine võib olla seotud immunoloogiliste reaktsioonidega reumatoidartriidis - võib-olla väikeste hüübimistena krooniliselt põletikulise sünovia sees .\nKelly reumatoloogia juhenduse järgi on reumaatiliste haiguste puhul suurenenud trombotsüütide arv kolme peamise põhjuse tõttu:\nReaktiivne trombotsütoos, mis on seotud kroonilise põletikulise protsessiga. Sellistel juhtudel võivad tsütokiinid (IL-1, IL-6 ja TNF) olla aktiivsed vahendajad trombotsüütide tootmise reguleerimiseks põletikulise protsessi ajal.\nPäriliku geenimutatsiooni tõttu võib esineda perekondlik trombotsütoos .\nKrooniline trombotsütoos (primaarne või oluline trombotsütoos) on trombotsüütide tootmise reguleerimata kõrvalekalded, mis on tingitud püsivatest megakarüotsüütide proliferatsioonist.\n> Hutchinson RM et al. Reumatoidartriidist trombotsütoos . Reumaatiliste haiguste aastaaastad. (1976) 35: 138\n> Kiraz S. et al. Vereplasma trombopoietiin reumatoidartriidiga trombotsütoosiga, kliiniline reumatoloogia. 2002 nov; 21 (6): 453-6.\n> Kelly reumatoloogia õpik. 9. väljaanne. Peatükk 17. Trombotsüüdid ja reumaatilised haigused. Leheküljed 249-251.\n> Trombotsüüdid reumatoidartriidis. Skandinaavia reumatoloogia ajakiri. Selroos, O. 1972, 1: 136.\nReumatoidartriidi ravi suunised\nMida teha, kui teie lähedane arendab hooldekodusse voodipesu\nPuhastage oma perioodi jooksul\nST-segmendi tõusmine müokardiinfarkt\nMukosiidi ennetamine ja ravi\nKas ma pean iga kuue kuu tagant HIV-testi saama?\nTNF blokaatorid - kas artriidi patsientidel tuleb esile kutsuda kõrvaltoimeid?\nMis vahe on Alzheimeri tõve ja veresoonte dementsuse vahel?


Reisid 2019-2020 - Rändtigu\nTeeme ekskursiooni Rakvere vanalinnas – teatripargis, ajaloolisel Pikal tänaval, Kolmainukirikus, Jumalasündimise kirikus. Teema programmi Keskaegne seiklus Rakvere linnuses. Sööme lõunat, käime Targas majas. Külastame Mõdriku mõisa\nKülastame Pokumaad, teeme ekskursiooni Võru linnas ja sööme lõunat. Käime Suure Munamäe Vaatetornis. Teeme ekskursiooni Rogosi mõisas ja väikese poeskäigu Lätis.\nMeretagune maa Ruhnu(Tallinnast)


Istu mu pingile, kiika mu aknasse: detsember 2018\nKas teil ka tekitab seesugune aastaarvude kirjutamine natuke stressi? Mul küll veidi tekitab, sest ilmselgelt meenutab see koolipäevikuid ja õppeaastaid :))) Kulub õige pikk teekond, kui mõistad, et sedasorti "stress" on vaid titepiuks võrreldes nende muredega, mis hilisemas elus end su teel ilmutavad.\nTegelikult oli aga hea aasta, isegi väga hea, olgem ausad. Jälle üks aasta elus püsitud, lähedased niisamuti, arvestatavaid tervisekošmaare pole samuti olnud. Mingis vanuses hakkab see määravaks saama :)\nAasta pärliks pean ma loomulikult tanu alla saamist (again!, aga mis siis), kuigi see juhtus nii ammu, et on tunne nagu see oleks olnud juba eelmisel aastal. Põgusalt olen sellest kirjutanud siin:\nÜks eriti armas kokkusattumus :)\nReise oli sel aastal vähe, aga ägedaim neist kindlasti Mauritius ja sealsed inimesed. Need muljed leiab sildikese "Mauritius" alt:\nÜks pikema veeremisega tegu või asi sellest aastast on muidugi "Minu Hiiumaa". Siinkohal olen ma tohutult tänulik kõigile, kes minuga sel teekonnal kaasas on olnud: abikaas, kes on paljude nende lugude algpõhjus, kirjastuse tüdrukud, kellel järelikult pidi minusse natuke usku olema ja kes on ka ilmumisele järgnevatel kuudel mind igati toetanud, ja loomulikult kõik need mitu tuhat raamatu ostjat, kes on tükikese minust koju kaasa viinud! Teid on olnud ikka uskumatult palju. Olgu võrdluseks öeldud, et "Minu Taani" sama numbrini jõudmiseks kulus ikka mitu-mitu aastat, aga "Minu Hiiumaa" ilmumisest on alles viis kuud.\nEraldi rõõm on aga kõigist neist kirjadest ja kohtumistest, mis seoses raamatuga on sündinud - olge tänatud ja tervitatud!\nRaamatuga, täpsemalt selle esitlusega, on seotud aga järgmine eredam hetk aastast - ühepäevakohvik 03.08.2018. Sellega seotud tänu ja lugupidamine läheb täielikult vaprale tiimile ja taas kord rohkearvulisele publikule!\nPäevareportaaž on leitav siit:\nPärlite hulka veereb kindlasti ka üks "Muna", sest kukkede-kanade siblimist Soonlepa karjamõisa õuele andis see tänavu kevad-suvel mitmeks kuuks (ja annab ka järgmiseks suveks, piletid on juba müügil ja tasub augustikuu esimestel kuupäevadel end saarele sättida).\nViimane tänavune ja omamoodi ainulaadne pärl sündis juba pimedal sügisõhtul Soonlepa keramajas, kui PuuluuP küttis rahva käima ja hiidlased tulid vahvasti kaasa.\nKa kokkuvõtva postituse lõpus olen ma valmis endale kindlaks jääma, et oli hea aasta :)\nNii et tahaks iseendale harjumuspäraselt soovida veelgi paremat aastat, ent ma ei usu, et paremat enam olla saaks :) Saagu siis vähemalt sama hea!\nBlogikülalistele soovin ma lõbusat, tegusat, kirglikku ja seiklusrikast uut aastat!\nP.S. Austusavaldusena teile püstitasin tänavu ka postituste rekordi, lõplikuks numbriks jääb vististi 270, mida ei ole selles blogis varem ette tulnud.\nkirjutas Mae Lender at 11:43 2 kommentaari: Links to this post\nMärksõnad: elu praktiline pool, eluolu, Hiiumaa, imetabane maailm, Minu Hiiumaa, väike tüdruk suures linnas\nKäi või ära käi teatris, teatriaasta number tuleb ikka üks ja sama. Mõnes mõttes muidugi üllatav, et üldse tänavu midagi kogunes, endale tundus tagasivaadet alustades, et eriti ei jõudnudki teatrisse. Arusaadav ka, kui mõelda, et 1,5-2 kuud aastast oled Eestist kaugemal ja 4-5 kuud saare peal ära. Järelikult saavad teatris käimised tehtud umbestäpselt 5 kuu jooksul.\nKõrvaltoast kostus mu küsimuse peale pakkumine 30 etendusele, et nagu... halloo, kust sa sellise numbri võtad üldse :))) Mulle tundus, et ma olen tänavu üldse heal juhul kümme korda teatrisaali tolmu oma kingadel näinud.\n"Tagasitulek isa juurde" Linnateater\n"Kunst" Von Krahl\n"Suur maailmateater" Theatrum\n"Üksi ja Esmeralda" Theatrum\n"Eesti matus" Draamateater\n"Mineku eel" Linnateater\n"Kuningas Lear" Theatrum\n"Väljaheitmine ehk Ühe õuna kroonika" Draamateater\nJa nüüd tuleb see koht, kus peaks Üksküla (oli vist Lotte filmis?) häälega hüüatama: "Mis sinuga lahti on, sõber John?" Sest kiire blogi siltides tuuseldamine näitab, et kinno olen jõudnud isegi rohkem kui teatrisse - 19 korda. Ei, tegelikult 20 korda, sest ükskord vedas elu õieke mind vaatama mingit kolefilmi, millest ma vist blogisse ei suutnudki kirjutada :)\nTulgu teil parem teatriaasta, seda ma soovin!\nMärksõnad: ritta seadmised, teatrijutud\nMa olen kunagi juba pajatanud, et mu unistuse töö oleks olla krevettide koorija. Aastad on läinud, aga üheski tööportaalis pole ma vastavasisulist tööpakkumist veel kohanud.\nNo olgu, ma pole väga tihti sinna vaadanud ka.\nAga ega see polekski ikka nagu see õige asi. Sest ma saan aru, et naisterahval peaks olema ka mingi koristusalane ekstaatiline tegevus, mida ta siis iga nädal ootab ja ilma milleta variseks ta maailm kokku. Saan aru, et Jekaterina hakkab erutusest värisema veidike määrdunud aknaklaase nähes (kui ta suvel Hiiumaal oli käimas, siis ma targu lasin keramajal kõik aknakatted alla, üldse oleks ma ta parema meelega lasknud uksest sisse kunagi õhtuhämaruses või nii). Minu ema jaoks oli kunagi aga nädala tipphetk, kui ta sai lauahõbedat poleerima asuda. See võis olla nädal otsa niisama kinnises karbis seisnud, ent jumala pärast, seda sai ju veelgi enam särama lüüa. Elu õiekese eest olen ma periooditi pidanud peitma nii pliidiplaadi- kui ka kaminaukse puhastusvahendeid, sest... no ei ole tarvis suisel aal üle päeva kaminaust küürida :)\nIgastahes nukrutsesin mis ma nukrutsesin, ent ühel hetkel sain aru, et minulgi on naiste koristusmaailmas oma salakirg olemas - laelühtri särama löömisest orgastilisemat koristusaktsiooni pole olemas. Tõsi, mina üritan tekitada enesele võimalikult pika eelnaudingu, mis tähendab, et ma hoian end vähemalt aasta otsa tagasi. Näpukesed sügelevad, aga mina raputan resoluutselt pead ja mõmisen - mkm, oota veel natuke, Mae!. Käin ja vahin iga päevaga üha enam tuhmuvat lühtrit (Hiiumaal lisanduvad sinna veel tugevalt boldis ämblikuvõrgud), ent püüan enesele kindlaks jääda. Kui ma olen juba aasta jagu võidelnud enneolematu kihuga redelil lae alla ronida ja käed ülespidi tundideks tegudele asuda, siis viimaks luban ma sel õndsal päeval kätte jõuda ja käärin käised üles.\nHiiumaa viga on see, et seal on suvisel hooajal kogu aeg selline valgus, et lühtrile õiget sära nagu külge ei saa. Või on lae kõrgus vale. Või pirnid (loe: hõõglambid) valed. Pigem ikkagi liiga palju aknapinda ja valgust vist.\nLinnakodus on kogu aeg piisavalt hämar ja siin saab lühter primadonnatseda.\nTõsi, ka publikumi on siin märksa enam, sest tänagi pesemisega lõpetades ja redelilt alla ronides, turistid juba klõpsisid. Kohe nagu palju motiveerivam või kuidagi, Hiiumaa sead ja rebased ei tee ju väljagi, kui neile ilu lood.\nEestimaa talv ei soosi enam talvejalatseid ja nii ma kablutasin endale linnakummikuid otsima. Tegelikult olen ma neid piielnud juba jupimat aega, valik on muidugi suur, aga seda õiget ikka keeruline leida. Noh et õige oleks see, mis vastab kriteeriumitele: õhema tallaga, pärlitega, pitsi-satsiga või lipsukesega, midagi kuldset võiks ka olla, soovitavalt TH omad ja no mingit mitut sadat euri ma nende eest samuti ei kavatsenud välja käia. Ja loomulikult SI-NI-SED peaksid need ju ka olema :)\nKuna aastad aga läksid, kummikuteta aastad eks ole, siis pidin oma nõudmistes väheke alla andma. Hiljuti Kaupsis leidsin leti, kus kogu valiku peale kokku kombineerides oleks peaaegu ideaalse kummaripaari saanud (ühed olid mustad lipsuga, teised punased kuldse triibu, pärlite ja pitsiribaga, kolmandad pärlmuttersinised), ent õiget paari endiselt polnud. Aga kuna nad pärast pühi jälle mind soodukaga meelitasid, lõin käega ja otsustasin ühed ära rabada.\nNatuke kahtlaselt seal leti juures küll lõhnas, seda ma möönan, ent ma ajasin selle ühe äsja mööda triivinud proua kraesse. No et ehk oli ta enne kodust väljumist ajanud enda peale vetsupuhastusvahendit või midagi sellesarnast.\nKui ma kummaritega koju jõudsin, avastasin, et mu esikus on seesama veider aroom.\nNüüd olen mina see vetsupuhastusvahendiodöörine provkin.\nLoo moraal, et ei maksa ikka võõra firma kraami osta. Ma jälgin küll harva firmasilte (ainsaks erandiks mu nõrkus TH näol, ma võiksin siinkohal rääkida oma seiklustest üks number väiksema TH kleidi selga ajamisega eilsel Kaupsi retkel, ent ma ei tee seda... igatahes ripub seal üks ideaalne kleit, mille õiget suurust ei suuda ma kusagilt leida), ent kummikute Lemon Jelly märk oleks võinud ohutuled ju süüdata.\nHuvitav, kui kaua see lõhn püsib, keegi teab? Kas seda on võimalik "ära tuulutada"? Lapsena oleksin ma sellistest kummikutest muidugi unistanud (kui ma oleksin osanud!), sest mõtle kui mugav, viskad laudas sõnnikut palju tahad, aga pärast alevisse pittu marssides lõhnad ikka kui väike armas sidrunitüdruk :)\nkirjutas Mae Lender at 09:35 Kommentaare ei ole: Links to this post\nLükkan raamatuaasta lukku ära. Julmalt. Varem olen võrrelnud andmeid nii Goodreadsis, raamatukogu laenutusprogrammis kui ka blogis. Vanusega siginenud laiskusel lasen tänavu õilmitseda ja usaldan ainult Goodreadsi keskkonda.\nNii et kokku sai sel 2018. aastal loetud 112 raamatut (mullu 99), lehekülgi tuli 30 227, mis näitab, et raamatud on mul pigem õhemapoolsed, andes keskmiseks mingi 269 lk raamatu peale. Goodreads väidab, et kogukaim oli tänavu "Luukellad", vist mingi 701 lk.\nLahkuse poolest olen ma suhteliselt stabiilne, viie tärniga kostitasin 34 raamatut. Iseenesest on päris huvitav vaadata, et mis mulle siis aasta jooksul nii väga meeldinud on, algusotsa lektüüri ju ei mäletagi hästi enam. Ootuspäraselt esineb hinnatumate raamatute hulgas Põhjamaade romaani sari ("Väävelkollane taevas", "Igal hetkel oleme veel elus", "Pärand ja keskkond"). Vaatan neid raamatuid praegu ja olen endiselt oma hinnangutega nõus. Kurvastusega pean tõdema, et sari Moodne aeg on mul ära vajumas, olukord on lausa nii hull, et ma enam kõike ilmuvat ei suuda kättegi võtta... Viis tärni olen andnud sarjas vaid ühele raamatule - "Pool kollast päikest". Punase raamatu sarjas olen rahuldunud kahe raamatuga - "Sellest ja liblikatest" (ühtlasi saab see Mae mitteametliku auhinna kui kõige parema annotatsiooniga raamat) ja "Córdoba valge tuvi". Viimati nimetatus ma hetkel enam lõpuni kindel ei ole, kas see just n i i hea oli, aga ju siis sel hetkel nii tundus.\nUus tulija sarjadest loomulikult Kirjanikud omavahel, milles jätkuvalt vaimustun "Minu kuninglikest kaelkirjakutest", nõks vähem "Meie hingede võlgadest", kuigi täna tagasi mõeldes vist hinnet alla ikka ei võtaks. Kahjuks puudub mul info, kas nad jäävad oma algse plaani juurde piirduda sarjas kümne autoriga või ehk läks sarjal hästi ja ilmub veel midagi. Mina loodan muidugi seda viimast varianti, teise kümneka võiks ikka ka valmis visata.\nLoomulikult ei saa minu puhul üle ega ümber ka reisiraamatutest. Minu-sarjast vupsasid kõrgele kohale Viin ja Dubai, hetkel imestan, et Šveits on mul nelja tärni peal, ent seal oli vist teise poole äravajumisega mul mingi teema. Aga on veel ka vanemaid asju, nt Lembe soovitatud "Hotell maailma katusel. Viis aastat Tiibetis", kuskilt netiavarustest nopitud vihje "Apelsinid lumes", "Mine ja kaota ennast". Uuematest reisukatest "Meie küla eided La Gomeral", "Elu aluspüksata". Ja küll mitte žanripuhtad reisiraamatud ehk, ent natuke siiski ja võrratu stiiliga - "Vene veri" ja "Seal". Aareleid võiks üldse rohkem kirjutada, tema on minu selle aasta leid.\nSkandinaavlastest, lisaks sarjade juures mainitutele, on ka mitmed löögile pääsenud. Karl Ovega sain ju suhted korda, näen, et tema Võitluse-raamatutest olen 2. ja 3. osa juba kõrgemalt hinnanud. Väga mõnus leid, või no mis leid, seda ei leidnud mina, vaid isand Konn vist soovitas, "Uju koos uppujatega". Meenutab neid aegu, kui mu öökapile (mida mul endiselt pole!) tulid Wassmo ja Ragde. "Vanaema saatis mind ütlema, et ta palub vabandust" on muidugi tase omaette ja mul on rõõm, et olin sunnitud seda teistkordselt veel lugema, sest see avas veel omakorda uusi kihte.\nElulugusid ja luulet ma suurt ei loe, seega ei imesta, et neid siin nii vähe kajastub. Löögile pääses (pigem küll päevikulaadne) "Mu saatuse maa" Aino Kallase päevikukatketest ja luulest hiiukeelne-meelne tõlkeraamat "Ole ise". Žanriülestest raamatutest väärib kindlasti märkimist, samuti viis tärni saanud, Sneguri-raamat.\nIlus raamatuaasta oli, seda peab küll ütlema. Isiklik raamatuaasta läheb (aja)lukku Fidži ja Egipti toimetamise ja Minu Hiiumaa kirjutamisega. Sedagi on rohkem kui küll, elamiseks ju ka aega vaja :)\nTulgu uus raamatuaasta veelgi parem, head uud lugemisaastat, raamatusõbrad!\nMärksõnad: loetud, ritta seadmised\nMa igaks juhuks ütlen kohe alguses ära, et ma ei arva nagu oleksid egiptlased kuidagi lollid või Egiptus eriline lollidemaa, pigem iseloomustan ma sellega enda nädalast mõnulemist seal. Häbitundeta. Nii, nüüd on see öeldud ja loodan, et keegi end enam seaks ei vihasta minu avalduste peale.\nJah, ma leidsin end taas kord Sharmist, kuigi olen vahepeal aastaid raiunud, et mina sinna enam oma jalga ei tõsta. Ent mööngem, sellisel aastaajal, 4,5 tunni lennutunni kaugusel, sellise raha eest mõistlikumat paika te lihtsalt ei leia. Nii et detsembris Sharmi võiks muutuda vaat et traditsiooniks.\nTõsi, kui eelmisel aastal tundus, et eestlased on endiselt Sharmile käega löönud (pommid, terror jms koledused, millest kõik tähtsa näoga räägivad), siis aastaga on olukord tuntavalt muutunud. Eelmisel aastal leidus väga häid viimase hetke pakkumisi, ei mäleta täpset minekukuupäeva, aga see oli vist paar päeva varasem kui tänavu. Mu mäletamist mööda oli Hilton Waterfallsi "kõik hinnas"-pakett kusagil 350-400 euro vahel nägu. Põhimõtteliselt odavam kui Eestis nädal elada.\nSeekord oli näha, et viimase hetke pakkumised lõppesid kusagil 07.12-09.12 väljumistega, nii et 15.-17.12 väljumistele mingeid pakkumisi enam ei tehtudki, pigem oli juba paar nädalat enne näha, et need kuupäevad müüakse välja ja tuleb kiirustada. Ilmselt otsustasid kõik koolilaste vanemad, et nädal enne vaheaega minema udutada pole mingi probleem (tegelikult mõtlesid sama ka õpetajad, sest mu lapse nägu vajus lennujaama jõudes pool meetrit pikemaks kui ta nägi oma kooli mitte just kõige sümpaatsemaid õpetajaid end samuti lennule registreerimas. Järgnevad tunnid möödusid tal palvetades, et need õpsid samasse hotelli ei laekuks - palveid võeti kuulda).\nCleopatra Luxury Resort oli muidugi ka oluliselt mõnusam kui Hilton Waterfalls. Nii et lollidemaa tunne oli eriti kerge tekkima. Pean tunnistama, et nädala jooksul ei jõudnud ma kordagi merre ega basseini, varbaotsagagi vett ei katsunud, osade basseinide ääres jäi üldse käimata. Sama hästi võiksin järgmisel korral oma akusid bassuta hotelli minna laadima. Ühelegi ühistegevusele ei jõudnud ma loomulikult samuti, animaatorid õppisid kiiresti ära, et selle tüdruku juurde pole mõtet mingi vesivõimlemise või jooga jutuga kauplema tulla :) Ma küll ei osanud neile Kurskist pärit animaatoritele tõlkida väljendit "sport on saatanast", aga nad leppisid viimaks ka lihtsama motoga "no sport for me". Küll aga said nad siva aru, et see tüdruk on usin oma abikaasat ja last sokutama kõikvõimalikke spordialasid harrastama. Elu õiekese päevakava oli kohati nii tihe, et tal oli raskusi ühelt tegevuselt teisele jõudmisele. Eriti paistis talle passivat mingite ambaalidega veepalli mängida.\nSee-eest ei jätnud ma loomulikult ühtegi söögikorda vahele. Põhimõtteliselt oli kogu aeg kõige suurem probleem, et kuidas järgmiseks söömaajaks kõht veidikenegi tühjemaks saada. Ühel hetkel ma muidugi avastasin võlumeetodi, et söögikordade vahepealsed rumm-koolad võiks vahele jätta, sest see kurivaimu koola täidab ju julmalt kõhtu. Džinntooniku keerasid need Ahmedid ja Mohammedid aga jube kange kokku, sellega ei kesta kahjuks kaua. Nii et ikkagi jäi järgi kerge vein. Hiltonis oli selles suhtes leebem olukord, sest seal pidi ikka ise basseinibaari juurde vantsima, aga Cleopatras oli olukord komplitseeritum - poisid jooksid muudkui lamamistoolide vahel ringi ja enne kui eelmine jook otsas, uurisid, mida järgmiseks tuua. Ja kui sul oli alles kõrs suus ja sa ei suutnud talle ei aa-d ega oo-d vastata, siis noogutas ta juba teadjalt ja lippas baari jooki segama. Hirmus raske.\nSee äärmiselt ebaesteetilise välimusega näritud junn on mu uus lemmik kunafa, mida ka Sandra "Minu Egiptuses" mainib. Kui keegi omab teavet, kust seda Tallinnas võib leida, siis paluks seda infot lahkesti jagada!\nSee oli põhimõtteliselt pool külmtoitude letist. Tõsi, nad kasutavad ikka päris palju igasugust sibulli ja paprikat-pipralisi, et ega ma seal suurt süüa saanudki kui tomat-kurk-porgand-kombot.\n"Ennasttäis" saiake, mida veeretati üks tädike resto nurka küpsetama.\nPervod jõulukompad on mu eriline kirg :)\nUmbes nii algas jõuluhommik 24.12. Mu unistus veeta pühad kodust eemal loomulikult ei täitunud. Seekord mitte. Tegelikult oli olukord suisa keerulisem kui muidu oleks olnud, sest sedapuhku pidin enne lennukile minemist tegema võimalikult palju ettevalmistusi jõuluõhtu söömaajaks. Imelik tunne oli küll palmi all hommikust süüa ja mõelda, et kümne tunni pärast pean seapekki ahju veeretama ja verivorste praadima :))))\nJõululõuna mõne kilomeetri kõrgusel nägi välja selline:\nEga jõululõuna tegelikult eriti elevust tekitanudki, pigem oli selleks tavapärane kõlaritest kostunud "This is your captain speaking..." ja kurjam, see oli naine mis naine. Lennukitäis inimesi kahvatus, vajus lössi, seejärel kostus sahin-sosin.\nJõuluõhtu söömaajast pilti ei ole, aga ausõna, see sai nii napi valmistusaja kohta igati aus :)\nAga seda ma teile ütlen, et on viimane aeg Sharmi minna, kui niisama mõnuleda tahta. Ja rumal jutt, et keegi seal ei käi praegu. Sama küsimus kõlas ka "Minu Egiptuse" esitlusel Viru keskuse Rahva Raamatus paar nädalat tagasi. Öeldi siis ja väga lihtsalt võite ka ise üle kontrollida, et iga jumala nädal läheb praegu Egipti oma seitse lendu, osad Hurghadasse, osad Sharmi. Ja need lennud on TÄIS.\nMinekuks on ka seetõttu hea aeg, et praegu võimlevad nad iga kliendi eest. Ei mingit laisklemist või üle mõistuse jotsi kerjamist. Nad päriselt pingutavad ja tegelevad sinuga. Ilmselt ühel hetkel see jälle muutub ja nad võivad end lõdvemaks lasta.\nNetisõltlastele kurvastuseks peab ütlema, et Wi-Fi läheb seal ka aina paremaks. Seekord oli see kogu territooriumil enam-vähem mõistlik, ehk vaid suuremahuliste failide alla või üles laadimine oli kohati keeruline.\nP.S. Nüüd karjun igal hommikul Ahmedi ja Mohammedi järele, seisan nõutult köögis ja sõnan: "Omelette, with ham, tomato and triple cheese, please!". Ent köögis valitseb vaikus ja keegi ei koksa ühe käega mulle mune kaussi, teisega lisandeid tõstes...\nkirjutas Mae Lender at 19:56 6 kommentaari: Links to this post\nPildil Mae ennelõunane klähv, mille Mohammed küsimata kokku keerab\nSee jääb ilmselt selle aasta viimaseks raamatupostituseks, kahtlaselt varavõitu ju on, aga olgem ausad - mul pole hetkel midagi koju varutud ja raamatukogude viimasest saabunud laarist olen vist lootusetult ilma jäänud. Selle raamatu võtsin kaasa basseinilektüüriks ja jah, te ei lugenud valesti - ma läksin seekord teele ühe ainsama raamatuga, õhukesega veel pealekauba. Mul lihtsalt oli sedavõrd palju usku Konna ja Kaamose mõttelendu.\nAlgatuseks kiidan pealkirja, sest nagu me, kirjutavad kodanikud, teame, ei ole pealkirjade välja mõtlemine üldse kergete killast. Süda teeb kohati muret, no see ütleb kõik ju. Et pole see raamat verisulis noortele mõeldud, ikka juba elu näinud tegelastele, kel kas tervis või mure ümberringi toimuva pärast südant valutama panevad.\nÜtlen kohe ära, et luuletused seekord mu meeleoludega ei haakunud, ent küllap tuleb nende aeg mingil teisel korral, sest pilguga neist üle libistades võib nentida, et kannatab lugeda küll.\nKõneldes lookestest endist oli muidugi esimene põletav küsimus minu kui uudishimuliku naesterahva jaoks, et kumb autoreist mingi loo kirjutas :) Võib juhtuda, et kulutasin selle, esmapilgul väheolulise, fakti peale liialt palju aega. Mu erilisteks lemmikuteks olid kohe esimestest ridadest alates Armandi lood. Selline eluline värk, eks ole. Sootuks teisest ooperist, kuid igati sümpaatsed olid muutunud aegade maainimeste lood, olgu nendeks "Piimapukk", "Jooga", "Minek", "Lumememm". Alapealkirja "Servamustrid" alla koondatud lood mind eriti ei kõnetanud, nii et neid ma väga ei pingutanud ka lugeda.\nKuulge, ja siis see pundunud korjuse/laiba teema veekogus - kummal teist sellega seoses mingi trauma on :)?\nkirjutas Mae Lender at 17:51 7 kommentaari: Links to this post\nMis see Kaus nüüd küll tegi?! Ja mina veel nii ootasin seda raamatut... Oma proosas on ta muidu selline õrna naiseliku käega kirjutaja, kergelt unelev, ent siin... viuhti! viskas talle omase tundliku lähenemise korstnasse ja muutus kirjanduslikuks kuivikuks. Olgu-olgu, nii hull see asi siiski ei olnud :) Jõulueelsele ajale sobilikult jäi ta ju siiski heatahtliku habemiku rolli edasi, pahasti ei öelnud, teravusi ei loopinud, ärapanemist ei harrastanud. Ja mõned unelevad ja paigatruud lõigud siiski olid.\nEnt jah, kuivaks jäi veidi. Tabasin end selle sarja puhul esimest korda mõttelt (ja mul on kõik peale Kaplinski loetud), et kellele õigupoolest see sari suunatud on? Eelnevate puhul tundus mulle, et sari on suunatud normaalsele inimesele, ehk kergelt küll raamatute ja lugemise poole kalduvale, aga siiski igati tavalisele Harju keskmisele tüübile. "Kui mina ei ole mina" näikse pigem kitsama kirjandusringkonna sisekaemuslik pilguheit olevat. Teisalt jällegi, Kausil on seda täielik õigus teha ja kas lõppeks pole ehk Kaus ainsana saanud sarja nimest õigesti aru - Kirjanikud omavahel... Rumal lugeja ei peakski oma nina nende kaante vahele pistma.\nMa loodan, et ma nüüd kedagi üleliia ei kohutanud, lugege ikka. Tore raamat on. Eriti, mis puudutab Jürgen Roostet, sest sellist portreed temast pole küll vist keegi varem kirjutanud :) Tekib tahtmine teda (Roostet siis ikka, eks ole) suisa lõua alt sügada ja hellalt pead patsutada. Kõik varasemad pildid Roostest murenevad tuhandeks killuks ja kaovad unustuseuttu. Kui seda ei nimeta Kausi kangelasteoks, mida siis veel?\nP.S. Ah jaa, alguses seda bändijuttu oli ka mu jaoks vist liiga palju.\nMärksõnad: kirjutamine, loetud, sari Kirjanikud omavahel\nMinukaid lugedes juhtub mul sageli, et kuigi kirjutatud võib ju olla hästi ja autor mõjuda sümpaatselt, aga vaat sinna kõnealusesse riiki või linna pärast lugemist enam minna ei taha. No viimastest asjadest meenuvad näiteks kohe seesamune Šveits, Madeira, Kuuba (kurb küll, aga siinkohal pole valikut, lennupiletid said ju enne raamatu ilmumist võetud) ja eks neid ole veel teisigi. Aga Dubaiga juhtus vastupidi. Olen seda alati vältida püüdnud (seni edukalt), ent nüüd, pärast lugemist, tuli kange kihu seal ikka korra ära :) Mitte et ma kavatseks bikiinides, übersuure kübara ja tikk-kontsadega kusagil rannaklubis promeneerida või ihkaks neid suitsuhaisuseid hotellitube või tahaks end praadida ebanimlikus leitsakus, aga no lihtsalt... vaataks need ebainimesed seal klaaslinnas ära või nii. Ja väikestviisi autopede olen ma ju ka ja mis võiks minusugusele veel sobilikum koht siis olla.\nkirjutas Mae Lender at 10:13 6 kommentaari: Links to this post\nVäljaheitmine ehk ühe õuna kroonika/Draamateater\nAndsin Draamateatrile uue võimaluse, teisalt olulise ja ehk pidulikugi, sest ma usun, et see jääb meie tänavust teatriaastat ka lõpetama. Kuigi... vara hõisata, sest ka sellele etendusele sattusime tänu sellele, et jalutasime paar tundi varem lihtsalt majast mööda ja otsustasime naljaviluks uurida, et ega õhtuks mingeid hea istekohaga pileteid pole vabanenud (see oli nimelt see õhtu, mil pidime Alexelasse Michel Legrandi minema kuulama, aga jah, olles spetsiaalselt Hiiumaalt seks tarbeks mandrile sõitnud, selgus hoopis, et kontsert jäetakse ära).\nMa leian, et see oli üsnagi... vägev lavastus. Kusagil arvustuses kõlas koguni, et suurvorm - jääb üle vaid nõustuda. Taas (sic!) kolm vaatust ja enneolematu tempo. Sellist hoogu annab ikka läbivalt hoida. Ja lavastuses oli kõike, kuidagi oli suudetud sinna mahutada nalja ja jaburusi, tõsisemaid mõttekohti, head muusikat ja kergelt eriefektegi, suhtlust publikuga jms.\nFoto: Draamateatri kodulehekülg\nAlgus esiotsa küll veidi hirmutas, oli hirm, et jäädakse odavate naljade meelisklevasse võrku siplema. Sellele aitas omalt poolt kaasa ka arvukas koolinoortest publik, kelle hulgas, nähes laval Nikolai Bentslerit - mainin siinkohal, et see on kõigi telerit vaatavate noorte tütarlaste jumalus Kättemaksukontorist -, tekkis kohemaid mingi sahin ja kahin ja sosin ja siplemine. Oo, kuidas nende õrnad hinged sulasid! Bentsler muidugi oskabki end, hoolimata antud lavastuse ebameeldivast rollist, võrdlemisi sümpaatseks mängida. Ent siis hakkas lugu end lahti kerima ja olukord muutus.\nNoortele see lavastus ilmselgelt meeldis. Trupi keskmine vanus on ju samuti üsna noorepoolne. Ohtralt oli ropendamist. Muide, venekeelset, mida noorpublikum kenasti valdas (mu ees istus noori paras punt, hea oli jälgida). Lavabänd oli üllatavalt hea (muusikalist poolt kiidan igatahes!). Väga hästi haakis ka antud ajahetkel see Freddie teema, sest ma kahtlustan, et iga teine külastaja saalis oli hiljuti ka kinos käinud. Jüri Tiiduse kehastatud Freddie oli mu meelest superäge, tegi silmad ette koguni Rami Malekile. Ma loodan, et mõni telekanal oma aastavahetusprogrammis, kus igasugused paroodiad on ju alati aukohal, rakendab Tiiduse Freddiet.\nOlgu öeldud, et Uukkivile jäid seekord püksid jalga (vist, sest keegi küll jooksis püksata üle lava, keda saaliteenindaja taga ajas, ent ma ei jõudnud tuvastada, kes see täpselt oli). Seevastu peaosatäitja Ben (Kristo Viiding) lippas küll pool ajast muskulaari lehvides laval ringi. Ent ärge muretsege, ka meessoost teatrikülastajale pakuti poolpaljast naiseihu. Sõnaga, kõik said oma.\nAga kahe sõnaga sisust... mulle meeldis, et kujutati nende õunakeste (pagulaste) tegelikku elu. Kui alati näidatakse näpuga sihtkohariigi ja ühiskonna ja kohaliku rahva peale ja õunakesi kujutatakse ilmsüüta lapsukestena, siis siin loos tuli selgelt välja, et kõik on siiski kahepoolne. Juured ja kodu on siiski kõige tähtsamad, oleks aeg sellest aru saada. Ja kui sa ei ole just otseselt sõjapõgenik või suure armastuse järel mineja, siis lihtsalt hõlpelu või naiivsete unistuste järele joostes lähed ühel hetkel ikkagi katki. Ja väga-väga katki. Üks suuremaid valesid on aga pettekujutlus, millele hoogsalt hagu juurde visatakse, et ma natuke veel kogun ja siis lähen tagasi. Ma leian, et ükskõik kui vilets elu oma kodumaal on alati kordades parem kui virelemine võõrsil. Sest kahjuks seal võõrsil siiski sagedamini vireletakse kui hea elu peal ollakse.\nKuulge, Draamateatri kohta isegi üllatavalt hea lavastus, eks ole :)\nkirjutas Mae Lender at 15:23 Kommentaare ei ole: Links to this post\nRaamat, mida ma vist otseselt kellelegi soovitada küll ei söanda (mitte kaanepildi pärast, oo ei, sisu on veelgi karmim). Igaks juhuks siiski mainin, et kui teist keegi on pervokirjanduse tulihingeline austaja, siis see on igatahes teie maiuspala. Ja mis veelgi parem, te võite seda tuima rahuga avalikult lugeda, sest hallooo, see on 2004. aastal Nobeli kirjanduspreemia võitnud ja puha, tulgu vaid keegi selle peale kobisema. Kuigi tjah, teoorias olen ma tugev küll, ent sellega praamil istudes ja nähes tuttavat meie nurgalaua poole astuvat, keerasin raamatu kibekiiresti tagurpidi ja eile, valmistudes politsei koduvisiidiks, peitsin raamatu teiste, siivsamate (Jan Kausi "Kui mina ei ole mina) alla.\nMa ei tea, mis mõtete ja tunnetega eestlased selle 1995. aastal ilmutasid, küllap Nobeli potentsiaal sel hetkel neile veel ei kangastunud (muide, Tallinna Keskraamatukogu kõigi harurmtk-de peale on seda vaid kaks eksemplari, Urram näitab kolme). Pärast Nobeli saamist ilmselt suhtumine muutus, sest autobiograafiline "Klaveriõpetaja" 2005. aastal on juba arvukamalt komplekteeritud.\nNiisiis kõnealune "Lõbu laialt", milleni ma jõudsin vist otsapidi seoses Thomas Bernhardiga, kes suutis samuti oma kodumaa tagajalgedele ajada. Suhteliselt samas seisus on toimetanud ka Jelinek. On see illustratsioon naise positsioonile Austria ühiskonnas ühel ajahetkel? Ju vist. On see tõene või ülepaisutatud? No ei tea. Alles paar kuud tagasi ei oleks ma seda uskunudki, ent olles nüüd hiljuti lugenud "Minu Šveitsi", siis ma olen valmis sealsete küngaste vahel kõigeks, absoluutselt kõigeks. Võrdlemisi suletud, tagurlikud mägikülade kogukonnad, neist võib kõike oodata. Kas selle peab lugejale just taolise väljaheitelaviinina kaela valama, seda ma ei tea.\nAga raamatu suurim väärtus mu jaoks (jah, mingi väärtus oli siiski olemas) oli erinevate metafooride- ja sünonüümide rikkus. Kuna suguaktid ja genitaalid eksisteerivad praktiliselt igal leheküljel, siis on metafooridele loomulikult vaja tähelepanu pöörata. Praegu mõtlen, et oleks pidanud need vist välja kirjutama, aga jäägu see tekstianalüüs teistele asjapulkadele :)\nkirjutas Mae Lender at 18:32 4 kommentaari: Links to this post\nMa ei tea kõnelda põlistallinlaste eest, ent minusugusele hiljuti sisserännanule olid siinsed lood ja pildid tõeline kompvek. Põnev ja hariv (hetke)ülevaade ühes tagasivaatega minevikku. Nii mõndagi nende kaante vahel olevast informatsioonist olen ma juba oma koduse kahejalgse entsüklopeedia abil omandanud, eriti mis puudutab Kadrioru ja kesklinna kanti, aga eks mõnikord on temagi minu küsimustele vastamisega jänni jäänud :)\nJa kuigi lood ja nendega seotud pildid on kõik toredad, siis minu jaoks oli vaat et kõikse olulisem igasuguste kohanimede päritolu. Uustulnukana tekitavad esimesena imestust just ikka nimed... Kompassi asum, Veerenni, Torupilli, Falgi tee, Fahle maja ja samas vaimus aina edasi. Tegelikult on see ju omamoodi uus maailm, mille ma napi nelja aastaga olen pidanud selgeks õppima, lisaks Hiiumaale muidugi :)\nLemmikumad hetked raamatutest. Loomulikult Võllamägi, kus praegu asub Swedbanki peakontor - no kas saab tabavamat asukohta ühel pangakontoril olla, ma küsin (ja selle kõige juures olen ma muide väga lojaalne oma kunagisele tööandjale). Võllad ja pangad passivad hästi kokku mu meelest, isegi omamoodi ajasilla abil. Pank tõmbab võlla laenuorje ja nii mõnigi kord näikse, et samas võllas peaks rippuma mõni pangaisagi.\nTeine lemmik siinsetel lehekülgedel oli varjusurnute kodu perenaine. Nutikas ärivaistuga perenaine vaatas, et ega neid varjusurnuid väga ei tooda sinna majja, aga mis neist voodikohtadest ikka tühjalt seista lasta, hakkas hoopis öömaja pakkuma, hiljem vist koguni lõbutüdrukutelgi lasi seal omi asju toimetada.\n"Lood unustatud Tallinnast. 2. Tallinna tööstus" keskendub suurematele tootmis- ja tööstusettevõtetele. Põnevad lood needki.\nP.S. Loodan, et Pegasus aru pähe võtab ja ikka kordustrüki välja annab, hetkel neid raamatuid üsna võimatu kusagilt leida :(\nMärksõnad: ajast aega, loetud, väike tüdruk suures linnas\nÜlepeakaela Hiiumaale kiirustamine ei lasknud õigel hetkel teha tagasivaadet kahele tegusale päevale Rahvusraamatukogus toimunud raamatunädalal. Mis muide olid tõepoolest tegusad, sest ma ei ole mitte ühtegi pilti teinud neist :) Ainult ohtralt emotsioone mälupangas.\nFoto: Tiina Tammeorg\nSain aru, et inimene vajab ikka värve, eriti praegusel aastaajal, sest Petrone Printi raamatulett, kuhu end maha istutasin (või noh, palju seal ikka istuda sai) oli tõsiselt värvikirev ja eks see tõstis meeleolu õige kõvasti. Ja muidugi inimesed ise, sest ilmselgelt olid nad kõik ju raamatusõbrad, muidu poleks nad sinna tulnud. Aga raamatusõbrad, vaat need kohe lõhnavad teistmoodi :)\nJa kõik need arutelud ühe ja teise raamatu teemal, need õhkamised Minu-sarja raamatute kohal... Niipea kui keegi libistas pikemalt üle ühe või teise raamatukaane, said kohe aru, et tegemist on autori ema-isa, vanaema-vanaisa või naabritädiga. Ma olin kohal vaid kahel päeval, aga nägin ära nii paljude autorite lähedased. Mõne kohta sain juurde veel kuhjaga lisainfot, nii põhjalikku, et annaks vastavale üllitisele teise osa kohe kokku :). Autoreid endidki, kusjuures, oli neil päevil seal palju näha, nagu omaette kommuun kohe.\nKummal on suurem?\nFoto: Eero Spriit\nKui sa seisad reisiraamatute ligiduses, siis on selge, et sa saad korraliku ülevaate inimeste käidud ja planeeritavatest trippidest, sest arusaadavalt loetakse esmajärjekorras raamatuid kohtadest, mis otseselt kõnetavad, aga mitte ainult. Kas te teadsite, et on olemas suisa Minu-sarja kollektsionäärid? Nood laekuvad korrektselt trükitud nimekirjadega, kus üles loetletud viimastel kuudel ilmunud või algusaegade läbimüüdud nimetused. Reisisihtkohtadest ma saan aru, on populaarsust kogumas Abhaasia, mitmest suunast kõlas vihjeid selle kohta. No ja muidugi Kuuba. "Minu Kuuba" ju ilmus alles paari kuu eest, lisaks oli Mae suur kõrv igasuguse äsjakäinute muljete osas. Ent mis siin suurest ilmast kõnelda, kui kohal olin ma ikka ennekõike Hiiumaa pärast, seega teise olulise osa juttudest moodustasid Hiiumaa-muljed. Nende juttude tuumik on ikka sama - naised räägivad Tabori Mamma lugudest ja Ilvese kodurestost, mehed huvituvad Hiiumaa militaarobjektidest, sekka mõned loodusteemad. Ilmneb valusteravalt ka hiidlaste endile tehtud karuteene praamiliikluse üle kisamisel, sest paljudki huvilised nendivad kurvalt, et tahaks Hiiumaale tulla, aga praamid teil ju ei käi...\nMinu eriline tänu kuulub aga kõigile vanadele ja uutele, reaal- ja virtuaalmaailmast pärit sõpradele, kes kas planeeritult või juhuslikult sattusid läbi astuma. Nägin neid, keda pole ammu või üldse näinud. Nägin Fb Lugemise väljakutse grupist vähemalt nelja inimest (tuvastada suutsin neli, neid võis enamgi olla). Väljakutse-tüdrukutest mõned olid kavalad kui rebased ja võtsid pühendused nimeta, alles hiljem avalikustasid end :) Seevastu isand Konn, olgu ta kiidetud selle eest, astus läbi ikka avalikult (moosiplekid jäid üle kontrollimata). No ja kummalistest ootamatult tekkinud austajatest ma parem ei kõnele... eriti sellest härrast, kes kirjutas mulle mustandi pühendusest, mille ma tema raamatusse kirjutama pidin...\nJa teate, ma nägin hiidlasigi kõvasti rohkem kui nende kolme Soonlepas veedetud päeva jooksul kokku:)\nkirjutas Mae Lender at 10:00 4 kommentaari: Links to this post\nMärksõnad: eluolu, inimkatsed, lugejatega silmast silma, Minu Hiiumaa, raamatukogu, töö kiidab tegijat\nAino Kallase olulisust on mul enda jaoks keeruline sõnastada. Piinlik tunnistada, tema loominguga olen halvasti kursis, käsi pole haaranud tema teoseid, mis iganes põhjusel. Ent naisena, loojana, Soome-Eesti sillana on ta alati mu jaoks esirinnas olnud. Tema avaldatud päevikud, algselt mõeldud küll rahahäda leevendamiseks, kuid kiiresti populaarsust kogununud, on ometigi mu lemmikud.\nSiinne elulugu on põhjalik ja minusugusele äärmiselt sobilik. Kallase elulugu on võetud viimse detailini lahti ja mis peamine - seotud tihedalt loominguga. Iga teose - mis teose! koguni novelli - puhul saab nüüd lugeja täpselt teada kõik seosed päris eluga. Ja meist keegi ju ei kahtle, et päris elu mõjutab loomingut iga nurga pealt. Neist Saaremaa ja hiljem Hiiumaagi mõjudest oleme kõik ilmselt mingil määral juba lugenud, kuid märksa üllatuslikum oli minu jaoks paralleelide tõmbamine või otsene mõjutatus mõningate salaarmastustega. Sest jah, Aino Kallas oli moodne naine kui nii võib öelda. Psühholoog Juhan Luiga Tartu-aastaist, rääkimata peamisest, Eino Leinost, ja veel mõned, saavad kõik tihedalt loomingusse valatud.\nJa kas saab seda Aino Kallasele ette heita? Olles küll suure rutuga Oskar Kallasesse armunud, nõudis argipäev oma: elu võõrsil, liigtihedad rasedused, pereelu kohustused, mis lämmatava laviinina ta õlgadele langesid, lisaks peagi ka saadiku kaasa esindusülesanded, võisid ilmselgelt üle jõu käia. Ega Oskargi vist kerge loomuga olnud, konservatiivne nagu ta oli. Neid hetki, mil see abielu oleks võinud tuhandeks killuks unustusemeres vajuda, oli rohkem kui üks kord. Ent ikka see eelmise sajandi inimeste perekonna hoidmise vajadus... Ja ennäe, elusügisel olid nad jälle vaimliselt samal lainel. Ehk ei olnud see kirg ja enneolematu armastus, ent see oli kõik see muu. Mis on ka oluline, kas pole? Kirg läheb mööda, see muu, mitte iial.\nSaatus ei olnud Aino Kallasele kerge. Alates lapsepõlve kaotustest isa uppumissurma näol, millele kohe järgnesid mõlemad vanavanemad, ema raske depressioon, lastega läks samuti nagu läks. Oma eluajal jõudis ta vist viiest neli ise matta. Ja samas vaimus aina edasi.\nMinu jaoks olid põnevad ka kõik loomepiinad. Nende tagantjärele kujutamiste juures jääb sageli kõlama et ah, kus tuli idee ja ah, kuis sai see paberile pandud ja kõik kohe läks kuidagi... ludinal. Aino Kallase puhul, kui õrnalt üldistada, siis enamus asju tulidki raskelt. Mõni asi ei jõudnudki kuhugi välja (Ungru krahvi epohhiloov romaan), mõni asi tuli paar aastakümmet hiljem ümber kirjutamisele, mõni asi sai koguni ladumiselt tagasi "kutsutud", nii mõnigi teos lihtsalt leige vastuvõtu (kusjuures olulist rolli mängisid igati subjektiivsed põhjused või inimlikud nõrkushetked), rääkimata kogu sellest juurtetuse teemast. See kõik on niivõrd aktuaalne, et pöörake sellele tähelepanu, see saab olema meie lähitulevik. Sest tõepoolest, Kallase elust suurem osa kulus juurte määramisele, otsimisele. Eestlasega abielludes kaotas ta Soome kodakondsuse, mistõttu jäi paljudeks aastateks kõrvale ka stipendumidest ja auhindadest (olgu, osalt oli siin põhjuseks ka nn saadiku abikaasaks olemine, nö jaanalinnusulgede-skandaal), ainesekski oli tal ju suuresti eestlaste ajalooline saatus. Ja samas kirjutas ta ikkagi soome keeles. Keeruline olukord.\nSee lõputu tasakaalu otsimine oma füüsiliste ja loominguliste laste vahel, see jäi vist lõpuni Aino Kallase saatust määrama ja mõjutama.\nkirjutas Mae Lender at 19:42 Kommentaare ei ole: Links to this post\nMärksõnad: elulood, Hiiumaa, kirjutamine, loetud, soome kirjandus\nMõned nopped lugemistest on kiirete päevade vahel ajaloouttu vajunud.\nNatasza Goerke "Seal" võiks ehk väikeste mööndustega liigituda reisikirjanduse alla. Poolatar on Nepaalis elanud juba mitukümmend aastat, seega teab, millest kirjutab. Kuidagi... armas oli tema jutustamisstiil. Ma ise ei ole Nepaali veel suutnud enda südame külge köita, aga lugeda oli mõnus ja hea. Ja no Lindepuu nimi tõlkijana ilmselt annab ise juba kvaliteedigarantii.\nJärgmised kaks raamatut... njah.\nEsmalt "Lääne tee" Mohsin Hamid. Vastakaid tundeid tekitanud raamat. Loomulikult ei ole pagulastemaatika minu jaoks ja ei meeldi mulle ka see, et seda uksest ja aknast suruma hakatakse. Tekstina oli see siiski võrdlemisi ladus ja loetav, mõned säravad tekstipärlid puhas nauding (kahju, et üles ei märkinud). Lõpuni lugesingi peamiselt selle pärast, lugu ise mind ei puudutanud. Tegelased jäid kuidagi kaugeks, kuigi püüdlikult moodsate sugemetega. Ja need salapärased uksed... no ei olnud minu jaoks. Usteta oleks üldpilt minusuguse lihtsa inimese jaoks palju parem olnud.\nMinusugune konservatiiv poleks Johannes Anyuru "Nad upuvad oma emade pisaratesse" üldse Põhjamaade romaani sarja torganud. Goodreadsi keskkonna lugejad hindavad igatahes romaani kõrgelt, ohtralt kõlab vaimustushüüdeid. Ma jään siis seekord eriarvamusel. Esiteks, düstoopia. Pole minu jaoks. Ka liigne vägivald ja detailsed terroriakti kirjeldused ei pane mind heldima. Nii et ei jäägi eriti midagi järele, millega mind rõõmustada :)\nPärast seda raamatut hakkab nii mõnigi sellesse sarja skeptiliselt suhtuma. Karuteene, ma ütlen. Tõsi, võin endasuguseid rõõmustada, et järgmiseks on sarjas Anne B. Ragde "Elunautijad".\nMärksõnad: loetud, reisikirjandus, sari Põhjamaade romaan\nkirjutas Mae Lender at 17:33 2 kommentaari: Links to this post\nKuna mul on siin parajasti Egiptimaa vaheetapp, siis leidsin sobilikult PÖFFi põhivõistlusprogrammist egiptlase Hadi El Bagoury filmi "Külaline". Ma ei tea, mis tundega oleksin puhtalt lehelt seda vaadanud, ent pärast "Minu Egiptuse" toimetamist oli see kui kirss tordil. Minu-sarja raamatud on ju pisi-pisikesed, ülemäära sügavuti pole võimalik kõigi teemadega minna, kuid loomulikult jõudis/jõuab nende kaante vahele veidi kristlust ja islamit, ekstremiste, niqabi kandmise (mitte)vajalikkust jms. Just see erinevate usugruppide ja tõekspidamiste vastandumine saab selles raamatus huvitav olema.\nJa eilne film oli kantud täpselt neist samadest teemadest. Ohtralt nalja ja lõpuks ka märulit sinnajuurde. Lugu kooriti kinolinal kiht kihi haaval lahti, seega keeruline midagi täpsemalt siinkohal ära rääkida. Üllatavaid pöördeid oli rohkem kui üks :) Kahtlustan, et kõigi detailide olulisusest ehk ei saanudki ma aru. Lisaväärtuseks minu jaoks oli mu temperamentne tumedamat verd naaber, kes nähtavasti konteksti paremini tundis ja sellele häälekalt kaasa elas :))) Tänu temale mõistsin ka mina, kui ekraanil tegelased mõne järjekordse fiaskoga hakkama said või plahvatusohtliku uudispommi kaaslastele edastasid.\nJa otse loomulikult oli filmis elutoas taustal näha vitriinkapp serviiside ja kristalliga, millest Sandra ka Egiptuse-raamatus kirjutab.\nkirjutas Mae Lender at 17:09 2 kommentaari: Links to this post\nMärksõnad: filmijutud, loetud, Minu-sari


Uudised - Vareset ja Kangurit hakkab juhendama endine tippmängija Moretti\nPaolo Moretti, teel Varesesse\nMoretti oli seni pikalt Pistoia Basketi eesotsas ja seda juba viis aastat. Läinud hooaja lõpetasid nad Varesest kaks kohta eespool - üheksandana.\nMoretti ise on kuulunud nii Itaalia U-21 kui meeste koondisesse ning lisaks ridamisi Itaalia tippklubidesse. Ühel hooajal (1996-97) ka Kreeka klubi Peristeri rivistusse.\nMoretti teatas Pistoiast lahkumisest pressikonverentsil 12. juunil. Tänahommikuse info kohaselt on Moretti nõustunud Varese lepingutingimustega mitmeks hooajaks. Olukord Varese mängijateosakonnas on aga enam kui segane, ilmselt tõstatub see teema päevakorda pärast treenerite kinnitamist.\nPaolo Moretti (200 cm) mängis 1993-97 Itaalia koondises. 1997 võitiski ta Squadra Azzurriga Hispaanias toimunud EMilt hõbemedali, 1994 a Hea Tahte Mängudelt Peterburist on tema kollektsioonis samuti hõbe.\n1992-96 mängis Moretti klubikorvpalli Bologna Virtuses. Parimal hooajal - 1994/95 tõi Moretti Virtuse eest keskmiselt mängus 13,6 punkti, 2,5 lp ja 1,4 rs. Treeneritööd alustas 2001 Siena klubis.\nVarese uueks spordidirektoriks ennustatakse Bruno Arrigonit, kes klubi juures aastate eest ka töötanud. Viimati töötas mees Bologna Virtuse spordidirektorina.


Läänemerel hakkavad möllama enam kui kolmemeetrised lained - Virumaa Teataja\nLäänemerel hakkavad möllama enam kui kolmemeetrised lained\n8. detsember 2018, 11:15\nKõva lainetus merel võib nurjata reisiplaane.\nPõhjamerele jõudev uus aktiivne madalrõhkkond laieneb üle Skandinaavia ning toob ööl vastu homset Läänemerele enam kui kolmemeetrised lained.\nIlmateenistuse teatel puhub Läänemere põhjaosas, Väinamerel, Liivi lahe põhjaosas ja Soome lahel lõuna- ja kagutuul puhanguti kuni 18 m/s. Lainekõrgus on 1-2, merel kuni 3 meetrit, Väinamerel 0,7-1,2 meetrit.\nLäänemere põhjaosas puhub kagu- ja lõunatuul, pärastlõunal ja õhtul edelatuul 8-13, puhanguti 18 m/s. Öösel pöördub tuul kagusse ja tugevneb edasi 12-15, puhanguti kuni 22 m/s. Lainekõrgus on 1,5-3,5 meetrit. Sajab vihma ja nähtavus mõõdukas või halb.\nSoome lahel puhub kagu- ja lõunatuul 8-13, puhanguti 18 m/s. Öö hakul tuul lühiajaliselt nõrgeneb, kuid vastu hommikut tugevneb lääne poolt alates uuesti. Lainekõrgus on 1-2,5 meetrit. Täna sajab vihma, lörtsi ja lund, homme kohati peamiselt vihma. Nähtavus on mõõdukas, täna pärastlõunal tihedas sajus halb.\nEnnelõunal jõuab kohale uus tihe sajuala, sajab vihma ja lörtsi, hmme vihma. Nähtavus on mõõdukas, ent täna tihedas sajus halb.


2 tk keedetud seakeel\n1 l *selge lihaleem\n10 tl želatiinipulber\n3 sl valge kuiv vein\nkeedetud porgand (või vutimunad)\nKeskmine hinne: 2.36 Allikas: 100 pidurooga.\nTarretis kindlustab lisaks efektsele välimusele lihalõikude säilimise ka siis, kui need pikka aega pidulaual seisavad.\nPaisuta želatiin 2 dl külma leemega, sulata kuumaveevannis ja sega kokku ülejäänud vedelikuga. Kalla külmkapis seisnud lameda anuma põhjale paari millimeetri paksune kiht tarretiseleent ja lase tarretuda. Lao keeleviilud korrapäraste vahedega tarretisele, kaunista oliivirõngaste, käharpeterselli, roheliste herneste, keedetud porgandist lõigatud lillede või keedetud vutimunadega. Kalla ettevaatlikult vähese tarretiseleemega üle, et kaunistus jääks paigale. Lase külmas tarduda ning kata siis ülejäänud leemega. Lõika lainelise terava noaga portsjoniteks, serveeri külmlaual. Soovi korral võid portsjonid valmistada ka väikestesse portsjonianumatesse.


kuidas tulla toime nartsissistliku pereliikmega |\nKuidas tulla toime nartsissistliku pereliikmega\nSõna „nartsissist“ visatakse sageli ringi raskete isiksuste kirjeldamiseks.\nKuid tegelikkuses, kuigi paljudel inimestel võib esineda teatud nartsissistlikke omadusi või käitumist, on ainult umbes 6% elanikkonnast täis nartsissistliku isiksusehäire (NPD).\nSellegipoolest tähendab 6% kokku umbes 20 miljonit. See statistika tähendab, et on üsna suur tõenäosus, et teil võib olla nartsissistlik vanem, laps, õde või vend. See tähendab ka seda, et te pole üksi.\nElu nartsissistliku pereliikmega võib olla pikk ja väsitav teekond. Võimalik, et tunnete end pidevalt äravooluna ja üritate oma kallimat rahustada. Tundub, et teie pingutused teda õnnelikuks teha muudavad olukorra ainult hullemaks. Ja teie eneseväärikuse tunne võib võita.\nVõiksite mõelda, kas armastava suhte säilitamine nartsissistiga on üldse võimalik. on tõsi, et paljud leiavad seda liiga palju ja langetavad lõpuks kontakti katkestamise raske otsuse.\nSiiski on mõningaid strateegiaid, mis aitavad teil oma mõistust tervena hoida nartsissistiga suheldes.\nPole tähtis, millise meetodi valite, pidage meeles, et teie prioriteet peab olema enesehooldus.\nEsimesed asjad kõigepealt. Mis üldse on nartsissistlik isiksushäire?\nAsjad, mida peate NPD kohta teadma\nNartsissistlik isiksushäire on isiksushäire, mida iseloomustab liialdatud enesetähtsuse tunne koos teiste tunnete pärast muret tundmise puudumisega.\nTunne, et inimesel on õigus pidevale tähelepanule ja imetlusele, samuti erisoodustusele\nFantaasiad õnnestumisest, ilust ja jõust\nOotus, et teised täidavad kõik nende soovid kahtlemata\nKadedus või kadeduse süüdistamine teistes\nNende oskuste ja saavutuste pidev liialdamine\nKuid kõigi nende suurejooneliste üleolekutundega kaasneb sügav ebakindlustunne.\nNPD-ga inimene ei suuda taluda vähimatki kriitikat. Ta reageerib kaitsvalt või isegi vihaselt, kui proovite teda probleemse käitumise korral välja kutsuda.\nSamal ajal ei pruugi nad kõhkleda kriitikat ja solvanguid igal võimalusel. NPD-ga inimene näitab pidevat vajadust teisi maha panna, et end paremini tunda.\nSageli tunneb see inimene vajadust olla ruumis kõige võimsam, edukam ja intelligentsem inimene. Kui ta tunneb, et keegi teine võib teda ületada, esitab ta inimväärikust alandavaid kommentaare, et hoida seda inimest totemi poolusel kindlalt enda all.\nLähedased võivad vaeva näha peatumatud mahapanekute ja solvangutega. Kui nad aga julgevad nartsissisti solvata või kritiseerida, ootab neid ees kohutav viha.\nMiks on nartsissistidega nii raske hakkama saada\nPeaaegu kõigi muude häirete korral võivad nõustamine ja ravimid aidata inimesel probleemkäitumist tuvastada ja selle kallal töötada. Vaimseid haigusi, nagu ärevus ja depressioon, on suhteliselt lihtne ravida, kui inimene tunnistab, et tal on probleem, kuid nartsissistliku isiksusehäire võib olla raskem mitmel põhjusel.\nSelle häire olemuse tõttu on nartsissistil peaaegu võimatu ära tunda või tunnistada, et midagi on valesti.\nDefinitsiooni järgi usub nartsissist, et kõik negatiivne tema elus on keegi teine, mitte tema süü. Ta süüdistab teisi ja teeb ennast ohvriks. See muudab ravi saamise äärmiselt keeruliseks.\nMõnel juhul võib nartsissist tõdeda, et tal on häire, ja abi otsida. See on haruldane, kuid juhtub. Kui jah, võite pakkuda koos teraapias osalemist. Kognitiivne käitumisteraapia on efektiivne mõne käitumise modereerimisel.\nKuigi seda saab ravida, pole kahjuks NPD-d ravida. Parim, mida võite loota, on see, et teie nartsissist õpib oma sümptomeid juhtima nii, et need ei teeks tema töö ja suhetele laastamistööd.\nAinus asi, mida teil on võimu muuta, on teie reaktsioonid nartsissisti käitumisele.\nSel põhjusel on nartsissistiga suheldes parim lähenemine keskenduda pigem iseendale kui temale.\nSageli on seda lihtsam öelda kui teha. Kui nartsissist on vanem, võite tunda end süüdi selles, et olete oma vajadused temale ette pannud. Kui see on teie laps, võite tunda, nagu oleksite läbi kukkunud. Kui see on abikaasa või elukaaslane, võite tunda, et see on hind, mida peate maksma tema elus hoidmise eest.\nNartsissist teeb kõik endast oleneva, et nende emotsioonidega mängida. Nad on meistrimanipulaatorid ja teavad kõiki õigeid nuppe, mida vajutada. Ja kuna neil puudub empaatiavõime, ei pruugi nad üldse arvestada sellega, kuidas selline käitumine teile haiget teeb.\nKuid on võimalik oma elus taas rahu leida.\nSiin on kõik, mida peate tegema nartsissistliku pereliikmega suheldes.\nÜks neist strateegiatest või nende kombinatsioon aitab teil toime tulla nartsissistliku pereliikmega.\nPiirake oma kontakti\nPiirake teatud käitumist, VÕI\nKatkestage kontakt täielikult\nVaatame igaühe head plusse ja miinuseid hästi.\nOlge nartsissistliku pereliikmega selge ja ettevaatlik, et teatud käitumise korral katkestate kontakti.\nNäiteks võite öelda: „Ma tahan veeta aega teiega, kuid kui teete solvavaid märkusi minu vanemlike oskuste kohta, ei saa ma teiega ühes ruumis viibida. Nii et see sõltub tõesti sinust. '\nVõi: 'Kui te tulete minu koju, pean ma teid vältima kommentaare selle puhtuse või puhtuse kohta. Muidu pean paluma teil lahkuda. '\nSee strateegia käsitleb kõiki võimalikke probleeme enne nende tekkimist. See seab ka selged piirid, et ta teaks, mida te ootate.\nSamuti ei meeldi nartsissistidele, kui nende käitumist saab ennustada või kontrollida. Kui ütlete neile enne tähtaega, mida eeldate, et nad ütlevad või teevad, on nad motiveeritud vastupidi ja teid üllatama.\nSelle strateegia võti on olla oma keeles väga konkreetne. Määratlege täpne käitumine, mis teile ei meeldi, ja edastage täpne viis, kuidas kavatsete reageerida.\nSee tagab vääritimõistmise.\nMäärake teatud käitumisviisidele piirid\nNartsissistidel pole piiride tunnet. Nad teavad, kuidas manipuleerida inimeste ja olukordadega nende vajaduste rahuldamiseks. Aja jooksul harjuvad pereliikmed nartsissiste lubama, andes neile lihtsalt seda, mida nad tahavad rahu säilitada.\nKuid te ei pea selles osalema. Võite teha selgeks, et te ei talu teatud käitumist.\nVõite öelda: 'Kui te jätkate minuga niimoodi rääkimist, siis oleme selle vestlusega valmis.'\nVõi: 'Ma ei kavatse teiega üürileandjaga rääkima minna, sest mul pole temaga probleeme.'\nÄra tee viga; teie kallim üritab seda probleemi lahendada ja survestada teid oma manipuleerimisrongile tagasi hüppama. Kuid ärge lubage neil teie nuppe vajutada. Korrake lihtsalt oma seisukohta samade sõnadega, rahulikult ja kindlalt. Mida iganes teete, ärge vaielge ja ärge kutsuge teda nartsissistiks. Ta ei saa hakkama ühegi kriitikaga ja see teeb olukorra ainult hullemaks.\nMõni ütleks, et see on ainus tõhus viis nartsissistiga suhtlemiseks.\nVaatamata teie jõupingutustele võite leida, et teie vaimse tervise äravool ei ole seda enam väärt.\nKui see juhtub, pole häbi sidemeid oma enesehoolduse nimel katkestada.\nMuidugi, kuigi see on paljudel juhtudel parim otsus, pole see lihtne.\nSiin on mõned näpunäited, mis aitavad teil säilitada mõistust, kui katkestate sidemed nartsissistiga.\nMine külm kalkun.Nartsissistid saavad oma lähedaste halvustamisest ja haiget tegemisest „kõrge” ning sellest saab sõltuvus. Ainus viis selle sõltuvuse kõrvaldamiseks on nende pakkumise viivitamatu eemaldamine. Ärge lohistage seda veniva ja emotsionaalse hüvastijätuga.\nTea, et nad ei austa sinu piire.Oma olemuselt ei ole nartsissistid võimelised piire mõistma ega neist lugu pidama, seega on nende piiride paigas hoidmine teie otsustada. Olge valmis selleks, et teie pereliige helistab teile pidevalt või isegi ilmub teie koju, kuni ta saab aru, et mõtlete äri.\nÄra vaidle vastu.Sõltumata sellest, mida te ütlete, näeb teie nartsissist ennast alati ohvrina ja teid reeturina. Vaidlustades tunnete end vaid tühjenevatena ega veena nartsissisti teie vaatenurgast.\nHoolitse enda eest.Sel raskel ajal pöörduge tuge saamiseks usaldusväärsete sõprade poole. Teraapia enda jaoks, kas isiklikult või veebis, võib aidata teil oma emotsioone läbi töötada. Ole enda vastu leebe ja teadvusta, et võib kuluda aastaid, et paraneda valust, mille kallim sulle tekitas.\nEnnekõike ärge loobuge lootusest. Suure kindluse ja rohke enesehooldusega saate leida tee nartsissistliku pereliikme põhjustatud valu teisele poole. Ja sa väärid seda meelerahu.\nkuidas emotsionaalselt lahti saada\nma arvan, et mul on keha düsmorfia


Seiklusorienteerumine toimub taaskord! 23 rada ja üle 240 kontrollpunkti - Uudised ja teated - Väike-Maarja vald\nSeiklusorienteerumine toimub taaskord! 23 rada ja üle 240 kontrollpunkti\n21.05.2020 Toimetaja: KRISTEL KITSING\n18. mai - 30. juuni toimub sarnaselt kahele eelmisele aastale seiklusorienteerumine, mis seekord laieneb Lääne-Virumaa maakonna piiridest väljapoole. Lisaks kõikidele Lääne-Viru kohalikele omavalitsustele on kaasatud ka Jõgeva, Põltsamaa, Põlva ja Võru vallad.\nVÕISTLUSE KODULEHT - https://mobo.osport.ee/eri/etov2020\nMOBO äpp'i laadimine - http://mobo.osport.ee/app\nREGISTREERIMISANKEET - https://mobo.osport.ee/eri/etov2020#regform\nMida pead tegema selleks, et võistluse osaleda?\n1) lae alla MOBO2 äpp ja loo kasutaja (kui sul varem polnud)\n2) täida ära REGISTREERIMISANKEET, et sinu kasutaja oleks seotud meie võistlusega ning osaleksid auhindade loosis\n3) ALUSTA SEIKLEMIST!\nNB! Meie võistlus on kinnine ja kaarte ei näita avalike radade loetelus. Meie võistluse leiad siis, kui sisestad võistluse koodi.\n- ava nutiseadmes VÕISTLUS → Võistluse KOOD on " ETOV2020 "\n- vali sobiv rada ja alusta liikumist\n- igas punktis skaneeri QR kood, eduka löbimise korral tuleb KP number paramasse nurka rohelisele taustale\n- kontrolli võistluse lehelt või MOBO äpist enda läbimist (MINU MOBO)\n4) jaga enda muljed ja anna tagasisidet meie Facebooki lehel!\nSeiklusorienteerumise põhimõte on väga lihtne. Saad valida endale sobiva raja, tempo, liikumisvahendi, kaaslased ja päeva, millal liikuda soovid. Paljud rajad on läbitavad jalgrattaga,\nSellel aastal tervislikel kaalutlustel traditsiooniliste kompostrite ja trükiste/vihikute asemel kasutusele võetud mobiilse orienteerumise (MOBO) rakendus. MOBO ehk mobiiliorienteerumine teeb võimalikuks läbida orienteerumise (püsi)radu kaasaegselt, asendades traditsioonilised abivahendid uute, tänapäevaste (nuti)seadmetega. Seiklusorienteeruja valib ülesse seatud radadest (23 rada) endale sobivaima. Laeb alla MOBO2 rakenduse ning asub seiklema. Järgnevatel läbimistel on osaleja andmed juba andmebaasis olemas ning tuleb vaid valida rada, kus järgmisena seiklemist alustatakse.\nMOBO rakendus avanes 18. mail.


Mari-Leen kolis ajutiselt Eestist minema | Buduaar\n21:25 Laenatud kingadega\nMari-Leen kolis ajutiselt Eestist minema\n2008. aasta 29. oktoober 16:16\n„Lauljatar Mari-Leen Kaselaan kolis ajutiselt Hollandisse elama. ”Tegelikult oli see mu elukaaslase Sietse idee, tema on juba vahelduva eduga üle aasta Eestis elanud ja nüüd proovime, kuidas elu siin on,” räägib kaunitar Buduaarile.\nLauljatari sõnul ei kolinud nad Amsterdami päriseks. ”Esialgu olen kuu aega, siis jõuluks tulen tagasi Eestisse ja uuest aastat olen kuu või paar jälle siin,” jutustab muusik.\nKüsimuse peale, mida kaunitar Hollandis tegema hakkab ja ega muusika tegemine soiku ei jää, vastab hõbehäälne lauljatar: ”Mul on siin ligi 400-leheküljeline Hollandi keele õpik, mille kallal vaikselt nokitsen. Karjatan oma koeri ning tasapisi teostan tulevikuplaane. Muusika tegemine mitte mingil juhul soiku ei jää. Lihtsalt hetkel teen väikese pausi ja kui detsembris Eestis tagasi, annan jälle kontserte!”\nTulevikuplaanidest ei taha Mari-Leen veel rääkida. ”Kuna nad on hetkel veel kõigest plaanid, siis ebausklikuna ma neid avaldada ei taha.”\nKas lauljatar plaanib kunagi ka jäädaval Eestimaa tolmu jalgadelt pühkida, vastab neiu kindlalt: ”Ei me ette tea, mis elu meil tuua võib!”


Jalatsite hooldus on hädavajalik! | OPEN24.EE\nJalatsite hooldus on hädavajalik!\nLai Shoeboy's jalatsite hooldustoodete valik ühendab traditsioone ning innovatsiooni. Kõrge kvaliteediga materjalid ning ained, pidev arenemine ja moe tundmine teeb Shoeboy's’i ideaalseks hooldusettevõtteks.\nJalatsite hoolduskollektsiooni leiate siit…


Olümpia vabatahtlik kritiseeris Venemaa koondislaste käitumist - Delfi Sport\nOlümpia vabatahtlik kritiseeris Venemaa koondislaste käitumist\nFoto: Benoit Doppagne/Belga via ZUMA Press/Scanpix\nTokyo olümpiamängudel vabatahtlikuna töötav venelanna Galina Butova tunnistas, et tal on Venemaa koondislaste käitumise pärast Jaapanis korduvalt häbi olnud.\n"Kahjuks ei jätnud nad (Venemaa sportlased - toim) kasutamata võimalust jaapanlaste üle nalja visata: iga kord möödudes ütlesid nad "oka, oka" (OCHA on kohalik tervise- ja immigratsioonirakendus mängudele saabuvatele välismaalastele). Nad arutasid, millise karistuse nad saaksid Venemaa riigi sümboolika kandmise eest, nad olid nördinud testide andmise ja sotsiaalse distantsi järgimise nõuete pärast," rääkis Butova Gazeta.ru-le Venemaa sportlaste kohta.\n"Kui jaapanlased kuuleksid, et külalised, kelle nad pandeemiast hoolimata riiki lubasid, on ettevaatusabinõude pärast nii nördinud, oleksid nad ilmselt väga üllatunud. Viimane piisk karikasse oli väga kiire päev koos kaasmaalastega. Ma ei taha enam olümpial töötada," ütles Butova.\nTa lisas, et jaapanlaste suhtumine olümpiasse on tõesti väga negatiivne. "Kui küsida kohalikelt elanikelt (olümpia kohta), vastab märkimisväärne osa neist, et olümpia tulnuks tühistada ja et need mängud toimuvad vaid raha ja poliitika, mitte spordi pärast," sõnas venelanna.\nTokyos osalevad Venemaa sportlased ei saa maailma antidopinguagentuuri (WADA) sanktsioonide tõttu võistelda oma riigi lipu all ning peavad esinema Venemaa Olümpiakomitee (ROC) nime all.


Karita Mikko – hea haldjas, kes toetab peresid uue elu lätetel - Hingepesa\nKarita on oma kutsumuselt doula ehk pere- ja sünnitoetaja, kes oma kogemuste ja teadmistega nõustab ja toetab nii naist kui ka kogu tema peret raseduse ja sünnituse ajal ja ka pärast seda. Kohtusin temaga esimest korda, kui valmistusin oma teise lapse sünniks. Juba esimesel hetkel, mil Karita meie kodu uksest sisse astus, tundsin, kuidas temast õhkub erilist rahu, soojust ja headust. Mida rohkem jutustasime ja arutasime sünnitusplaani, seda enam kasvas nii minus kui ka abikaasas veendumus, et just Karita on see inimene, keda soovime sünnitusele toeks. Olles ise küll tegelenud joogaga ning käinud ka teadliku beebiootuse kursustel, teadsin esimese lapse sünni põhjal, et vaatamata igakülgsele ettevalmistusele võib sünnitus kujuneda kogemuseks, kus vajad teadliku abistaja kohalolu ja tuge, et minna läbi sellest kirevast tunnetespektrist, mida pakub uue elu ilmale toomine.\nIsiklik kogemus andis õpingutele tiivad\nKaritaga vesteldes tuli välja, et doulandus tuli tema ellu kuidagi ise. See seletab nähtavasti ka seda, miks tema puhul mõjub sünnitoetus niivõrd loomulikuna. Kui Karita oli alustanud tööd Algallika protsessi ja Hingamistöö terapeudina, aitas ta inimestel igapäevaselt läbida sügavaid psühholoogilisi protsesse. Ühel hetkel jäi üks tema klientidest lapseootele ja kutsus Karita sünnitusele kaasa. Karital ei tekkinud kõhklemishetkegi ning ta oli kohe nõus.\n„Olin enda teiseks sünnituseks valmistunud ülima põhjalikkusega ja seetõttu arvasin ka teadvat, kuidas sünnitust toetada. Pärast esimest toetamise kogemust hakati mind järjest enam sünnitustele kutsuma ja see juhtis mind doulandusest rohkem teada saama ning asjale sügavuti lähenema. Kuna sel ajal, kui ma alustasin sündide toetamist, ei olnud Eestis see veel kuigi kaugele arenenud, sain suurema osa oma teadmistest Dona Internationali õppematerjalide, põhjatute raamatuhunnikute uurimise ja internetiavarustes tuhnimise kaudu. 2010. aastal korraldasime kahe hea kolleegiga Binnie A. Dansby juhendamisel sünnitoetajate kursuse, mille ajal ootasin ise kolmandat last. Oma õpingute kinnistamine isikliku kogemuse kaudu andis mulle justkui tiivad sellel teel. Sain väga põhjaliku väljaõppe sellest, kuidas luua õnnelik ja rahuldust pakkuv sünnituse kogemus. Ma ei ole endalt kunagi küsinud, miks ma seda teen – pole olnud vaja küsida, sest see on osa minu sügavamast tunnetusest ja arusaamisest, et selline on lihtsalt minu teekond siin. Sama loomulik kui see, et hommikul päike tõuseb ja õhtul loojub,“ räägib Karita oma sünnitoetaja teekonnast.\nKa Karita ise on kasutanud doula abi oma kolmanda lapse sünni juures. Doula roll on olla olemas ja mõelda ilusaid mõtteid. Sünnitusel selgus, et kõige rohkem vajas teda hoopis Karita tütar, kes sünnitusel osales. Tütar istus doula süles, Karitast ja tema mehest pisut eemal ning doula vastas tema küsimustele ja selgitas toimuvat.\nMiks kasutada doula abi?\nTänapäeva ühiskonnas on kasvav trend riskide maandamine tehniliste näitajate kaudu. See tähendab, et rohkem tähelepanu pööratakse masinatele ja numbritele. Ämmaemandate ja arstide ülesanne on jälgida, et ema ja lapse tervisega oleks kõik korras, et kõik näidud oleksid normi piires. See viib tähelepanu kõrvale tõsiasjalt, et neid füüsilisi näitajaid mõjutavad eelkõige naises toimuvad emotsionaalsed ja psühholoogilised protsessid. Siin tulebki mängu doula. Doula jälgib naises toimuvaid protsesse ja toetab nende kulgemist sellist rada pidi, et see toetaks ka sünnitust. Doula aitab lõdvestuda, leida kindlustunde ja tasakaalu, julgustab ja ergutab, toetab pere soove ning loob sujuva koostöö meditsiinipersonaliga.\nParimal juhul on pere doula jaoks enne sünnitust nii tuttavaks saanud, et doula oskab pakkuda täpselt seda, mida naine ja mees vajavad. Aga on üks asi, mida kindlasti kõik inimesed vajavad – kindlustunne. Doula osalemine annab naisele ja mehele tunde, et keegi on koos nendega igal sammul seda protsessi läbimas. Keegi, kes on toeks nii füüsiliselt kui ka emotsionaalselt, teab ja tunneb sünnitusega seotut ning oskab vastata küsimustele, kui neid peaks tekkima. Karita on inimene, kes oleks justkui loodud teisi toetama ja nõustama ning seetõttu pöördutakse tema poole lisaks ka väga palju psühholoogiliste probleemide puhul, nagu näiteks ärevushäired, paanikahood, kõrgenenud stressitase ja sünnitusjärgne depressioon. Tema ülesandeks on sellisel juhul toetada naist kõigi oma tunnetega toimetulekul nii raseduse ajal, sünnitusel kui ka sünnitusjärgsel ajal.\nDoula jaoks on iga sünd eriline\nKui Karita hakkab meelde tuletama oma eredamaid mälestusi doulana, avaneb üksteise järel kiiresti suur hulk mälupilte. Olles doulana juba üle kümne aasta tegutsenud ning lisaks oma kolme lapse sünnitusele füüsiliselt kohal olnud veel 300 sünnitusel, on päris keeruline midagi konkreetset välja tuua. Karita ütleb, et tekib justkui „tühi täis ruum“, kus kõik need mälestused on koos.\n„Võimatu on ühtegi neist eristada eredamaks, sest nad on kõik siin. On mälestusi, mis on mind väga palju mõjutanud ja õpetanud. Iga sünnitus on eriline. Töö doulana on selles mõttes eriline, et ma ei tööta süsteemis, kus üks läheb ja tuleb teine. On naisi, kes pöörduvad minu poole ka siis, kui lapsed, kelle sündi ma olen toetanud, on saanud eelteismelisteks – ka selles perioodis võivad emad lastega toimetulekuks abi vajada. On peresid, kes tulevad minu juurde tagasi ka järgmise rasedusega. Doulana lood suhte perekonnaga, vastastikuse usalduse ja läheduse, mida on raske sõnadesse panna. Olles õppinud ja kogenud seda, milline mõju on sünnil inimese elule, on loogiline, et jään pere jaoks toetajaks ka hiljem. Nad ei pea mulle kui võhivõõrale rääkima tervet lugu ja nuputama, millisest hetkest on probleem alguse saanud. See on kõik juba teada ja lihtne on leida lahendusi, mis toetavad positiivset ellusuhtumist ja rahuldust pakkuvat pereelu.“\nKümne aasta sisse mahub ka raamatu kirjutamine ja sünnitoetajate koolituste korraldamine. Neid nimetab Karita hellitavalt oma loomingulisteks lasteks. Sünnitoetajad on grupp naisi, kus teadvustatakse sünni erilisust, sünnituse positiivse kogemuse olulisust ja mõistetakse, et nii palju on võimalik kõrvalt ära teha, et sünnituse mälestus jääks positiivne olenemata sellest, kuidas kõik kulgeb. „Ma juba armastan kõiki neid naisi, kuigi ma ei ole nende kõigiga isegi kohtunudki veel,“ ütleb Karita siiralt ja heldinult oma endisi ja tulevasi õpilasi silmas pidades.\nKuidas saab naine ise end sünnitusel aidata?\nSünnitus on protsess, mis algab palju varem kui tuhud või vete vallandumine. Karita arvates on parim abi, mida naine saab endale pakkuda, teadlik sünnituseks valmistumine juba raseduse ajal: „On loomulikult oluline pöörata tähelepanu tervislikele eluviisidele ja vältida füüsilisi riske nagu alkoholi tarbimine, suitsetamine ja ebavajalike ravimite tarvitamine, kuid see on ainult väike osa sellest, mis loob aluse terve ja tervikliku beebi arengule. Lisaks eelnevale on veel palju asjaolusid nagu allasurutud ja väljendamata tunded, madal enesehinnang, vähene toimetulek stressiga ja oma lapsega mitte suhtlemine. Sisemised pinged ja vähendavad mõtted mõjutavad toimetulekut sünnitusel, sellepärast on oluline juba raseduse ajal tegelda oma enesehinnangu tõstmisega, tõsta usku oma võimetesse, rääkides oma tunnetest, hirmudest ja kahtlustest neile, kes oskavad naist toetada ja aidata.“\nLapseootel peredele soovitab Karita suhtlust spetsialistidega ja nendega, kes on sünnitanud nii, nagu naine isegi sooviks sünnitada: „Tasub uurida, mida on teinud need naised raseduse ajal, kes on oma sünnitusega tõeliselt rahule jäänud. Küsida, kuidas nad valmistusid. Tihtilugu kipume paraku kuulama hoopis neid, kes räägivad sünnituse kogemusest kui millestki hirmsast. See ei aita aga naisel luua teistsugust kogemust. Oluline on suhelda ja ümbritseda end inimestega, kes teavad, kuidas luua positiivne sünnituse kogemus.“\nSünnitusel soovitab Karita aga keskenduda mõnele toetavale mõttele, mis aitab toime tulla. Toetavaid tehnikaid on erinevaid. Mõni naine valib lähenemise visualiseerida tuhusid kui laineid, mis tulevad ja lähevad. Mõni mõtleb tuhu ajal konkreetset mõtet, nagu näiteks „ma olen väeline naine“, „ma suudan lõdvestuda“, „iga väljahingamisega lasen lahti ja lõdvestun“. Sünnitusel töötab kõik, mis on julgustav, positiivne, väestav ja rahustav.\nEttevalmistusel tegeleb Karita palju ka nende teemadega, mis aitavad naistel oma keha aktsepteerida: „Sünnitus on korraga nii emotsionaalne kui ka füüsiline protsess ja seetõttu on oluline sünnitusel olla heas kontaktis oma kehaga, et tunda end oma kehas mugavalt ning vabalt. Naised, kes on oma kehaga armastavas suhtes, võtavad kergelt asendeid, mis toetavad sünnituse kulgu, julgevad ennast silitada ja puudutada teiste juuresolekul, võtavad vastu toetajate puudutusi ja lähedust ning suudavad kergemini keha lõdvestada ka siis, kui kogevad hirmu või ebamugavust.“\nTeadlikkus kasvab aja ja kogemusega\nEhkki praegusel ajal räägitakse palju loomulikust sünnitusest, leiab Karita, et kõige olulisem on kasvatada teadmisi ja arusaamist teadlikust sünnitusest: „Teadlik sünnitus on sünnitus igasugusel viisil, lihtsalt vahe on selles, et naine ja tema toetaja mõistavad sünnituse kulgu – miks see toimub täpselt nii, nagu parajasti toimub. Naine saab kõikidele küsimustele vastused ja näeb enda mõtete, tunnete ning emotsioonide mõju sünnituse protsessile. Selline teadvustatud protsess annab sisemise kindlustunde ja arusaamise, kuidas edasi liikuda.“\nRääkides teadlikust sünnitusest, meenuvad mulle enesele vaid paari kuu tagused mälestused oma teise lapse sünnist, kus oli suur roll imelise toetuse näol ka Karital endal. Ehkki meie esimese lapse sünd on samuti üsna värske mälestus ning valmistusime abikaasaga sellekski võrdlemisi teadlikult ja abiks oli ka eraämmaemand, mõistan praegu tagasi vaadates, et iga sünd on tõepoolest eriliselt eriline ning alati on ruumi enesearengule. Teadlikkus ei saa olla vist kunagi täielik, vaid kasvab aja ja kogemusega.\nKarita oli meile toeks ning andis julgust ja enesekindlust nii raseduse ajal kui ka kogu sünnitusperioodil, mis kujunes mitmepäevaseks protsessiks. Samuti on ta meie jaoks kuni tänaseni kogu aeg olemas olnud. Meie nimetame teda oma pereringis väikeseks ingliks: astus ta sünnitustuppagi sisse just sel hetkel, kui meil mängis taustaks Snatam Kauri „Halleluuja“… Sellest hetkest muutus kogu sünnitegevus kuidagi eriliselt väekaks ja samas tundsin, kuidas suurenes eneseusaldus ning ka mu abikaasa sai palju rahu ja kindlust pelgalt Karita kohalolust. Polnud vaja liigseid sõnu ega midagi muud erilist, kuna usaldus ja side, mida on vaja sünnitoetuse juures, olid täielikud ning ainuüksi juba Karita kohalolust piisas meie jaoks. Tema rahulik pilk ja julgustavad sõnad andsid jõudu just neil hetkedel, kui seda vaja oli. Peamine oli aga see enesekindlus ja usaldus protsessi vastu, mis minus tärkasid.\nOma esimese lapse sünnil ei saanud ma tegelikult väga aru, mis parasjagu toimub ja mida ma peaksin tegema. Teise lapse sünd oli imeline kogemus, kus tajusin täielikult, mis minu kehas toimub, kuidas saan end kõige paremini toetada ning kuidas beebi mu sees liigub. Ma ei vahetaks seda väestavat kogemust mitte millegi vastu ning pärast sünnitust ütlesin naljaga pooleks, et võiksin minna nüüd maratoni jooksma. Ehkki mõlemad lapsed sündisid meie perre loomulikult ja ilma valu vaigistamata, olin esimese sünnituse ajal täiesti läbi ja kurnatud veel mitu kuud ning kogu elamus jäi minu jaoks võrdlemisi häguseks. Teise sünnituse imeline kogemus on pannud mind aga huvi tundma selle vastu, mil viisil doulasid üldse välja õpetatakse, et ainuüksi nende vaiksest ja rahulikust kohalolust piisab, et anda naisele seda väge ja eneseusaldust, mida sünnitusel kõige rohkem vaja on.\n„Kogu meie olemus on meie mõtete tulemus“\nTuleb välja, et doula pere- ja sünnitoetaja õppekava on kokku pandud tunnustatud spetsialistide poolt ning ellu viidud koostöös Põlistarkuste ja Rahvaravi Kooliga. Karita roll on seal olla õppekava sisu hoidjaks ja parendajaks ning olla ka mõningates ainetes douladele mentoriks oma teadmiste ja kogemustega.\n„Ma olen uhke kõikide õpilaste üle, kellega mul oli ja on au seda teed koos kõndida. Igaüks neist on kvalifitseeritud toetama perekondi nii rasedusel, sünnitusel kui ka sünnitusjärgsel ajal emotsionaalselt, vaimselt ja praktiliselt. Doulaks õppimine ei ole ainult eriala selgeks õppimine, vahendite omandamine ja nende rakendamine. See on tegelikult sügavuti töö iseendaga. Nagu üks esimese lennu lõpetanud doula ütles: „Teekond teisteni käib ikka läbi iseenda. Ja ka läbi selle osa endast, mida me alati ei tunne, ei märka või kardame. Selleks, et pakkuda tuge, tuleb kõigepealt osata seda ka vastu võtta, hoolimata kellegi varjupoole kujust või suurusest.“ Just sellele teekonnale me naised viimegi – enda sisemaailma avastusretkele, millest kasvab suurem intuitsioon, sisemine tunnetus ja vägi, piiritu empaatia ja hoolivus teiste vastu. Olles selle teekonna läbi teinud, ei ole toetuse pakkumine enam pingutus ja endast tükkide äraandmine, vaid perega koos töötades tekkiv sünergia, mis on pidevas vahetuses,“ räägib Karita koolitusest lähemalt.\nKui uurin Karita käest, kas tema arvates on oluline mehe viibimine sünnitusel, siis leiab ta, et täpselt nii, nagu laps eostatakse koos, täpselt sama loomulik on last ka koos sünnitada: „Kuigi sünnitus on suures osas naise sees toimuv protsess, ei ole lapse isa kuidagi sellest eraldi. Muidugi on see lõpuks iga pere isiklik otsus, kuid mina olen soovitanud pigem koos sünnitada. Vähemalt valmisolek toetada ja olemas olla võiks ikkagi olla.“\nKarita räägib oma kutsumusest doulana südantliigutavalt ja inspireerivalt: „Kui sa teed seda, mis on kooskõlas sinu sisemise olemusega, siis tekib selline tunne, et sul on olemas kõik teadmised, jõud ja vägi selle töö tegemiseks. Justkui mingi põhjatu sahtel tõmmataks sellel hetkel lahi ja kõik tuleb ise. See on väga hea tunne. Olen töötanud ka teiste kohtade peal, mis on samuti tore kogemus olnud, kuid sügavam tunne oli selline, nagu oleks täiesti valele tänavale pööranud ja esimesest kõrvaltänavast tuleb tagasi keerata.“\nKarita usub, et elu on elamiseks, kogemiseks, õppimiseks ja armastamiseks. Samuti toetub ta oma elus väga palju kohaloleku teooriatele ja sisemisele tunnetusele. Ühe hea mõtteterana toob ta välja Buddha sõnad „Kogu meie olemus on meie mõtete tulemus“ ning lisab oma loomupärase säraga, et meil kõigil on võimalus valida, mida mõelda.\nMina mõtlen aga siinjuures, kui ilus see on, et nii paljudel peredel on olnud võimalus osa saada sedavõrd imelisest sünnitoetusest. Värskendav on teadmine, et inimesed õpivad lisaks ärile, juhtimisele ja kõigele muule ka seda, kuidas aidata uuel elul võimalikult pehmelt ilmale tulla.\nTekst: Annamaria Venski (ilmus ajakirjas Telegram talv 2017/2018)\nalgallikaBinnie A. DansbydoulahingamistööKarita Mikkoloomulik sünnitussünnitoetajasünnitussünnitusabiteadlik sünnitustelegramterapeut


Habitare mess tutvustab sisustus- ja disainimaailma trende - Ehitus.ee - kõik ehitusest!\nSinu asukoht : Artiklid » Habitare mess tutvustab sisustus- ja disainimaailma trende\nN 10.9. kl 10 - 20 kõigile külastajatele;\nProfexpo OÜ, Messukeskus Helsinki esindaja Eestis, kes pakub soodsaid messipääsmeid: 10.-13.9. – 12€. Gruppidele (alates 10 inimest) on pilet 10€.


Kalle Rovanperä: Mehhiko ralli tuleb ilmselt aasta üks raskemaid | Sport\nKalle Rovanperä: Mehhiko ralli tuleb ilmselt aasta üks raskemaid\nToimetas Mihkel Talivee, 7. märts 2020 22:10\nKalle Rovanperä.Foto: Red Bull Content Pool/Jaanus Ree\nAutoralli MM-sarjas käimasoleval hooajal neljandat kohta hoidev 19aastane Kalle Rovanperä usub, et eesseisev Mehhiko etapp saab tema jaoks olema keeruline.\nKoos üldliidri Elfyn Evansi ja hetkel kolmandal positsioonil oleva Sebastien Ogier'ga on Toyota trio teinud hooajale suurepärase alguse. Rootsi rallil mahtusid esinelikusse kõik kolm Tommi Mäkineni hoolealust.\nRovanperä leiab aga, et kuna Mehhiko etapp on tema esimene kruusaralli, võib tal hea sõidu jaoks kogemustest vajaka jääda.\n"Rootsi oli muidugi meile väga hea ralli. Kuid Mehhiko sel aastal võib olla mulle üks keerukamaid rallisid, kui arvesse võtta mu kogemusi. Eks näeme, kuidas see läheb," vahendab Rovanperä sõnu portaali DirtFish.\nKruusal on 19aastane soomlane WRC masinaga siiski varem sõitnud, Mehhiko ralliks sai autot testida Hispaanias.\n"Etapieelne test Hispaanias oli minu esimene kord sõita Yarisega kruusal, kuid harjusin aja möödudes üha rohkem. Proovisime erinevaid seadistusi ning usun, et leidsime hea lahenduse. Võistlesin Mehhiko rallil kaks aastat tagasi ning peamiseks probleemiks on kõrgus merepinnast, mis tähendab, et sõidustiili peab kohandama," lisas Rovanperä.\nMehhiko etapi eel tunneb end aga kindlalt meeskonna pealik Mäkinen.\n"Hooajale on tehtud suurepärane algus muidugi loodame, et jätkame samas vaimus Mehhikos. Tegu on ralliga, kus me teame, et kõrgus merepinnast ning kõrged temperatuurid teevad olud autode jaoks rakseks."\n"Oleme väga palju vaeva näinud ning teinud edusamme alates sellest hetkest, kui alustasime. Nägime eelmisel aastal, et meil polnud jahutussüsteemiga probleeme ning samuti oli kiirus hea. Seega selle suhtes, et võime teha järjekordse tugeva ralli kolme sõitjaga, kes meeskonda hästi sulandunud on, olen ma enesekindel," lausus Mäkinen.\nWRC-sarja liider Evans: Tänak tõestas, et Toyotaga saab Mehhikos kõrgetele kohtadele sõita\nAdamo pole autoga rahul: isegi Neuville ei suuda alati imet teha\nMehhiko ralli korraldajad: kontrollime koroonaviiruse hirmus põhjalikult riskipiirkondadest tulevaid inimesi\nTänak jäi Portugali nädalavahetusega rahule


Laupäeval, 22. juunil on lühendatud tööpäev « Infonurk | Eesti Teenindus-ja Kaubandustöötajate Ametiühing\nLaupäeval, 22. juunil on lühendatud tööpäev\nTulenevalt töölepingu seaduse § 53 ja vastavalt pühade ja tähtpäevade seaduse § 2 on laupäeval, 22. juunil tööpäev lühendatud 3 tunni võrra. Seega nendel töötajatel, kes on graafikujärgselt tööl laupäeval, 22. juunil, tuleb tööpäeva lühendada 3 tunni võrra.\nKuivõrd riigipüha langeb seekord pühapäevale, ei lühenda see reedest tööpäeva ega mõjuta juuni kalendaarsete tööpäevade järgi arvutatavat kuu tööaja normi, milleks on 152 tundi. Kui aga töötaja graafikujärgne tööpäev langeb laupäevale, 22. juunile, siis tuleb tal lühendada tööpäeva 3 tunni võrra ning kuu tööajanorm on seega 149 tundi.\nKui tööandja majandustegevus siiski ei võimalda tööpäeva lühendada, tuleb neid kolme töötundi vaadata, kui ületundide tegemist, mis saab toimuda ainult poolte kokkuleppel. Seega, kui töötaja annab selleks nõusoleku, loetakse pühade-eelsel tööpäeval lühendamata jäetud kolm tundi ületunnitööks ning hüvitatakse vastavalt seadusele.\nKui kohaldatakse tööaja summeeritud arvestust, lüheneb nende tundide võrra kogu arvestusperioodi töötundide norm. Seadusega ei ole kooskõlas pühade-eelse töövahetuse alguse kolme tunni võrra hilisemale ajale nihutamine või kuu jooksul mõne teise suvalise tööpäeva lühendamine, et neid ületunde tasaarveldada.\nPühade-eelse tööpäeva lühendamine on tööandja kohustus, mis ei sõltu töötaja töölepingujärgsest töökoormusest. Näiteks tavapäraselt 3-tunnise tööpäevaga töötamisel tuleb vahetult pühale eelnevat vahetust ikka lühendada 3 tunni võrra, ehk siis töötajal on antud päev vaba päev. Veel lühema tööpäevaga töötajatel (1 või 2 tundi) lühendataksegi nii tööpäeva kui antud kuu tööajanorm nii palju, kui oli tööaega ette nähtud (kas siis 1 või 2 tunni võrra).


Janno Jürgens - Lääne Elu\nAvakülg Tags Janno Jürgens\nSilt: Janno Jürgens\n4. veebruar 2021 16:16\n30. detsember 2020 15:52\n[caption id="attachment_311308" align="alignnone" width="1024"] Tihti ei oska pereliikmed isegi öelda, miks nendevahelised suhted sassi on läinud ja sageli saab selles selgust alles kellegi kolmanda abiga. Janno Jürgensi filmis „Rain” on selleks noorem vend Ats (Marcus Borkmann), kellega ka filmi autor ise ennast seostab. Teistes osades Magdalena Popławska (vasakult), Rein Oja, Laine Mägi ja Indrek Ojari. Foto: Siim Vahur[/caption] Režissöör Janno Jürgensi mängufilm „Rain” räägib väheste sõnade ja mitmekihiliste piltidega argise ja ajatu loo, mis paneb vaataja vastuseid otsima. „Rain” on südamlik lugu vennaarmastusest, eneseotsingutest, hoolimisest ja vihkamisest, armumistest ja armastuse purunemisest, mis kõik kokku jutustab sellest, mida tähendab inimeseks olemine, rääkisid filmitegijad laupäeval Haapsalus kohtumisel publikuga. Jürgensi sõnul on „Rainil” oma eellugu, mis algas seitse aastat tagasi, kui ta tegi lühifilmi „Distants”.\nJanno Jürgensi film „Rain” jõuab kinno\nHaapsallase debüütfilmi esilinastus lükkub koroonaviiruse tõttu edasi\n12. märts 2020 09:36\n20. jaanuar 2020 11:25\n8. jaanuar 2020 08:11\n[caption id="attachment_291830" align="alignnone" width="1024"] Fotode autori Janno Jürgensi sõnul on inimkätega loodud industriaalse robustsuse, metallirägastike ja meeletu detailirohkuse kohal hõljuda, midagi lummavat, filmilikku ja ka Orwellikult kirjanduslikku, mida on raske ratsionaalselt seletada. Malle-Liisa Raigla[/caption] Haapsalu kultuurimaja fuajees on Haapsalust pärit režissööri Janno Jürgensi fotonäitus „NY on film”, mida autor pildistas Empire State Buildingus ja samal ajal palus oma pruudi kätt. Näitus koosneb viiest suurest fotost, millel on kujutatud udust New Yorki. Näituse tutvustavad tekstis kultuurimaja kodulehel on fotosid kirjeldatud kui unenäolisi haruldasi hetki. „See oli üks maagiline hetk, kui New Yorgis ringi kolasime. Vihma sadas, ilm oli kõle. Ühel hetkel aga piilus pilvede vahelt päike, tundus nagu vihm hakkaks ka taanudma ja juhtumisi olime Empire State Buildingu läheduses. Kohas, kus reeglina on meeletult pikad järjekorrad, oli tol vihmasel päeval peale meie veel mõned üksikud inimesed,” meenutas Jürgens.


VANAD FOTOD | Vaata pilte hävinud Oru lossist, kus asus president Pätsi suveresidents - Moodne Kodu\nPeterburi tööstusmagnaadi Grigori Jelissjevi tellitud suurejooneline loss, mis 1935. aastal Eesti riigipea suveresidentsiks ümber ehitati, oli ilma kahtlusteta üks kaunemaid ehitisi, mida Eestimaa pinnal nähtud. Vabariigi juubeliaasta puhul heidame pilgu hävinud lossi maalilistesse interjööridesse!\n1899. aastal Pühajõe suudmesse rajatud 57-toaga uhke suvitushoone oli algselt projekteeritud Peterburi suurkaupmehe G.G. Jelissejevi puhkemajaks. Hoone valmis Itaalia neorenessansi stiilis arhitekti Gavril Baranovski projekti järgi, pargi arhitektiks oli Georg Kuphaldt. Ligi 100 hektari suurusest pargist oli suurem osa kujundatud looduslikus stiilis ja pargi ehitustöödel osalesid paljud kohalikud talupojad. Lossi ja pargi ehitamise väidetav kogumaksumus oli 5 miljonit kuldrubla. Bolševike oktoobripöörde järel lahkus Jelissejev Pariisi ja loss jäi hooldamata. 1934. aastal ostsid Eesti tööstusringkonnad lossikompleksi Jelissejevilt 100 000 krooni eest ja kinkisid Eesti riigile riiklikuks otstarbeks. Alates 1935. aastast kuni hävitamiseni asus seal Eesti riigipea suveresidents.\nFoto: Oru loss ja selle haljasala vahetult enne hävitamist, AM F 32457, Eesti Ajaloomuuseum, MUIS\nLoss tuli muidugi vastavalt hoone uuele funktsioonile väärikalt ümber ehitada ja kujundada. Projekti hakkas juhtima arhitekt Roman Koolmar, kes projekteeris nii kuulsad Oru lossi terrassid kui rea abihooneid, pargipaviljone ja komandandi maja. Suurem osa “vanamoelistest” väliskaunistustest asendati moodsamate ja eestipärasematega. Loss valmis 1936 aastal ja sellest kujunes kiiresti toonase riikliku esindusarhitektuuri suursümbol. Sama aasta augustis võõrustas riigipea Konstantin Päts seal juba Soome kolleegi Svinhufvudi. Edaspidi ehitati parki veel komandandi- ja teenijatemaju ja teisi pisemaid rajatisi.\nFoto: Oru lossi vastvalminud eksterjöör, IM F 466:1, Iisaku Kihelkonna Muuseum SA, MUIS\nInterjööri eest vastutas arhitekt Olev Siinmaa, kes kujundas söögi- ja suitsetamistoa ning aia- ja kaminasaali. Interjööri kaunistasid valdavalt tema enda jooniste järgi valminud mööbliesemed, mille teostamisel lõid kaasa Riigi Kunstitööstuskooli puidutöö osakonna tudengid Albert Hanseni juhendamisel. Interjööris säilitati aga ka endist mööblit - nimelt nägi Siinmaa sisekujundus ette prantsuse ja inglise stiili harmoonilist kokkusobitamist.\nFoto: Oru lossi interjöör, EAM Fk 12868, Eesti Arhitektuurimuuseum, MUIS\nLossi endises interjööris valitses neorenessanss, kohati ka rokokoo. Hoones olid olemas ka ajakohased mugavused, nagu keskküte ja elekter. Põhjalikke ümberehitusi tingis aga asjaolu, et lossi ehitamisel polnud kasutatud „väärikaid“ materjale — marmorit imiteerisid plekk, puu ja kips, tubades puudus parkett, tsementpõrand oli kaetud linoleomiga.\nFoto: Oru lossi interjöör Olev Siinmaa kavandatud mööbliga, Eesti Arhitektuurimuuseum, EAM _ 10100 Ar 46.2.238, MUIS\n1940. aasta juunipöörde järel algasid lossis laastamistööd, mille käigus veeti osa väärtuslikumast varast (maalid, lauahõbe jms.) Venemaale. Oru lossi põletamiseks saabus 1941. aasta 13. augusti õhtupoolikul kohale umbes 50-meheline punaväelaste salk. Kella poole viie ajal süüdati loss ja selle kõrvalhooned. Lossi teenijaskonna puidust elumaja pidi algselt jääma põletamata, kuid peagi käsutati ajalehe “Sakala” (nr.127, 15.08.1942) andmetel elanikkond majast välja ning elamu süüdati põlema ilma, et keegi oleks saanud midagi välja tuua. Kui osa teenijatest suutiski päästa veidi pesu, käsutati nad majast välja ja vahistati terves koosseisus. Varemed, kus asus miiniladu, lasti õhku saksa vägede poolt 1944. aastal.\nVaata fotogaleriist, milline nägi välja lossi suursugune interjöör: