Verbaalse ja visuaalse dialoog - Agnes Neier, Joosep Susi\nVerbaalse ja visuaalse dialoog\nSissejuhatus lüürilise luule ja foto vastastikmõjusse\nSee, kes esimesena püüdis maalikunsti ja poeesiat omavahel võrrelda, oli erksa tundevõimega inimene, kes märkas, et mõlemad kunstiliigid tema peale ühesugust mõju avaldavad. Ta leidis, et mõlemad kujutavad kaugeid, olnud asju kui vahetuid, näilikkust tegelikkusena; mõlemad petavad, ja mõlema pete pakub meile naudingut. (Lessing 1965: 329)\nViimase veerandsajandi – ja iseäranis viimase aastakümne – vältel on eesti luuleraamatutes fotode kasutamine plahvatuslikult kasvanud ning kahe meediumi koostoime paljuski teisenenud, tihenenud ja mitmekesistunud.(1) Varasemalt pelgalt illustratiivsete loodusfotode ja/või autorit kujutavate piltide(2) kõrval on üha enam märgata läbimõeldud fotokasutust ning seeläbi ka fotode ja luuletekstide vahelise dialoogi suurenemist. Sellise muutuse on esmajoones tinginud 1980. aastate lõpu ja 1990. aastate alguse luulemurrang,(3) mida iseloomustab intertekstuaalsuse kasv, žanripiiride lõhkumine ja mängulisus (muu hulgas autori imagoga). Murrang tõi kaasa kontseptuaalsuse kasvu, millega vähenes luuletuse autonoomsus: luulekogu on tihtipeale kontseptsioonile allutatud terviklik teos, mistõttu pole üksikluuletuste isoleeritult käsitlemine otstarbekas. Peale luuleväljal toimunud muutuste seostub fotode plahvatuslik kasv luuleraamatutes tehnika arenemisega – igapäevaelu fotodest küllastumine mõjutab vältimatult ka kirjandusteoseid.\nHoolimata kirjandusteoreetikute huvist fotograafia ja proosakirjanduse vastastikmõju vastu ei ole luule ja foto dialoogi lähemalt uuritud. Käesolevas artiklis keskendume fotole ja lüürilisele luulele kui kahele nõrga narratiivsusega žanrile/meediumile. Kuivõrd siinsel uurimusel on muu hulgas sissejuhatav funktsioon, anname esmalt teoreetilise ülevaate lüürilisest ja pildilisest narratiivsusest, et selle pinnalt kirjeldada, kuidas suhestuvad omavahel liikumist väljendav luuletus ning staatiline foto ja millised on sellega kaasnevad tunnusjooned.\nMõnel juhul hakkab foto mängima luuleteksti tähendusloomes sedavõrd kaalukat rolli, et luule ja foto lahutamine muudaks radikaalselt mõlema semantilist väärtust. Selle näiteks oleme valinud Hasso Krulli ja Toomas Kalve koostöös valminud teose „Kaalud” (1997), milles luuletaja Krull on kirjutanud fotograaf Kalve 34 foto ainetel 31 luuletust (ja lisanud ühe XIX sajandist pärit rahvalaulu). See on eesti kirjandusväljal vahest kuulsaim näide sellest, kuidas foto ja luule on asetatud teadlikult kõrvuti. Peale üldiste tunnuste vaatleme Krulli ja Kalve koostöö kaudu koha- ja ajadeiksist, nende abil ka metafoorsuse/metonüümilisuse ilmnemist ning muutumist. Ehk teisisõnu ja tugeva üldistusega: ruumi, aega ja kujundlikku kõneviisi.\nSelleks et artikkel ei jääks pelgalt ühe teose analüüsiks, vaid tooks esile laiemad tähelepanekud narratiivsuse ja lüürilisuse toimimisest lüürilise luule ja fotode vastastikmõjus, oleme sissejuhatavaks näiteks valinud luuletuse, mis ei paikne küll fotodega kõrvuti, kuid avab foto ja luule vahelise pingevälja üldiseid lähtekohti.\nFoto kui referent: Wisława Szymborska „Foto 11. septembrist”\nPoola nobelisti Wisłava Szymborska 2005. aasta luuletuse pealkiri „Foto 11. septembrist”(4) seob teksti lahutamatult visuaalse referendiga. Milline see referent tegelikult on ja kas luuletuse ajendiks on üks konkreetne foto või sündmuse salvestamine üldisemalt, jääb selgusetuks. Kuna kaksiktornide rünnakut on visuaalselt sedavõrd palju esitatud,(5) võib Szymborska julgelt eeldada, et lugeja suudab terroriakti võrdlemisi konkreetselt ette kujutada. See, et luuletuse juures ei ole fotot, ei muuda märkimisväärselt luuletuse retseptsiooni.(6) Luuletus ise on alljärgnev:(7)\nNad h ü p p a s i d alla põlevatelt korrustelt –\nüks, teine, veel mõned,\nFoto j ä ä d v u s t a s nad elavana\nja n ü ü d h o i a b neid\nmaa kohal suunaga maa poole.\nIgaüks on v e e l tervik\nveri v e e l naha all peidus.\nV e e l o n k ü l l a l t a e g a,\net juuksed pääseksid valla\nning taskust kukuksid välja\nvõtmed ja mündid.\nNad on i k k a v e e l õhu käes,\nmis on a l l e s avanenud.\nVaid kahte asja võin ma nende heaks teha –\nkirjeldada seda lendu\nja jätta lisamata viimane rida.\n(Szymborska 2008: 76)\nLuuletus ja selle pealkiri osutavad fotole, mis peaks meediumile omaselt aja justkui seisatama, kirjeldama üht konkreetset hetke. Ometi algab luuletus minevikust, viidates sündmusele, millest ühte hetke on fotol jäädvustatud, ning liigub edasi olevikku ja foto kirjeldusse („hoiab neid maa kohal”), aeg on peatunud. Kolmandas ja neljandas stroofis on aeg peaaegu täielikult seiskunud (kolm korda kasutatakse sõna „veel”), aga samal ajal toimub liikumine tuleviku suunas: neljandas stroofis kirjeldatakse olukorda, mida foto tegemise hetkel ei ole veel juhtunud, teatud tulevikustsenaariumi, mida võimendab tingiva kõneviisi kasutamine. Siin toimub väljumine pildile jäädvustatud ajast ja realiseerub kõige selgemalt foto narratiivne alge, sest luuletuse lausuja teab, mis juhtub pärast fotokaameraga salvestatud hetke. Viies stroof liigub edasi üldisesse olevikku, aeg peatub justkui taas: lausuja kirjeldab kaksiktornide akendest välja hüpanud inimesi õhus paigal olevatena („Nad on ikka veel õhu käes”).(8) Siin seguneb fotole kui vahendile osutamine ja kujutatud sündmuse emotsionaalsus: need inimesed on õhus konkreetsel fotol, aga see on ka kultuuriruumis esinev traumaatiline mälupilt, mis kätkeb surma. Juba isikudeiksise kordamine („nad”, „neid”) viitab nii kõigile neile, kes kaksiktornidest alla hüppasid, kui ka kitsamalt neile, kes on foto(de)l jäädvustatud. Murrang toimub viimases stroofis. Szymborska pöörab fookuse teistpidi, osutab eksplitsiitselt lüürilise mina siseilmale, subjektiivsele reaktsioonile, mis aga muudab (tagasiulatuvalt) terve luuletuse tonaalsuse lüüriliseks. Liiati ei osutata viimases stroofis enam fotole, vaid pilk on suunatud luuletajale ja luulele (seejuures rõhutatakse diskursuseajas liikumist kahe viimase reaga, kus vaadatakse tagasi ka sellesama luuletuse kirjutamisele).\nSzymborska tekstis liigutakse foto kaasabil tegelikkuses aset leidnud konkreetsest hetkest (kui toimus terrorirünnak) sellega üha lõdvemalt seotud olevikku: viimases stroofis kerkib esile küsimus, mida saab luuletaja või luuletus üldse sellise traumaatilise sündmusega peale hakata. Luuletuse vältel foto üldistub, kirjeldus muutub inimese väljapääsmatuse, lohutu paratamatuse väljenduseks ega ole enam seotud üksnes konkreetse foto või terroriaktiga. Tegemist on tugeva metonüümiaga, üksiku üldistamisega, mis omakorda võimendab luuletuse atemporaalsust (üldist olevikku). Seevastu fotograafiale on omane ajaline konkreetsus: fotol on jäädvustatud üks hetk, see aga ahendab võimet iseseisvalt narratiivi edasi anda. Szymborska luuletuses võistlevad kaks kujutamisvõtet: fotolikult kirjelduselt minnakse sujuvalt üle lüürilisele kujutamisviisile, mis tagantjärele muudab lüüriliseks luuletuse tervikuna. Ülemineku kese peitub selles, et lüürilisele luulele on omane subjektiivsus ja keskendumine sisemistele sündmustele, aga fotot iseloomustab just objektiivsus: foto valgustab sündmuse ja objektide välispinda.\nSellega jõuame teoreetilise sõlmkohani: kuidas atemporaalne(9) (üldise olevikuga seotud) žanr (lüüriline luule) ja ühe hetkega tugevalt seotud meedium (fotograafia) kannavad endas narratiivsust, milline on žanri- ja meediumipõhine narratiivsuse areng ja nende kahe meediumi/žanri vastastikmõju lugemisprotsessis? Enne nendele küsimustele vastamist anname aga narratiivsusele keskenduva ülevaate lüürikast ja fotograafiast.\nLüüriline ja pildiline narratiivsus\nIseäranis alates nn narratiivsest pöördest humanitaarteadustes on narratiivi mõistele pakutud lahknevaid ja omavahel vasturääkivaid definitsioone.(10) Mainekas narratoloog Marie-Laure Ryan andis 2007. aastal eri defineerimissuundadest põhjaliku ülevaate, jõudes lõpuks arusaamale, et mõiste liigitavalt määratlemine pole mõttekas. Ta pakkus välja prototüübisemantilise käsitluse, kirjeldades kaheksat narratiivsust suurendavat tunnust ning kaheksat narratiivsust vähendavat tunnust (Ryan 2007: 29–30).\nKa meie ei defineeri narratiivi, vaid jälgime narratiivsuse astme teisenemist, kasutame mõisteid nõrk narratiivsus ja tugev narratiivsus. Viimane tähendab jutustuse pidevat ja takistusteta kulgemist algusest lõpuni (Sternberg 1992: 529). Nõrgale narratiivsusele on omane aga katkendlikkus, elliptilisus – tekst ei moodusta sidusat tervikut. Seetõttu peab nõrga narratiivsuse korral vastuvõtja ise täitma lüngad ning oma kujutlusvõime abil teksti konkretiseerima (vt nt McHale 2001; Phelan 2007).\nLüürilisele luulele on pigem omane nõrk narratiivsus, aga tegemist pole kindlasti žanri määratleva tunnusega. Siinkohal on oluline, et lüürika ja luule ei ole sünonüümid, nagu viimastel kümnenditel on kirjandusteaduses sageli käsitletud. Märt Väljataga annab põhjaliku ülevaate sellest, kuidas on mõistele lüürika eri perspektiividest lähenetud, ning osutab mõistele ammendava definitsiooni leidmise keerukusele (viidates muu hulgas René Welleki arusaamale, et lüürika ja lüürilisuse defineerimisest tuleks sootuks loobuda) (Väljataga 2013a). Lüürika määratlemine on osutunud samuti problemaatiliseks nagu narratiivi defineeriminegi. Üks enim tähelepanu pälvinud definitsioon pärineb ameerika narratoloogilt James Phelanilt, kes toob esile lüürika kaks tüüpi: „(1) keegi räägib mingis olukorras mingil eesmärgil kellelegi teisele (või isegi iseendale), et midagi on – situatsioon, emotsioon, taju, suhtumine, uskumus; (2) keegi räägib mingis olukorras kellelegi teisele (või isegi iseendale) oma mõtetest millegi kohta [---] luuletus salvestab lausuja mõtteid” (Phelan 2007: 22).\nPhelani käsitluse üldsõnalisus kinnitab, et täpsest definitsioonist otstarbekam on osutada kesksetele omadustele, mis iseloomustavad lüürilisust. Neist olulisimad on Phelani jaoks enesekohasus (lüüriline mina) ja mentaalsete/psühholoogiliste sündmuste domineerimine (subjektiivsus) väliste sündmuste üle. Lüüriline mina vahendab oma tundeid ja emotsioone, osutused väljapoole on sisemaailma esitamise teenistuses. Phelani sõnul on lüürika tunnuseks ka olevikulisus („midagi on”), mistõttu erineb see narratiivist, mis on olemuslikult retrospektiivne („midagi oli”) (Phelan 2007: 22). See toob omakorda kaasa vähese vahendatuse mulje.\nNeid nelja tunnust(11) – enesekohasus, subjektiivsus, olevikulisus ja vähene vahendatus – avab paljuski mõiste apostroofsus, st lüüriline pöördumine, mis on suunatud abstraktsetele teemadele või isikutele, kes tegelikult ei pruugi eksisteerida (põhjalikumalt vt Smith 2007). Ameerika kirjandusteoreetik Jonathan Culler käsitleb luulet narratiivsest ja apostroofsest poolusest koosnevana, kusjuures lüürika on „apostroofsuse triumf” (Culler 1981: 149). Laiemalt, luuletus võib sisaldada objekte ja sündmusi, millel on minevik ja tulevik, ometi paiknevad need paratamatult samal ajal nii diskursuseajas kui ka üldises olevikus.(12) Näiteks looduslüürika sisaldab osutusi välistele objektidele, aga need on lüürilise mina siseilma peegeldamise teenistuses.\nApostroofsust iseloomustab seega atemporaalsus, mis on siinse uurimuse jaoks keskseim lüürika tunnus. Kui narratiivi osaks on ajaline järgnevus, siis „[l]üürika loob ajatu oleviku, lõputult peatatud hetke, mis vastandub narratiivile omasele minevikusündmuste arengule” (Morgan 2008: 301). Lüüriline luule paikneb justkui alatises olevikus, aegruumiline konkreetsus on seotud üksnes lüürilise minaga ja osutatud objektidel puudub referentsiaalne konkreetsus. Seega võib eeldada, et luule ja foto tihedamas vastastikmõjus laguneb lüürilisuse üks põhitunnus, kuna foto lisab luule aegruumile konkreetsuse.\nCulleri lähenemine iseloomustab ka tendentsi, mida kohtab sageli lüürika defineerimise katsetes: lüürika/lüürilisuse radikaalne vastandamine narratiiviga/narratiivsusega. Lüürilisus toimib sageli tõepoolest narratiivi katkestava jõuna ja seda iseloomustab välise sündmusteahela asemel lausuja sisemaailma atemporaalne (re)presenteerimine – lüürilistes luuletustes on representatsioon küll ajaliselt struktureeritud (võime rääkida näiteks lüroeepikast), aga traditsiooniliselt põhistavad seda väliste sündmuste asemel sisemised (mentaalsed ja/või psühholoogilised) seisundid, impulsid. Heather Dubrow on väitnud, et kirjandusteoorias tuleks pühendada „vähem tähelepanu lüürika ja narratiivi vahelistele konfliktidele, et tunnustada nende koostoime sagedust ja mitmekesisust” (Dubrow 2006: 264). Monique R. Morgani hinnangul käsitletakse teoorias lüürika ja narratiivi suhet sageli võimuvõitlusena, millest üks väljub võitjana, määrab luuleteksti dominandi ning teksti tonaalsuse/lugemisstrateegia (Morgan 2008). Peter Hühn ongi näiteks väitnud, et lüürilise luule üheks põhiomaduseks on osalemine nii narratiivses fiktsioonis kui ka draamatekstile omases struktuuris: luule võib mõtteprotsesse kaudselt vahendada ja ka esitada neid otse, kvaasi-dramaatiliselt (Hühn 2014: 155).(13)\nSzymborska luuletus 11. septembri terroriaktist näitlikustabki narratiivsuse ja lüürilisuse üheaegsust ning koostoimet: luuletuses joonistuvad välja selge liikumine ja mikronarratiivid, samal ajal on tegemist nii kaasaegse kui ka tagasivaatava representatsiooniga. Narratiivsus ja lüürilisus avalduvad eri tasanditel, kusjuures viimases stroofis muudetakse just eelnevale toetudes kogu luuletus lüüriliseks (atemporaalseks, subjektiivseks, hüperboolseks).\nNiisiis esitab ajaülene lüüriline luule väliselt üht momenti, selle dünaamilisus tuleb esile lüürilise mina siseilma tasandil. Sarnaselt lüürilise luulega esitab ka fotograafiline kujutis vaid üht hetke, kuid foto ei ole ajaülene, vaid jääb oma staatilisuses muust ajavoolust puutumatuks, suudab peatada aja.(14) Kui lüürilisel luulel täpsed ajapiirid puuduvad, siis fotol on need rangelt paigas. Just nimelt see ajaline piiratus toob esile fotole omase nõrga narratiivsuse.\nSarnase eristuse lõi 1767. aastal ka Gotthold Ephraim Lessing, kui ta määratles luule ajalise kunstina ning kujutava kunsti ruumilisena. Ometi – nagu Lessing isegi mõistis – võib ka staatiline kujutis edastada lugu. Lessing kirjutab: „Maalikunstis, kus kõik toimub samaaegselt, koeksisteerivalt, saab tegevusest kasutada ainult ühtainust momenti, ja see tuleb valida kõige pregnantsem, niisugune, millest eelnev ja järgnev kõige paremini selguks.” (Lessing 1965: 391) Seega on kunstniku ülesanne kujutada maalil momenti, milles peitub pregnantne ehk v i l j a k a s h e t k, st stseeni loostamise potentsiaal. Maalil kujutatud hetk peab kutsuma vaatajaid edasi mõtlema ja nähtut tõlgendama, kasutama oma kujutlusvõimet ning jätma „kujutlusvõimele täieliku vabaduse” (Lessing 1965: 341). Vaatamise, tõlgendamise ja kujutlemise kaudu avanebki maalidel peituv narratiiv ning viljaka hetke täielikuks avamiseks on vaja vaataja ja teose dialoogi.(15)\nKuigi Lessing lõi oma teooria rohkem kui kolmsada aastat tagasi, ammu enne fototehnika leiutamist, on tema käsitlus viljakast hetkest ja üksikpildi narratiivsusest jätkuvalt aktuaalne. Ühelt poolt nõuab narratiiv sündmuste arenemist ja muutumist ning ei saa seetõttu toimuda ühe pildi sees (Rimmon-Kenan 2006: 16). Aga kuni meedium edastab sõnumit, mida saab tõlgendada loona, peaks seda määratlema narratiivina või vähemasti narratiivsena. Belgia teoreetikud Jan Baetens ja Mieke Bleyen väidavad, et ühekaadrilise pildi narratiivne lugemine on alati võimalik, „olenemata kujutatud liikumise või paigale tardumise määrast” (Baetens, Bleyen 2010: 167). Kuid tuleb eristada seda, kas foto ise on narratiiv või fotol on narratiivsus, mis tuleb esile alles vaataja tõlgenduse kaudu (ehk siis fotol on narratiivne potentsiaal).\nFotode narratiivsuse tase sõltub ka sellest, mida on fotol kujutatud. Näiteks natüürmort evib kindlasti nõrgemat narratiivsust kui seeria fotodest, kus on kujutatud liikumist ühest stseenist teise. Seriaalne kujutamine vähendab narratiivi elliptilisust ja vaataja tõlgenduslikku koormat, konkretiseerides pildil olevat narratiivset alget. Senikaua, kuni pilt ärgitab vaatajaid kujutlema lugu selle kohta, mida nad näevad, on seal olemas viljakas hetk. Näiteks on narratoloog Emma Kafalenose jaoks piltides olemas narratiivsus siis, kui lugeja saab pildist konstrueerida faabula: „Maal või foto, millel on narratiivne viide, pakub vaatajale kogemuse, mis on võrreldav narratiivi sisenemisega in medias res; me küsime endalt, mis on juhtunud, mis hakkab juhtuma ja kus me oleme narratiivses jadas” (Kafalenos 1996: 59). Kui faabula konstrueerimise vastutus langeb eelkõige vaataja õlule, suureneb võimalus luua erinevaid ja paljuski juhuslikke narratiive.\nMarie-Laure Ryan kirjutab: „Samal ajal kui keel võib lihtsalt keskenduda objektidele ja omadustele, saavad pildid raamida ainult üldise ala, mis sisaldab mitmeid kujusid ja jooni” (Ryan 2004: 10). Foto võib sündmust üksnes illustreerida, kuid mitte piisavalt spetsiifiliselt, et ilmneks pildil toimuva kontekst ning et kaoksid olemuslikult erinevad tõlgendused. Niisiis on fotodel võime konkretiseerida teatud kujutisi, mis võivad verbaalselt jääda eripalgelisteks, ning samas on pildid piiratud selle osas, mida nad saavad vaatajaile edasi anda. Teisisõnu, fotod võivad midagi kujutada justkui kõikehõlmavalt, kuid problemaatiliseks jääb vaataja pilgu juhtimine kindlasse punkti, millele soovitakse tähelepanu pöörata. Sõnalised tekstid aga seisnevadki just mingite detailide esiletõstmises ning teiste varjule jätmises.\nFoto ja lüüriline luule ei vastandu niisiis narratiivile. Kui me vaatleme aga visuaalset materjali koos tekstiga, siis on foto narratiivsuse vallandamine lugeja/vaataja eest justkui ära tehtud: tekst pildi kõrval juhib vaataja tähelepanu sinna kuhu vaja ning avardab foto staatilist ja konkreetset aegruumi.(16) Isegi kui pildi ja teksti narratiivsed maailmad on erinevad, tekivad nende vahel seosed. Ka kõige lihtsam külgnevussuhe (millisena võikski ette kujutada tavapärast foto ja teksti vaheldumist ilukirjanduses) loob semantilised suhted, kuigi eraldivõetuna ei tarvitse neil semantilistel ühikutel sellist seost olla (vt Jakobson 2012). See, mida näidatakse, hakkab mõjutama seda, mida loetakse. Ja vastupidi. Luuletus peaks justkui avama fotol peituva viljaka hetke – seostama pildil peituva narratiivse alge tekstiga. Foto aga konkretiseerib luuletuse kohti, tundeid, meeleolu. Sellise lahutamatu terviku loomine mõjutab märgatavalt seda, kuidas ühe tähendusliku üksuse narratiivsuse aste hakkab koostoimes teisega muutuma.\nFoto ja (lüürilise) luule vastastikmõju üldised tunnused: Hasso Krulli ja Toomas Kalve „Kaalud”\nIntervjuus Margus Kasterpalule annab Hasso Krull ülevaate raamatu „Kaalud” autorite teoreetilisest huvist ja sõnastab mitu olulist pidepunkti, mis on omased ka foto ja lüürilise luule kui kahe nõrga narratiivsusega meediumi/žanri vastastikmõjule:\nSee on huvitav, milline see visuaalse ja verbaalse kujutluse vahekord õieti on. Üldiselt arvatakse, et need on siiski kaks nii erinevat kujutluse valda, mis päriselt ei kohtugi. Kuid on ikkagi olemas selliseid piirialasid, kus toimub m i n g i v a h e t u s. Selle raamatu puhul ma mõtlesin, et kas ta hakkab niimoodi tööle, et natukene loed teksti, siis tekib üks kujund, siis edasi ei viitsi lugeda, vaatad hoopis pilti ja kõlama hakkavad hoopis teised asjad. Ja nad s e g u n e v a d o m a v a h e l nii, et lugeja ei teekski vahet, et tal oleks ükskõik. (Kasterpalu 1997)(17)\nKrull paigutab koostöö fotograaf Kalvega piirialale, kus peaks toimuma kahe meediumi vastastikmõjus peaasjalikult semantiliste väärtuste vahetus. Teisalt kirjeldab ta tähendusloomet pideva liikumisena ühest meediumist teise, katkestuste jadana, kus ühes tekkiv tähendus või kujund mängitakse teises kuidagi ümber ja seda senikaua, kuni moodustub tervik, toimub segunemine ning semantiline vahetus toob kaasa kahe tähendusvälja ühtesulamise. Just seetõttu ei ole „Kaaludes” teostunud raamatu algne idee, mille Krull on sõnastanud nii: „Nii tuligi mõte dialoog-raamatust ja just tavalisele vastupidiselt, et sõna illustreeriks pilti” (Kasterpalu 1997). Verbaalne ja visuaalne on lahutamatu tervik, üks pole teisest olulisem.\nPidev liikumine ühest meediumist teise(18) võimendab lugemisprotsessi elliptilisust. Lugejal tekib vajadus lugemine katkestada, keskenduda luuletusetagusele ruumile, et tekst foto abil konkretiseerida (ja vastupidi), olgu siis luuletuse kõrval paikneva foto (nagu „Kaaludes”) või sellise abil, mida tuleb lugejal ette kujutada, meelde tuletada (nagu Szymborskal).\nKrulli käsitlus langeb paljuski kokku arusaamaga pildi narratiivsest algest kui viljakast hetkest, mille kirjandus esile toob, ja kirjandusest, millele foto annab visuaalse tausta, kuhu on võimalik siseneda ja kust on võimalik edasi minna.\nSelle tehnikaga, mida ta [Toomas Kalve] kasutab, tuleb sinna nii palju ruumi ja asjade t e g e l i k k u o l e m i s t s i s s e, pilt muutub nii peenelt detailseks, et avaneb ainult rahulikult, pikkamisi reflekteerides. See on tõe töötlus, mis on valguse tehtud. [---] Nende tekstidega on püütud sellesse p i l t i s i s s e m u r d a, minna selle raami taha. Kui pildil on t u b a j a u k s, s i i s k i n d l a s t i v a a d a t a k a, m i s o n s e l l e u k s e t a g a. (Kasterpalu 1997)\nKrulli arusaam, et Kalve tehnikaga on võimalik jõuda asjade tegelikku olemisse, meenutab esmapilgul XIX sajandi loodusteaduslikust positivismist tõukunud nägemust fotost kui mehaanilisest mitte-käsitööst, mis esitab reaalsust sellisena, nagu see on. Kuid Krull väidab, et fotokaamera abil töödeldakse tõde, mitte ei esitata seda. Kalve fotod, mis enamasti kujutavad vaikelu, esemeid, objekte, sekka üksikud pildid inimestest, loovad töötluse ja värvivalikuga pildi estetiseeritud tegelikkusest. Fotode detailirikkus ning paigutus jätavad aga vaatajale hulgaliselt ruumi kujutatu tõlgendamiseks, fotol peituva viljaka hetke avamiseks.\nKalve ja Krulli koostöö ei ole mõistagi ainus samalaadne teos. Näiteks on Andrew D. Miller analüüsinud vendade Thom ja Ander Gunni 1996. aasta teost „Positives”, mis koosneb 36 luuletusest ja 40 fotost, mis kujutavad XX sajandi keskpaiga Suurbritannia linnaelu. Miller nimetab olukordi, kus fotol põhinev luule on asetatud ka füüsiliselt fotoga kõrvuti, „ekfraatiliseks kalligrammiks” (Miller 2015: 172).(19) Milleri lähtekoht on selge: ilma fotota poleks luuletusel visuaalset taustsüsteemi ja ilma luuletuseta ei tekiks narratiivi. Foto ja tekst sõltuvad teineteisest ja moodustavad ühise sõnumi, olgugi et kahe meediumi semantiline ühisosa võib olla minimaalne.\nSarnane dialoog tuleb esile juba „Kaalude” avaluuletuses ja fotol selle kõrval. Foto kirjeldus kõlab nõnda: „Pildi keskmes on ühe jalaga laud, paremal ümmargune laud ja vasakul tool. Paistab veidi lahtist ust. Põrandal küüslaugud ja kingad, seinal kaks pilti. Taustaks ahi. Vaasis kuivanud kõrrelised.” (Krull, Kalve 1997: 72) Krulli parafraseerides võiks öelda, et kui fotol on kingad, tuleb minna nendega jalutama, ja kui fotol on uks, tuleb kingadega sellest välja astuda.\nkingad on nagu luukered\nmis klõbisevad mööda pinda\nja tunnevad end nagu kodus\nnad tunnevad end\nja taimede luukeresid\nsest neil ei ole tegemist\nneil pole tegemist ahjuga\nja pole tegemist pildiga\non pildi peal\nja kõik muud asjad\non lihtsalt seal kõrval\nõhk hoovab uksest\nja akna küljes on\nvalgus on seal küljes ja\nei tule küljest lahti\n(Krull, Kalve 1997: 7)\nLuuletuses vahelduvad kaks vaatepunkti, mis on omased nii Krulli tekstidele kui ka üldiselt fotost tõukunud või fotodega seotud luuletustele: 1) lausuja positsioneerib end fotode vaatajana ja tõlgendab neid või laseb enda mõtte neid vaadates voolama; 2) lausuja käsitleb jäädvustatud sündmust või hetke tegelikkusena, astub fotol kujutatud ruumi n-ö sisse.(20) Luuletuse alguses avardab lausuja fotot ruumiliselt, liigub pildi taha (kingade liikumine lisab ka ajamõõtme), järgneb personifikatsioon (kingade tunnete kirjeldamine). Tekst suunab lugeja pilgu fotol ühte kindlasse punkti, läheb justkui edasi sealt, kuhu Kalve pooleli jäi, ja valgustab verbaalselt objekte fotol. Mart Velsker sõnastab täpselt, kuidas toimub tähendusloome foto ja luule vastastikmõjus:\nKrulli luuletused on kõigepealt laiendused neis asjus, m i s j u h t u v a d p i l d ip i n n a a l l v õ i s e l l e s t e e m a l, alles seejärel on nad tõlgendused sellest, mida see / peab tähendama. Krull astub vapralt h e r m e n e u t i l i s s e r i n g i sisse ja tajub siis seal aeg-ajalt nähtava mõnuga subjekti ja objekti segimineku tunnet. Ta ei kaota kriitilist distantsi täielikult, kuid arvestab kogu aeg võimalusega, et tema mõtted võivad osutuda hoopis Kalve asjade mõteteks, et tema vaade asjadele võib olla asjade vaade temale. (Velsker 1998: 464)\nNiisiis laiendab luuletus esmalt hetke fotol (Krulli puhul ruumiliselt, Szymborskal ajaliselt), hermeneutilises ringis põimuvad kaks meediumi isegi sedavõrd, et subjekti ja objekti piir võib hägustuda.\nMiller iseloomustab foto ja luule intensiivset pingevälja ja ühist tähendusloomet: „Igasugused piirangud või puudused, mis võivad olla ühes meediumis, kompenseeritakse teise meediumi vormiga, nii et kui tekst ja pilt oleksid teineteisest lahus, ilmneks nende ühise suurema tähenduse lagunemine” (Miller 2015: 174). Lugeja tõlgenduslik energia suunatakse tavapärasest pisut teistele asjaoludele (ideaalis foto ja luuletuse vastastikmõjule). Kui lüürilise luule juures rõhutatakse sageli lugeja suuremat vajadust täita lünki ja sedakaudu tema aktiivset osalust tähendusloomes, siis Szymborska ja Krulli tekstides – ja julgeme arvata, et ka üldiselt – on foto abil lihtsustatud sidusa narratiivi saavutamine.(21) Tänu konkreetsele sündmusele ja/või visuaalsele taustale ei pea lugeja energiat kulutama luuletuses kirjeldatava ettekujutamisele ja saab tähelepanu suunata teistele asjaoludele, nagu lüüriline atmosfäär, üksiku ja üldise põimimine vms.\nOleme praeguseks jõudnud viie tunnuseni, mis iseloomustavad foto ja (lüürilise) luule vastastikmõju. 1) Toimub semantiline vahetusprotsess, kus ühes meediumis tekkiv tähendus mängitakse teises ümber, kuni tähendusväljad sulavad ühte. 2) Luuletus laiendab fotot nii ajaliselt kui ka ruumiliselt, realiseerib foto narratiivse alge. 3) Luuletus saab omakorda konkreetse visuaalse taustsüsteemi, 4) seetõttu saab lugeja pöörata tõlgendusliku tähelepanu teksti teiste külgede jõustamisele. 5) Vaheldumisi foto vaatamine ja teksti lugemine muudab lugemisprotsessi elliptilisemaks.\nKui Szymborska luuletuses olid esiplaanil ajalised muutused, siis „Kaaludes” vahelduvad kohamäärused. Sellele on tähelepanu juhtinud ka Velsker:\nNiisiis, kõikides luuletustes toimib viitamine pildile: „see”, „ta”, „nad”, „siin”, „selline”, „näe” – sageli alustavad sellised (!) sõnad ka luuletust, sundides pilgu kohe sebima paremalt vasakule ja tagasi. Need on sõnad, mis osutavad fotole, tihti muid nimesid andmatagi, ja need sõnad seovad üheks ka tekstikudet omaette. (Velsker 1998: 463–464)\nFoto ja luule vastastikmõju deiktilise lähtekoha postuleerib Miller nii: „Ilma fotodeta muutub luuletus referentsiaalselt põhjendamatuks. Selle narratiiv kaotab suure osa oma spetsiifilisusest. Tegelikult kaotab luuletus ilma fotodeta igasuguse deiktilise väljanägemise.” (Miller 2015: 180) Deiktiline konkreetsus suunab ja piirab lugeja visuaalse kujutlusvõime realiseerimist lugemisprotsessis. Tänu fotole pole lugejal vaja ette kujutada alternatiivseid pilte.\nKuna lüüriline luule on elliptiline, ei ole selles enamasti isegi tugeva deiktilisuse korral ruumilist konkreetsust. Krulli tekstides määratletakse orientatsioonikese (aegruumiline nullpunkt) tihtipeale juba esimeste värssidega. Vahel lausuja justkui juhendab lugejaid, kuidas peaks fotot vaatama („näe siin” (Krull, Kalve 1997: 13)); teisal tähistab lausuja oma vaatamisprotsessi ja sedakaudu ka deiktilise keskme („ma näen pojengi” (Krull, Kalve 1997: 39)). Mõlemal juhul saab ruumilisust määratleda kahe aspekti kaudu: lausujaga, kes vaatab fotot ja osutab sellele, ning ruumiga fotol, millele osutatakse. Orientatsioonikeskme lõhenemine tähendab ühtlasi luuletuse lüürilisuse vähenemist: tekstis osutatud objektid ei ole enam abstraktsed, vaid neil on konkreetne visuaalne vaste, tegemist pole enam üksnes lüürilise mina mentaalsete protsesside vahendamisega.\nSarnane topeltkodeeritus iseloomustab peaaegu kõiki kohamäärusi „Kaaludes”. Näiteks luuletuses, mille kõrval on alasti tütarlapse foto:\ns i i n on mõned mandariinid\nja s e e imelik tüdruk\nkeda ei tasu kõnetada\nmitte kõnetada, nii\non kõige parem\np ä r a s t te saate ise\n(Krull, Kalve 1997: 43)\nLuuletuse esimese sõnaga määratletakse situatsioon, kus lausuja vaatab fotot või on ise fotol oleva tütarlapse kõrval. Siin ja see on konkreetsed (me näeme, kus tütarlaps istub ja missugune ta välja näeb), aga samal ajal segunevad need lausuja ruumilise paiknemisega (lausuja võib asuda nii tütarlapse kõrval kui ka fotost väljaspool). Paralleelselt kehtivad kolm tõlgendust: 1) kõnetada ei tasu tegelikkuses eksisteerivat tütarlast, kellest on tehtud pilt; 2) kõnetada ei tasu tütarlast, sest ta on pelgalt fotol; 3) kõnetada ei tasu sellist tütarlast üldiselt (tegemist on metonüümiaga). Järelikult muudavad deiktilised väljendid foto olemasolu korral luuletuse konkreetsemaks, kuid neid konkreetsusi on paratamatult mitu. Siin ei ole kunagi ainult siin. Tegu on nii lüürilise mina lokatsiooniga (nt Szymborska luuletuse viimases stroofis); sündmusega, mida kujutatakse (nt Szymborska luuletuse esimestes stroofides), kui ka pildiga, mida vahendatakse. Seega foto luuletuse kõrval nii täpsustab kui ka hägustab luuletust.\nSõnadega siin ja see antud konkreetsus juhatab sisse ka teise luuletuse, mille kõrval asuva foto esiplaanil on ülevalgustamise tõttu peaaegu märkamatu hauakivi: „s e e tähendab s u l l e midagi / et keegi on s i i n / juba varem käinud” (Krull, Kalve 1997: 19). Ambivalentsust võimendab siire: olevik muutub täisminevikuks, ei ole aru saada, kas keegi on siin või keegi on olnud siin. Mõlemad võimalused kehtivad paralleelselt. Deiktilise topeltkodeeritusega analoogselt toimib siin ka adressaat. Kas adressaat on abstraktne sina, lugeja, surnu või hoopis lausuja ise, kes sinavormis pöördub enda poole? Pädevad on kõik tõlgendused: foto kaasabil on lüürilisel minal võimalik pöörduda enamate adressaatide poole.(22)\nPeaaegu kõikides Krulli luuletustes võimendab deiktilist ambivalentsust teksti vältel toimuv üleminek väliselt kirjelduselt lüürilise mina tunnete väljendamisele (nagu ajaliste muutuste kaudu toimus ka Szymborska tekstis). Kuna lüüriline luuletus keskendub paljuski lausuja tundeilmale, on ka välised pildile osutused seotud lüürilise mina siseilmaga. Niisiis on foto nagu peegel lüürilisele minale, kes vaatab ühtaegu nii iseennast kui ka fotot. See toob kaasa foto lüürilisuse suurenemise (fotole lisandub subjektiivne, atemporaalne lugemisstrateegia) ja luuletuse lüürilisuse vähenemise (tekst pole üksnes lüürilise mina tunnete väljendus, vaid ka visuaalse, välise ruumi (re)presenteerimine). Need muutused – mitmel tasandil tekkivad ambivalentsused ja iseäranis foto lüürilisuse tugevnemine – toovad muu hulgas kaasa muutused metafoorsuses ja metonüümilisuses. Vaatame näiteks fragmenti luuletusest, kus lausujaks näivad esmapilgul olevat hoopis fotol kujutatud nööril rippuvad sokid:\n(Krull, Kalve 1997: 52)\nKorraga esineb nii personifikatsioon (lausujaks on sokid) kui ka prosopopöa (lausujaks on subjekt ehk isikustatud sokid fotol – foto kõneleb). Lausuja positsioon sõltub lugeja tõlgendusest. Nagu Velsker tabavalt osutas, arvestab Krull „kogu aeg võimalusega, et tema mõtted võivad osutuda hoopis Kalve asjade mõteteks, et tema vaade asjadele võib olla asjade vaade temale” (Velsker 1998: 464). Personifitseeritud sokid võib olla metafoor, mille kaudu kõneleb tegelikult lausuja. Õigupoolest lisab selline semantiline vahetus kahe meediumi ühisosale lüürilisust: lüürika/apostroofsuse sagedaseks tunnuseks peetakse dialoogilisust, kus adressaat (sina) on lausuja sisemaailma osa, langeb lausujaga kokku. Luuletus jätkub:\nk e e g i e i s a a\nü l d i s t u s e e e s t p a g e d a\nKui valida teine lugemisstrateegia (sokid on metafoor) ning arvestada foto ja luule ühisosa lüürilisuse, ajaülesusega, samuti lüürikale omase hüperboolsusega (üldistusvõimalus on luuletuses eksplitsiitselt väljendatud), muutuvad sokid ka metonüümiliseks: nad ei ole enam pelgalt lüürilise mina siseilma metafoor, vaid võivad muutuda üldiselt inimese metafooriks. Tähenduslik ülekanne ei toimu enam üksnes fotole jäädvustatud objekti ja selle representatsiooni vahel, vaid ka foto ja luule lüürilise vastastikmõju piires, mistõttu kasvab metafoorist välja metonüümia. Sarnaselt muutub ka Szymborska tekst metonüümiliseks kohe, kui luuletust lugeda luuletaja või väikese inimese abitusena traumaatilise kogemuse kontekstis.\nAnalüüsides kohadeiksist, jõudsime foto ja luule vastastikmõju kuue tunnuseni. 1) Foto loob luuletusele (isegi nõrga omavahelise seotuse korral) deiktilise konkreetsuse, ilma milleta oleks tekst referentsiaalselt hägus. 2) Deiktilise konkreetsusega paralleelselt tekib deiktiline topeltkodeeritus, mistõttu muutub ambivalentsemaks ka adressaat (vahel ka lausuja). 3) Samal ajal peegeldab foto lisaks välisele ruumile ja nähtavatele objektidele metafoorselt ka lüürilise mina siseilma. 4) See toob kaasa foto lüürilisuse suurenemise ja 5) luuletuse lüürilisuse vähenemise. 6) Paiknedes kõrvuti lüürilise luuletusega, saavad objektid fotol metafoorse tähenduse, millest võib välja kasvada metonüümia. Kinnitust sai eelnevalt juba põgusalt puudutatud tõsiasi, et foto olemasolu lüürilise luule kõrval piirab ja konkretiseerib lugeja visuaalse kujutlusvõime kasutamist lugemisprotsessis. Võib isegi öelda, et foto kohalolu teksti kõrval kaotab vajaduse lugejal oma kujutlusvõimet täiel määral rakendada.\nKui „Kaaludes” kohtab peaaegu igas luuletuses kohamäärusi, siis ajamäärusi on raamatus vähe, mis Krulli luuleloomingut tervikuna silmas pidades on üpris haruldane. Kõigis 32 luuletuses domineerib olevik. Sealjuures on raamatu teises pooles side fotode ja luuletekstide vahel hapram: valdav on atemporaalsus ning foto toetab liikumist lüürilise mina intiimsesse ruumi.\nArvestades „Kaalude” kontseptsiooni, ei oma foto tegemise ja luuletuste kirjutamise ajaline vahe erilist tähtsust. Ajaline järgnevus (enne foto, siis tekst) on paigas. Küll aga kirjeldab lausuja sageli (nagu ka Szymborska), mis toimus enne fotol jäädvustatud hetke ja mis toimub pärast. Teisisõnu, lausuja lõhub fotole omase staatilisuse ning avab fotovälise aja.\nKõige silmatorkavamaks kindla ajaga seotud võtteks on 1895. aasta rahvalaulu („söö karja soruta karja” (Krull, Kalve 1997: 31)) kasutamine koos dateeringuga luuletuse all. Mõistetavalt ei saa luuletus otseselt viidata Kalve fotole, aga paratamatult tekivad kahe meediumi vahel seosed. Rahvalauluga moodustab kontrasti lastemänguväljak Kalve fotol, pildil olevatest objektidest seostub XIX sajandiga vaid puu, mis võis ka 1895. aastal sealsamas olemas olla. Krull kirjeldab situatsiooni nii:\n[T]egelikult on mind alati huvitanud see, et tekstis saab mingit kaugemat aega väga kiiresti sisse tuua lihtsalt ainult ühe tsitaadiga, ühe liigutusega ja kohe on kõik need probleemid esil, mille poolest too eelnenud aeg erines või oli sama moodi. Kuivõrd raamat on nagunii selline m i n e v i k k u l i b i s e v, siis tuligi kiusatus teha üks sööst ka näiteks saja aasta taha. Mul tegelikult tuli seda pilti vaadates pähe, mis seal sada aastat tagasi olla võis – neid turnimispuid igatahes mitte. Tõenäoliselt oli seal siis karjamaa. Kus võidi laulda seda rahvalaulu. (Kasterpalu 1997)\nSiinkohal võimegi täheldada, kuidas nõrga narratiivsusega foto ja lüüriline luule loostavad teineteist.(23) Kalve fotol, mis kujutab lastemänguväljakut, ei ole tugevat narratiivset potentsiaali – mõni vaataja võib küll mõelda, mis seal oli enne, kuid sellise tõlgenduse suuna annab kindlalt kätte just foto kõrval asetsev rahvalaul. Rahvalaul suurendab foto narratiivsust pelgalt oma olemasoluga: ta loob seose minevikuajaga, suunab lugeja/vaataja ette kujutama, mis on kahe hetke vahel muutunud, tõstab foto konkreetsest hetkest välja, üldisesse aega. Luuletekst pildi kõrval lisab metafüüsilise mõõtme ja/või atemporaalse lugemisstrateegia. Foto ja luuletuse ühisosast tekkiv narratiiv annab fotole ajalise liikumise. Foto seevastu paigutab rahvalaulu justkui konkreetsesse aegruumi, annab karjamaale ruumideiktilise konkreetsuse ning visuaalse taustsüsteemi. Sellise vastastikuse loostamise juures on oluline aga märkida, et foto ja lüürilise luule omavaheline suhe jääb pigem lüüriliseks ning on nõrga narratiivsusega.\n„Kaalude” teises pooles suureneb atemporaalsus ja fookus nihkub konkreetselt väliselt hetkelt lüürilise mina emotsioonidele, samuti suureneb luuletuste ja fotode vastastikmõjus metonüümilisus. Näiteks luuletuse „Mõisahoone 2” lõpp:\nasi on selles et\nja nemad ei tea,\n(Krull, Kalve 1997: 62)\nLausuja hakkab end suhestama kõrvalleheküljel paikneval fotol olevate objektidega, milleks on „[j]upp sammast ja samba baas, tühi kivipeeker lilleklumbi jaoks. Tiik saarega, lehtla ja sild. Samba tagant paistab veel teine sild.” (Krull, Kalve 1997: 73) Seos nähtavate objektidega esindab aga tervikuna lüürilise mina suhtumist maailma. Mida lüürilisem on luuletus, seda tugevam on metonüümia: objektid fotol on luuletusega esmalt metafoorses suhtes (tegemist on lüürilise mina tundeilma varjatud võrdlusega), aga kuna luuletuse ajal ja ruumil ei ole konkreetset referenti ning foto lüürilisus on tavapärasest tugevam, kasvab metafoorist jällegi välja metonüümia.\nTõnu Kaalep on foto ja luule vastastikmõju „Kaaludes” kirjeldanud paljuski just ajalistele aspektidele osutades. Esmalt kirjeldab ta Kalve töid:\nKalve fotod on ühed kõige s t a a t i l i s e m a d võimalikest. K õ i k s e i s a b p a i g a l ja näeb välja, nagu oleks ta juba aastaid paigal seisnud. Tahaks tõmmata tolmukihile sõrmega jooni. Isegi inimesed näevad välja nagu a s j a d n a t ü ü r m o r t i d e s, unustatud, paigalseisvad, ilusad, kuid mõttetud. [---] Kalve pildistatud inimesed, nii kõnealuse raamatu aktimodellid kui ka näiteks boheemlased ühe alkoholimüüja kalendrist, näivad paiknevat v ä l j a s p o o l t ä n a p ä e v a, aga mitte ka otse minevikus. Pigem on fotograafil õnnestunud oma piltide maailmas käivitada oma i s i k l i k a e g, ükskõikne tegelike stiilide, trendide ja ajalookäsitluste suhtes. (Kaalep 1998: 185)\nKaalepi tähelepanekus kerkib esile Kalve fotode nõrk narratiivsus: ka inimesed on muutunud vaikelu osaks, nende kohalolek pildil ei kutsu vaatajaid mõtlema, mis oli enne ja mis saab edasi, sest kõik seisab niikuinii paigal. See staatiline ja olevikuga lõdvalt seotud „isiklik aeg”, mida Kalve on suutnud jäädvustada, on just midagi ajatut: fotod on üldised, olemata seotud ühegi konkreetse sündmuse või ajahetkega. See annab Krullile võimaluse ka väita, et raamat on „minevikku libisev”. Kaalep jätkab Krulli luuletuste käsitlemisega:\nKrulli luuletuste puhul on aga pidevalt tunne, et pilt virvendab ees, toimub mingi ujumine või l i b i s e m i n e, midagi kontrolli all oleva joobe sarnast. [---] Tekst l i b i s e b sujuvalt paroodia ja tõsiduse piirimail, korraga kipuvad rääkima slängis lihtlauseid tekitav laps ja filosoofilisusele pretendeeriv intellektuaal. K õ i k o n k o r r a g a, s i i n j a p r a e g u, tekstide üldine meeleolu on unisevõitu, kuid positiivne. (Kaalep 1998: 185)\nTõepoolest, Krulli luuletused on lüürilised, kujutavad üldist olevikku, lausuja emotsioone. Kui Szymborska tekstis tugevnes narratiivsus ajaliste aspektide muutumise kaudu, siis Kaalep kirjeldab täpselt, kuidas Krullil toimuvad ajalised nihked ja foto loostamine just ambivalentsuste tekitamise ja kahe meediumi semantilisest erinevusest kujuneva narratiivi kaudu. Selle võtab Kaalep kokku nii: „Luuletused ja pildid on seotud, neid seob õhk, a j a l o o v ä l i n e a t m o s f ä ä r, objektide paigalseis ja pisike, kuid kujutist piisavalt muutev vibratsioon.” (Kaalep 1998: 186) Oluline on märkida, et hoolimata ühe hetke jäädvustamisest toimivad fotod Krulli ja Kalve koostöös atemporaalselt ja paiknevad väljaspool aega. Luuletused on aga hoolimata atemporaalsuse domineerimisest pidevas liikumises eri tasandeil, vahelduvad keeleregistrid ja lausuja positsioon. Fotod ja luuletused üheskoos ja oma vastastikmõjus on atemporaalsed.\nAnalüüsides ajadeiksist, jõudsime foto ja luule vastastikmõju viie olulise tunnuseni. 1) Ajaline liikumine tekib foto ja lüürilise luule ühise tähendusvälja (ühisosast tekkinud narratiivi) kaudu. 2) Ajalise liikumise põhiline impulss peitub foto ja luuletuse semantiliste kvaliteetide lahknevuses. 3) Kui foto lüürilisus vastastikmõjus suureneb ja luule lüürilisus väheneb, siis vastastikmõju ise on atemporaalne, lüüriline. 4) Kinnitust sai arusaam, et ka metafoorne ja metonüümiline potentsiaal peitub kahe kujutusvahendi erinevuses, semantilises lahknevuses, 5) kusjuures mida lüürilisem on luuletus, seda metonüümilisem on foto ja luule vastastikmõju. Siit tuleneb käesoleva artikli põhiväide: kaks nõrga narratiivsusega meediumi/žanri üheskoos loostavad teineteist, samal ajal nende omavaheline suhe on pigem lüüriline ning nõrga narratiivsusega.Ühisosa lüürilisus võiks ideaalis iseloomustada ka fenomenoloogilist mõju lugejale, mis tekib hermeneutilise ringi loogika järgi: lugeja loeb ja vaatab vaheldumisi, lõpuks jääb kõlama aga ikkagi kahe meediumi ühine tähendusloome ja narratiiv.\nKahe nõrga narratiivsusega meediumi/žanri interaktsioon toob kaasa mõlema osapoole narratiivsuse tugevnemise. Oleme Hasso Krulli ja Toomas Kalve „Kaalude” põhjal näinud, kuidas foto ja lüürilise luule vastastikmõjus muutub foto teksti toel ühtaegu nii konkreetsemaks (luuletus suunab lugejat keskenduma teatud objektidele, värvidele, nähtustele fotol) kui ka üldisemaks (fotol paiknevad objektid saavad metafüüsilise mõõtme, atemporaalse lugemisstrateegia). Seetõttu muutub foto luuletuse kõrval lüürilisemaks, samal ajal kui lüürilisel luuletusel on lõhenenud adressaat ja orientatsioonikese, mis vähendab lüürilisust. Niisugune foto esitab muu hulgas ka lüürilise mina subjektiivset siseilma, lüüriline luuletus kujutab aga referentsiaalse konkreetsusega põrkudes peale siseilma ka fotol kujutatud aegruumi. Teisisõnu, foto lüürilisus tugevneb ja luule lüürilisus nõrgeneb, vastastikmõju ise – millel ideaalis võiks põhineda fenomenoloogiline mõju lugejale – on üldine, lüüriline.\nJulgeme arvata, et esile kerkinud tunnusjooni võib laiendada ka üldisemalt foto ja luule vastastikmõjule. Käesoleva uurimuse jätkuks tuleks küsida, mis juhtub meediumivahelise vastastikmõjuga siis, kui lüüriline luule on tugeva narratiivsusega. Esmapilgul võib oletada, et vastastikune loostamine nõrgeneks ning narratiivi põhiosa jääks kandma tekst. Kuid jäägu see edaspidiseks uurimiseks.\n(Lüürilise) luule ja fotograafia vastastikmõju näikse olevat viljakas uurimisvaldkond. Olgu siinkohal toodud veel mõned võimalikud uurimisküsimused. Mil määral ja mismoodi külgnevussuhe teiseneb sõltuvalt luuletuse kujundlikkusest, tonaalsusest, rütmist, värsisüsteemist, aga ka foto visuaalsetest kvaliteetidest ja raamatu kujundusest? Kuidas mõjutab luuletuse metafoorsus vastastikmõjust tekkivat metafoorsust? Mil määral oleks foto ja luule vastastikmõju eritlemiseks võimalik rakendada seniseid uurimusi ekfraasist või foto ja religioossete tekstide ning foto ja proosa vastastikmõjust? Kuidas muutub lugemisprotsess olukorras, kus luuletuse kõrval paikneb pildiline materjal? Milline on ikkagi fenomenoloogiline mõju lugejale?\nNendele ja paljudele teistele küsimustele tasuks mõelda iseäranis praegu, kui fotograafia ja luule intensiivne dialoog on muutunud tavapäraseks, kui fotosid kohtab luuleväljal üha enam ja mitte üksnes illustreerivas funktsioonis, vaid luuletuste täisväärtusliku dialoogipartnerina.\nAgnes Neier (snd 1986), MA, Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituudi doktorant ja nooremteadur (Ülikooli 16, 51014 Tartu), agnes.neier@gmail.com\nJoosep Susi (snd 1989), MA, Tartu Ülikooli kultuuriteaduste instituudi doktorant (Ülikooli 16, 51014 Tartu), joosep.susi@gmail.com\nFotode kasutamisele luuleraamatutes on eesti kirjandusväljal mõeldud alates XIX sajandi lõpust. Ado Grenzstein kirjutas 1893. aastal ajalehes Olevik: „Niipea kui nüüd ilmad selgemaks lähevad, [---] tahame igas numbris tähtsatest meestest, rahvateadusest, teaduse ja tehnika põllult jne pilta tuua [---]. Siis ilmub ka veike luuletuste raamat siin valmistatud piltidega, selle põllu pääl esimene meie kirjanduses.” (Grenzstein 1893) Grenzteini loodetud luuleraamat fotodega ei ilmunud. Küll aga leiame varasemast Olevikust noore tütarlapse foto (pealkirjaga „Laps”), mida saadavad luuleread: „Päike sulle punub pärja, / Koidukuma kuuekese, / Tähesära särgikese, / Kaste kaelarätikese” (Laps 1893). See on ilmselt esimene foto ja luule sedavõrd selge kokkupuude eesti kirjanduses.\nFotod autorist annavad lugejaile sageli eelhäälestuse, kes on autor ning millist teksti võib oodata. Tihtipeale kinnistatakse väljakujunenud autorikuvandit (nt Johnny B. Isotamme kogumiku „Mina Johnny B” (1999) kaanel on lähivaates autor, ähvardav, jõuline, revolutsiooniline), mis võib jätta ilukirjandusliku kvaliteedi teisejärguliseks (nt Tõnu Trubetsky levimuusikast tuntud laulusõnadega teos „Trubetsky” (2000)). Ent fotod on muutunud ka vahendiks, mille abil mängitakse lüürilise minaga, võimendatakse lausuja häält. Viimaste aastate vahest kõige ilmekamaks näiteks on Kelly Turgi „Rakenduslik teoloog” (2017), mis kujunduselt meenutab pigem klantsajakirja.\nPõhjuseid võib leida varasemastki. 1970. aastatel toimunud žanripiiride hägustumine ja hoobid luule pühadusele lõid soodsa pinnase luule ja fotograafia intensiivseks suhestamiseks.\nTegemist pole Szymborska ainsa fotole tugineva luuletusega. Nt luuletus „Hitleri esimene foto” põhineb 1890. aastal tehtud fotol, millel on jäädvustatud Adolf Hitler imikuna.\nFotod 2001. aasta 11. septembri terrorirünnakust on olnud tõukeks teistelegi kirjandusteostele ja/või nende retseptsioonile. Agnes Neier on käsitlenud näiteks Don DeLillo 2008. aasta romaani „Falling Man” ja selle vastuvõtu seost terroriakti fotodega (Neier 2018).\nSzymborska luuletust võib lugeda ka nii, et tekstil puudub fotograafiline referent: luuletus ise toimibki terroriakti fotograafilise ülesvõttena, tekst jäädvustab tegelikku sündmust nii nagu foto. Sellisele lugemisviisile me siinses artiklis ei keskendu.\nKõik sõrendused nii siin kui ka edaspidi on meilt, et tõsta esile olulisi kohti. Kuna Szymborska luuletuses on just aja küsimus keskne, tähistame siinkohal temporaalsuse muutust.\nSzymborska luuletus haakub Roland Barthes’i käsitlusega Alexander Gardneri 1865. aasta fotost „Lewis Payne’i portree”, kus raudus käsi noormees ootab vangikongis ülespoomist. Barthes kirjutab: „Ma loen üheaegselt: see saab olema ja see on olnud; ma vaatan õudusega ennetulevikku, mille panuseks on surm. Andes mulle poosi absoluutse mineviku [---], annab fotograaf mulle surma tuleviku vormis.” (Barthes 2015: 114)\nLüürika ajatust võiks kirjeldada kahetasandilise fenomenina: ühelt poolt on lüürikale omane üldine olevik, mis ei ole piiritletud kindla hetkega, teisalt nihkub loo aja asemel keskmesse diskursuse aeg – luuletuse olevik on iga hetk, mil seda n-ö välja hääldatakse.\nEestis on põhjaliku ülevaate narratiivist andnud Epp Annus (2002: 21–74) ja Märt Väljataga (2008).\nVäljataga esitab Werner Wolfile tuginedes ka üheksa prototüüpset luuletunnust, mis osaliselt kattuvad siinses uurimuses vaadeldavate lüürika tunnusjoontega. Nii on luule prototüüpsed tunnused näiteks enesekohasus, teadvuse vahetu kohalolek, subjektiivsus, staatilisus ja absoluutsus (Väljataga 2013b: 258–261), mis kehtivad ka lüürika kohta.\nOn huvitav, et Culleri lüürikateooria tõukub küll 1980. aastate hakul välja pakutud lüürika definitsioonist, aga tõstab lisaks traditsioonilistele kategooriatele (subjektiivsus, mittefiktsionaalsus, adressaat jne) esile pigem lüürika musikaalsust, rituaalseid tunnuseid, nagu rütm, erisugused kõnekujundid, loitsulisus (müstilisus) jne (Culler 2017).\nHühni arusaama ilmestab hästi Tõnu Õnnepalu poeem „Klaasveranda” (2016), mille esimeses pooles domineerib kõiketeadev jutustaja kui lüüriline mina, teises pooles aga kvaasi-dramaatilised monoloogid.\nFoto võime säilitada endas üks konkreetne hetk võimaldab fotol ka seda hetke ajas justkui kaasas kanda. Foto, mis on tehtud 2001. aastal, jääbki kujutama 2001. aastat – pilt on lahutamatu oma referendist ja tegemisajast (sellel põhinevad ka varasemate fotode metafoorsed ja/või metonüümilised tõlgendused).\nSelline mõttekäik haakub retseptsiooniteooriaga: kirjandustekstist tekib teos alles lugeja kujutlusvõime abil. Ometi on selge, et sõnalise vahendi narratiivsus sisaldub paljuski juba tekstipinnal.\nSamamoodi mõjuvad luuletusi meenutavad fotode lühikirjeldused Krull ja Kalve teose lõpus: rõhutatakse üksikuid objekte, nähtusi, suunatakse lugejat/vaatajat keskenduma foto konkreetsetele aspektidele.\nKrullile on iseloomulik oma lüüriliste tekstide kontekstualiseerimine kriitikaväljal. Sellise protsessi mõju tekstide narratiivsusele on eritlenud Joosep Susi (2019).\nKui luule üheks keskseks tunnuseks on värsi- ja stroofipiir (katkestus, paus), siis võib oletada, et see on ka koht, kus lugeja realiseerib suurema tõenäosusega vaatamispotentsiaali. Meediumivahetus on erinevalt proosast seega ka vormiliselt markeeritud: värsilõpp on suure tõenäosusega koht, kus lugeja pöörab pilgu fotole.\nMiller laenab mõiste kalligramm tähendusvälja Michel Foucault’lt, pidades silmas olukorda, kus kaks meediumi on ühte sulanud. Ekfraas on kunstiteose või sellest tuletatud kujuteldava stseeni kirjeldus (Hollander 1995: 5).\nNäiteks Szymborska eespool käsitletud luuletust võib lugeda mõlemal viisil. Esimesel juhul on tegemist pigem ekfraatilise kirjeldava tekstiga, sellisel juhul on luuletuse narratiivsus nõrgem.\nMuidugi on ka juhtumeid, kus foto ja luule vaheline pingeväli on nõrgem, kuid siiski võib täheldada foto olulisust ühtse loo moodustamisel. Näiteks Tõnis Vilu eepilises haigusnarratiivis „Kink psühholoogile” (2016) kinnitab foto narratiivi terviklikkust ja loob haiglaslik-kehalise atmosfääri. Teoses on tegelikult vaid üks pilt: värvilisel kaanepildil on kujutatud autorit vees, tumedad ujumisprillid silmi peitmas, huuled tumepunased ja läikivad. Põhiloost eraldi paigutatud elliptilised vahetekstid on asetatud kaanefoto suurendatud osade peale. Erinevalt seni vaadeldud tekstidest on läbiv narratiiv (mis keskendub elule bipolaarsena) sedavõrd ühtne ja väiksema elliptilisusega, et kaanefoto ei ava lugejaile uusi lähenemisnurki, mille abil teksti konkretiseerida või tõlgendada. Kogu teose ulatuses toimub kesksete kujundite toel foto järkjärguline ja ühesuunaline narrativeerimine.\nAdressaadi ambivalentsus on lüürikale loomuldasa omane. Jonathan Culler väidab näiteks, et lüüriline tekst on suunatud korraga nii eksplitsiitselt väljendatud objektile, lausujale kui ka avalikkusele (Culler 2017). Koosmõjus visuaalse meediumiga suureneb apostroofsuse ambivalentsus veelgi. Samal ajal moodustuvad sageli ka paralleelsed lausujad, kui on keeruline eristada lausujat ja subjekte/objekte fotodel.\nMida tugevama narratiivsusega on tekst, seda nõrgemaks jääb kahe meediumi vastastikune loostamine. Foto narratiivi avamine takerdub sellesse, et tugeva narratiivsusega tekstiga on loostamine verbaalselt juba toimunud. Näiteks Tõnu Õnnepalu „Klaasverandas” foto pelgalt toetab kirjalikku narratiivi.


Anestesioloogidele esines oma ala korüfee - Meditsiiniuudised\nAnestesioloogidele esines oma ala korüfee\nVerekaotus kui igasuguse mehaanilise vigastuse, k.a operatsioonitrauma üks põhikomponent oli, on ja jääb aktuaalseks probleemiks kirurgidele ja anestesioloogidele-intensiivraviarstidele.\nVerekaotus kui igasuguse mehaanilise vigastuse- k.a operatsioonitrauma üks põhikomponent oli- on ja jääb aktuaalseks probleemiks kirurgidele ja anestesioloogidele-intensiivraviarstidele.\nÜheks lahendusvõimaluseks plaanilistel operatsioonidel on kahtlemata mitmesuguste võtete rakendamine verekaotuse vähendamiseks: hüpotensiivne regionaalanesteesia- üldse nn “juhitav hüpotensioon”- fibrinolüüsi blokeerimine traneksaamhappe- aprotiniini jt preparaatidega- akuutne normovoleemiline hemodilutsioon - selline võiks olla loetelu tähtsamatest.\nVere hüübivuse tõstmine ei ole laialt kasutatav- sest ta peab jääma mõistlikku tasakaalu trombembooliliste tüsistuste profülaktikaga.\nPre- ja postoperatiivse aneemia profülaktikas ja ravis väärivad erütrotsüütide ülekande kõrval ilmselt praegusest laiemat kasutamist rauapreparaadid- foolhape ja rekombinantne erütropoetiin.\nOlulist doonorivere kokkuhoidu võimaldaks autoloogse predonatsiooni- samuti intra- ja postoperatiivse retransfusiooni maksimaalne rakendamine. Nimetatud küsimusele on viimasel ajal suuremat tähelepanu pööranud Eesti Anestesioloogide Selts (EAS). Koostöös Eesti Kirurgide Assotsiatsiooniga toimus mullu 3. aprillil Viimsis esimene sümpoosion “Veresäästlik kirurgia”.\nSama teemat käsitleti käesoleval aastal EASi traditsioonilisel talvekoosolekul 28. jaanuaril Pühajärvel. Seekord tutvustas oma kogemusi külaline Belgiast - Charleroi kliiniku kardioanesteesiaosakonna juhataja dr Philippe Van der Linden - üks Euroopa tuntumaid eksperte nimetatud küsimustes.\nEAS egiidi all välja antud kogumikus “Veresäästlik kirurgia 2005” (saadaval EAS juhatuselt) on esitatud inglise keeles külalisesineja kolm loengut aneemia patofüsioloogiast ja taluvusest. Ettekanne Pühajärvel käsitles akuutse normovoleemilise hemodilutsiooni kasutamist südamekirurgias.\nMeetod seisneb haige omavere kogumises pärast anesteesia induktsiooni tavalist doonoridoosi 3-5 korda ületavas koguses koos samaaegse veremahu asendusega kolloid- või kristalloidlahustega (Van der Linden kasutab ka Eestis levinud gelofusiini). Peamiselt sama lahusega toimub ka normovoleemia säilitamine operatsiooni ajal. Operatsiooni lõppedes kantakse omaveri tagasi- liigne vedelik eritub uriiniga.\nEesmärk on- et operatsiooniaegne verekaotus toimuks “lahjemana” - nii on võimalik saavutada esmajoones punaliblede kao vähenemist. Märgatava kokkuhoiu saavutamiseks peab muidugi keskmine verekaotus olema küllaltki suur - jääb küsitavaks- millistel operatsiooniliikidel oleks meetod kasutatav Eesti tingimustes.\nIgal juhul võimaldas kontakt külalislektoriga laiendada meie arstkonna silmaringi ja luua baasi võimalikuks täiendõppeks ja koostööks tulevikus.\nEraldi tuleks esile tõsta Viimsi SPA tervisekeskuse arsti- endise anestesioloogi- dr Maie Pärna hindamatut rolli mõlema veresäästlikule kirurgiale pühendatud ürituse organiseerimisel. EAS juhatus kasutab võimalust käesolevaga talle sügavat tänu avaldada.\n
JÜRI SAMARÜTEL
dotsent- Eesti Anestesioloogide Seltsi juhatuse liige- juhatuse esimees 1979-2003


Riigihankeid nurjab enamasti rumalus\nÜlo Toomsalu • 1. märts 2000 kell 6:07\nIga kümnenda riigihankekonkursi vaidlustamise põhjuseks on eelkõige konkursi korraldajate rumalus, tõdevad riigihangete ameti juhid, kirjutab Postimees.\nEelmisel aastal vaidlustati 1800 Eestis korraldatud riigihankest iga kümnes ning suurem osa neist leidis lahenduse riigihangete ameti vahekohtus. Mõni juhtum, näiteks Tartu Ülikooliga seotud Kääriku suusakompleksi remont, jõudis välja riigikohtuni. Riigihangete ameti töötajate hinnangul on eriarvamuste sagedaseks põhjuseks konkursi välja kuulutanud riigiasutuste töötajate vähene vastutustunne või puudulikud teadmised konkursside korraldamisest.\nRiigihangete ameti peadirektor Ülo Sarv meenutas, kuidas mõne aasta eest kuulutas üks Lõuna-Eesti kool välja riigihankekonkursi. Kirja oli pandud ainult sõnum: meile oleks vaja uut katust. Selguse saamiseks riigihangete ametisse pöördunud ehitusfirmad mõistatasid, kas katus võiks olla plekist, kivist või hoopis eterniidist.\n'Ka suurte riigihankekonkursside nurjumise põhjused pole tekkinud riigihangete seaduse nõrkusest,' kinnitas Sarv, 'vaid sellest, et konkursi korraldajad ei osanud endale selgeks teha, mida üldse taheti.'\nSarv tõi näiteks kaks viimast radariostu konkurssi, mida korraldasid nii kaitse- kui ka siseministeerium, ning mille tulemused on tänaseni selgusetud.\nAndres Veel, kes riigihangete ameti peadirektori asetäitjana puutub kokku just riigihankekonkursside vaidlustamisega, kinnitas, et pakkumiste koostajad lähevad sageli kergema vastupanu teed ega vaevu enne konkursitingimuste väljakuulutamist spetsialistidega konsulteerima.\nVeel tõi näiteks ühe nurjunud jalatsiostu konkursi, kus konkursi korraldanud ametkond pani kirja vaid kaks tingimust - et saapad oleksid kummitallaga ning käiksid külje pealt lukuga kinni. Konkursi tulemusena pakuti neile saapaid, mis vastasid küll nimetatud tingimustele, ent sellele ametkonnale absoluutselt ei sobinud.


Uudised - Politsei kontrollib kogu Eestis turvavarustuse nõuetekohast kasutamist\nPolitsei kontrollib kogu Eestis turvavarustuse nõuetekohast kasutamist\nPPA korrakaitsepolitseiosakonna komissar Riho Tänaku sõnul avastab politsei keskmiselt ööpäevas 50 juhti või sõitjat, kellel on turvavöö kinnitamata. „Küsitlusuuringute kohaselt on turvavöö kinnitamine suuremale osale liiklejatest tavapärane harjumus. Väärtegude statistika näitab siiski, et juhte ja reisijaid, kes enda elu ja tervise ohtu panevad, on murettekitavalt palju,“ ütles Tänak.\nTänaku sõnul põhjendatakse turvavarustuse mitte kasutamist enamasti unustamise või lühikese läbitud distantsiga. „Liiklusõnnetused võivad paraku juhtuda ka esimestel läbitud meetritel ja seda ka teise juhi eksimuse tõttu, mistõttu on ainuõige kinnitada turvavöö enne sõidu alustamist ning nõuda seda ka oma kaasreisijatelt,“ ütles komissar.\nMaanteeameti maikuise uuringu kohaselt kinnitavad turvavöö reeglina või enamasti enda sõnul ligi 100% juhtidest ja esiistmel reisijatest. Tagaistmel kinnitavad turvavöö reeglina või enamasti 93% küsitletutest, mida on 7 protsendipunkti võrra enam kui eelmisel aastal. Turvavöö kinnitamise peamise põhjusena tõid 92% vastanutest välja suurema ohutuse.\nPolitsei on selle aasta esimese kaheksa kuuga nõuetekohase turvavarustuse mittekasutamise juhtumeid fikseerinud 14 432 korral. Neist 11 831 juhul on tegemist olnud juhi või reisija poolse rikkumisega. Liikluses samal perioodil hukkunud 66 inimese seast ei kasutanud turvavarustust 34 liiklejat.


Padjaklubi: Räägime raamatutest!: veebruar 2013\nPeaks vist hoiatama, et alaealistele ei sobi nii postitus kui ka raamat.\nKuidas see nüüd oligi… Fifty Shades of fucked up. See on nagu vahtplastist õun. Välja näeb ju nagu päris, aga kui hambad külge lööd, siis ei kõlba. On õun, aga mitte päriselt. Et siis on raamat, aga mitte teos.\nLugema ei tõmmanud mind tiitel „erootiline romantika“, vaid hoopis tõsiasi, et kogu maailm on hullunud. Hullunud mingi kummalise koduperenaise fantaasia pärast. Asi on maitses, loomulikult, aga minule ei maitse. See raamat pole kuidagi seotud kirjandusega. Muidugi võib iga inimene kümme sõna kokku panna ja lause moodustada, lausetest saab lõigu ja lõikudest peatükki. Kedagi ei üllata vist see, et kui peatükid kokku panna, saab raamatu! Aga midagi sellist autor teinud ongi. Lihtsalt kirjutanud ja noh, kirjutanud… Aga see pole ka igale inimesele mõeldud. Selleks ongi sellised asjad nagu päevikud.\nOlgu, selge see, et tegemist pole kirjandusliku šedöövriga, aga sisu? Erootiline romantika vastab minu mõtetes millelegi muule, aga ausalt öeldes ei tea ma isegi millele. Ma pole varem sellist asja lugenud (käsi tõrgub kirjutamaks teos/kirjandus vms). Lihtsalt ma tean, et see, mida ma lugesin varjuraamatust, mulle ei meeldinud. Ma ei suutnud piisavalt keskenduda, et nendesse nii öelda kõige kuumematesse stseenidesse sisse elada ja nõnda juhtuski, et jätsin neid lõikude kaupa vahele. Mõni ütleb, et need on parim kraam selle raamatu juures, aga ma pean ilmselt oma lohede ja haldjate juurde edasi jääma. Fantaasiakirjandus selle kõige traditsioonilisemas mõttes sobib mulle paremini, kui fantaasiakirjandus kellegi poolt, kellel on ilmselgelt mingi teema söömise ja nahkpiitsadega. Raamatu plusspooltelt siis nii palju, et see pidavat miljonite ja miljonite naiste elu huvitavamaks tegema. Minu jaoks need rämedad piitsutamised ja tampooni välja sikutamised tundusid lihtsalt rõvedad.\nRääkides karakteritest, siis põhiteema oli see, mis kellegil seljas oli või siis mida kellegil selja polnud. Välimus mängib muidugi hästi suurt rolli, 100% karakteritest on hästi ilusad ja saledad, kuumad ja seksikad. Selline sex & the city stiilis asi, kõik nõretavad üleliigsest seksuaalsest energiast ja joovad alati veini. Peategelased Anastasia ja Christian on väga igavad. Anastasia on mingi tüüpiline kuivik, kelle lemmikhobideks on inglise kirjanduse lugemine ja kinos käimine. Ta kannab pidevalt „Tess of the D'Ubervilles“ kapsaks loetud eksemplari kaasas ja pole vähe kohti (üldse mitte), kus seda raamatut mainitakse. See on nagu mingi mantra selles raamatus, ülioluline osa. Christian on erutavalt ilus ja ääretult edukas rikkur, kelle hinge tumendab viiskümmend halli varjundit. Lapsepõlvetrauma ja muu selline…\nMulle „meeldisid“ korduvad viited Videviku teemale, oli juba kaugelt näha, et asi on saanud alguse videviku-teema edasiarendusest. Nigel arendus, aga tekitas lugemise ajal lõbusust. Negatiivset lõbusust, mitte laginal naermist. Nii ilmselge karakterite jäljendamine pole mulle kunagi meeldinud. Kui raamat kirjutada, siis võiks autor ikka nullist alustada, mitte kellegi teise töö vilju noppida ja hiljem tasa poetada, et ’he-he jah, oligi minu eeskujuks’.\nKogu selle asja taustal ei jäänud mulle märkamatuks autori pidev soov ja vajadus õigustada Christiani vajadusi. See oli nii tobe. Kirjutad erootikaromaani, aga tunned pidevat vajadust õigustada tema kallakuid? See oleks võinud lihtsalt jääda. Ei pea ju selline olema just seepärast, et oled emotsionaalselt halvatud ja katkine inimene, aga paistab, et autori arvates just nimelt peab! Ma ei pea end psühholoogiks, aga olen kindel, et igal asjal ei pea ilmtingimata mingit hingelist traumat taustaks olema. Mulle ei meeldi kollane jäätis, sest ma sain väiksena kollase palliga näo pihta? Miks ei võiks olla põhjuseks see, et mulle lihtsalt ei meeldi kollase jäätise maitse. Ja päriselt, mulle ei meeldigi kollane jäätis, sest see on enamasti banaanijäätis ja vastik. Ma pole palliga näkku saanud. Kogu selle mõttetu pläma taustaks tahan lihtsalt öelda, et võtku vabalt.\nKõike seda kokku võttes… Ei ole kirjanduslik suurteos, paras puder ja kapsad on, aga kuna sellel on miljoneid fänne, siis võib autori missiooni vist õnnestunuks lugeda. Kõikidele ei peagi meeldima nagu ma iga mitte meeldiva asja puhul alati armastan öelda. Tõenäoliselt ei viitsi ma teist osa ette võtta, loen mõne lühikokkuvõtte, et teada saada, mis sellest kupatusest saab.\nMa ei taha öelda, et ei soovita seda raamatut. Erootiline romantika on päris uus teema kirjandusmaailmas selles mõttes, et varem ei ole seda avalikkuses nii palju kajastatud (tabu?). Kes tahab selle kogemuse võrra rikkamaks saada, sellele julgen soovitada küll, aga igaühe enda asi, kas kutsub ka edasi lugema või siis… katsetama.\nTaevas hoidku, üle 500 lehekülje oli seda ka veel. Ma ei pannud isegi tähele, pehmete kaante võlu vist. Autorit julgen omamoodi tunnustada küll, sest see nõuab ilmselt kõvasti julgust, et ühe sellise raamatuga välja tulla. Mis ühe, kolmega isegi. See pole sugugi paha. Teemaarendus tal oli, karakterid olid samuti (kuigivõrd) ja isegi mõni puänt oli varuks – julgen veel öelda, et pole paha. Aga hinne minu jaoks ei muutu, sest raamat ise mulle eriti põnevust ei pakkunud. Aga minule ei meeldi „Romeo ja Julia“ ka, lollid lapsed. Järeldage siis ise.\nPosted by Kärt 7 kommentaari:\nBecca Fitzpatricku edukate romaanide „Salajane” ja „Crescendo“järg, kus langenud ingel Patchil ja koolitüdruk Noral on võidelda veel üks võitlus: relvadeks armastus ja lõppematu usk teineteisesse peavad nad peatama kurja, kelle käes on võim purustada igaveseks kõik see, mille nimel nad on vaeva näinud.\nNagu juba mainitud, siis tegemist järjeraamatuga, mille põhitegelasteks on langenud inglid ja nende järeltulijad nefilimid. Esimesed kaks osa sai loetud juba suvel, seetõttu pole selles blogis ka nendest juttu (alustasin blogiga vist alles oktoobris). Lühidalt ei oska ma midagi rääkida ka, sest tõsiselt, ma ei mäletagi enam. Mäletan seda, et lugemise ajal oli päris põnev, aga see käesolev kolmas osa oli nagu... tühjus. Tegelased olid jah tuttavad, tegevus oli ka tuttav, aga ma muudkui mõtlen, et millest need kaks raamatut nii väga siis rääkisid? Ei mäletagi enam, aga need, kelle suutsin uudishimulikuks teha, võtke raamatud kätte ja vaadake asi üle. Kuigi ma suurt miskit eelmiste raamatute tegevuste kohta ei mäleta, siis pean ütlema, et sellegipoolest oli kolmas osa põnev. Nora on kaotanud mälu igasuguse eelneva kohta (vot, päris sarnane tunne), aga tema meenutused on üsna harlikud, seega ei aidanud mind eriti palju eelmiste osade meenutamisel. Patch on endiselt müstiline tüüp, kes seekord suurema osa raamatust kasutab nime Jev. Kuigi Nora ei tea, kes on Jev, tõmbab teda vägisi sünge kuti poole. See on vist kõige labasem vihje selle kohta, et tüdrukuid tõmbavad alati pahad poisid. Kolmas osa lõppeb kena puändiga ja ega siis vist midagi kui neljandat ootama jääda? Loodan, et ma selle ajaga kolmandat osa ära ei unusta.\nLochdubhi linna kolib koos oma sabassörkijast mehega ideaalne koduperenaine Trixie Thomas. Uustulnuk veenab kiiresti kohalikke daame valmistama madala kolesterooliga toite, keelama tubaka ja tegelema linnuvaatlusega ning peagi on linna mehed loomulikult tagajalgadele aetud. Ning Hamish Macbeth peab oma hingehädade kõrval lahendama täiusliku naise salapärase mürgitamisjuhtumi.\nJärjekorras vist juba neljas Hamishi raamat. Ma vist loeks neid konveiermeetodil, lihtsalt loeks ja loeks ja loeks… Need on jube head ajaveetjad, sellised kerged, aga põnevad. Midagi sellist võiks kodus kogu aeg olemas olla, vahel on hea lihtsalt midagi kätte võtta ja lugema hakata teades, et ei pea kätte võetus pettuma. Ilmselt millalgi tuleb tüdimus peale ka.\nSeekord sureb külasse kolinud uustulnuk, kellel on täiusliku naise kuulsus. Loomulikult peitub kulisside taga üldse mitte nii täiuslik naine (ma ütleks pigem kontrollifriik), aga kohalikele naistele läheb ta peale. Mehed ei näi teda jälle üldsegi sallivat, pealegi tundub naine neile selline kiusupunn olevat. Lõppude lõpuks saab ta surma ja keegi ei näi selle üle eriti imestavat (peale mõne zombi-naise). Seekord on autor uurimist lugeja silme all arendanud, seega saab ilusti kaasa mõelda. Ühtlasi näeme selles raamatus väga palju Priscillat, keda näib Hamishi eluviis üha rohkem häirivat (loe: ambitsioonitus). Blair saab selles osas piki näppe, tal ei õnnestugi mõrva lahendamise au endale näpata. Ja see on enam-vähem kõik, mida öelda saab, ilma et liiga palju ütleks. Taaskord väga viisakas lugemine.\nLisan selle postituse lõppu ka väikese nimekirja, mille ma endale tegin, et elu lihtsamaks teha. Neid tõlkeid ilmub küll täiesti suvalises järjekorras, see annab väikese ülevaate, mis juba tõlgitud on.\nM.C. Beatoni Hamish Macbethi lood kronoloogilises järjestuses:\n1. Klatšimoori surm (1985)\n2. Kaabaka surm (1987)\n3. Uustulnuka surm (1988)\n4. Täiusliku naise surm (1989)\n5. Kõlvatu naise surm (1991)\n6. Snoobi surm (1992)\n7. Vembumehe surm (1992)\n8. Apla naise surm (1993)\n9. Ränduri surm (1993)\n10. Sarmika mehe surm (1994)\n11. Näägutaja surm (1995)\n12. Riiukuke surm (1996)\n13. Hambaarsti surm (1997)\n14. Stsenaristi surm (1998)\n15. Uimastisõltlase surm (1999)\n16. Hamish Macbethi jõulud (1999)\n17. Prügivedaja surm (2001)\n18. Teletuusa surm (2002)\n19. Küla surm (2003)\n20. Laimukirjade läkitaja surm (2004)\n22. Death of a Dreamer (2006)\n23. Teenijanna surm (2007)\n25. Death of a Witch (2009)\n26. Death of a Valentine (2010)\n27. Death of a Chimney Sweep (2011)\n28. Death of a Kingfisher (2012)\n29. Death of Yesterday (2013)\n30. Death of a Policeman (2013)\n31. Death of a Liar (2015)\n32. Death of a Nurse (2016)\nKõige vihatum mees ühes Šotimaa kõige süngemas linnas on läinud kaladele söödaks, või täpsemalt väljendudes – visatud koorikloomade basseini. Mõrva ohvrist on järel üksnes luud. Aga pärast seda, kui homaarid on saadetud briti parimatesse restoranidesse, jõuab kogu see lugu kärmelt konstaabel Hamish Macbethi ette. Koos oma koera Towseriga süngesse maanurka Cnothanisse pagulusse saadetud Macbeth igatseb väga oma armastatud Lochdubhi, oma endist armastatut Priscilla Halburton-Smythe’i ja jõudeaega, kus polnud teha muud kui läheduses asuval maalapil rohtu söövaid lambaid vaadata. Kõige vihatum mees ühes Šotimaa kõige süngemas linnas on läinud kaladele söödaks, või täpsemalt väljendudes – visatud koorikloomade basseini. Mõrva ohvrist on järel üksnes luud. Aga pärast seda, kui homaarid on saadetud briti parimatesse restoranidesse, jõuab kogu see lugu kärmelt konstaabel Hamish Macbethi ette. Koos oma koera Towseriga süngesse maanurka Cnothanisse pagulusse saadetud Macbeth igatseb väga oma armastatud Lochdubhi, oma endist armastatut Priscilla Halburton-Smythe’i ja jõudeaega, kus polnud teha muud kui läheduses asuval maalapil rohtu söövaid lambaid vaadata.\nKolmas osa Hamishi sekeldustest. Nende raamatutega on selline asi, et ühe korra võtad kätte, siis tahad kohe korraga lõpuni lugeda. Õnneks on need omajagu lühikesed, aga sellegipoolest ääretult põnevad. Seekord on Hamish paariks kuuks ühte masendavasse naaberkülla saadetud. Sealsed inimesed on veel snoobimad ja tujukamad kui Lochdubhis, seega leiab Hamish peagi, et tal on seal raske kohaneda. Kaasa ei aita ka pidev igatsus Priscilla järele, aga mida mees ei tea, on see, et naine ka teda igatseb.\nSeekordne mõrv oli vastik ja võigas. Homaare ei suuda ma vist iialgi sama pilguga vaadata. Sellise mõrva peale ikka annab tulla. Taaskord sai mõrvatud inimene, keda keegi ei sallinud ehk siis „uustulnuk“ (nende mõistes kaheksa aastat seal elanud inimene on ikka uustulnuk). Ei puudu ka Blair, kes Hamishi elu igal võimalusel raskeks üritab teha. Mõnes osas tal see õnnestub, aga enamasti on Hamish üsna häirimatu. Selles raamatus on konstaablil väike romanss kohaliku naisega, kellele ta isegi abieluettepaneku mõtleb teha… Lugejal on seekord raske arvata, kes mõrvar on, sest autor ei hoia Hamishi uurimiskäigul nii teraselt silma peal, eriti just lõpus. Arvata võib, et pool tööd teeb mingi Hamishi järjekordne sugulane ja nii oli ka seekord. Aga põnev lugemine oli :)\nPole seda veel varem maininud, aga raamatutest on tehtud ka sari http://www.imdb.com/title/tt0111993/. Pole seda veel ise näinud, aga plaan on ka see ette võtta.\nJa teises raamatus tuli juttu kadunud inimestest ja müstilistest surmadest… Täpselt see, mida esimese raamatu kaanel lubas. Nojah. Parem siis teises raamatus kui üldse mitte.\nTeine osa Engelsforsi triloogiast oli sama hoogne, kaasahaarav ja põnev kui esimene. See tundus mulle ka hulga positiivsem, kuigi teema ja inimesed on endiselt samad. Ilmselt ma lihtsalt harjusin selle pisut süngevõitu temaatikaga ära ja see ei tundunud enam nii võõras. Suuri spoilereid ma andma ei hakka, aga ütlen, et raamat üllatab taaskord ühe peategelase surmaga. See on siis juba nii-öelda teine-kolmas (potentsiaalne) peategelane kes sureb. Nüüd tekib lihtsalt küsimus, et huvitav, kes järgmine on? Ehk oleks see isegi üllatavam, kui finaalosas keegi ei surekski, aga nii palju vist arvata ei tasuks. Tuleb lihtsalt kolmas osa ära oodata ja siis vaadata.\nTegelastega on toimunud teatavad arengud. Tüdrukud avastavad koos lugejatega enda juures iga päevaga uusi tahke, seda on tegelikult väga tore lugeda. Mitte iga autor ei viitsiks mitut tegelast nii lahti kirjutada, ometi iga tüdruku suhtes teatud mustrit jälgides. Sisuliinides on mitu huvitavat arengut ja kohati süvenesin ühe tegelase ellu niivõrd tugevalt, et kui järsku hakkas hoopis teise tüdruku jutustus, siis tundus see esialgu igav/vähehuvitav. Loomulikult hakkas selle tüdruku osa mõne aja pärast jälle üüratult põnev tunduma, seega järgmises lõigus tundus kolmanda tüdruku lugu igav ning nõnda see käiski muudkui ringiratast. Siinkohal mõtlen „igav“ mitte sõna otseses mõttes, aga kuidagi vähem oluline. Ometi pärast raamatu läbi lugemist oli selge, et kõik sisuliinid, tegelased ja nende mõtted on täpselt sama huvitavad, põnevad ja mis põhiline, olulised. Ja nii ongi… Kõik oli põnev ja tore ja mis muud kui jälle ühte osa ootama hakata.\n„Maalingutega mees“ 518 lehekülge\nTegevus toimub maailmas, kus inimesed peavad öö saabudes varju otsima majadest, mida kaitsevad loitsumärgid, sest pimeduses tulevad välja maa-alused, deemonid, kes rebivad tükkideks kõik, kes neile ette satuvad. Seal maailmas kasvavad eri paigus kolm last, kellest saavad täiskasvanuna sõdalane, ravitseja ja muusik. Nende oskused aitavad neil jõuda jälile deemonite saladusele ja annavad vaevatud inimkonnale lootust kurjuse painest vabaneda.\n„Kõrbeoda“ 679 lehekülge\nOlen juba ammu mõelnud, et tahan nendest raamatutest kirjutada, aga pole mahti olnud. Nüüd on pisut aega ja meeleolu, et oma mõtted kirja panna. Kõik tegelased on välja tooduded ääretu detailsusega, sealjuures rõhutan seda, et pole mainitud ainult häid omadusi, vaid igal ühel on oma vead. Kõik pole kullast poisid ja teemantist tüdrukud nagu ma viimasel ajal olen lugema harjunud. Kerge vaheldus seega. Olustik on mitmekesine ja sündmused toimuvad mitmel tasandil. Seda on nii huvitav lugeda, et mu silmad ei tahtnud mõtetega kohati samas tempos edasi liikuda. Lugemisest on juba, ma ei teagi, pool aastat möödas, aga olen endiselt väga põnevil, mis kolmandas raamatus juhtuma hakkab.\nKahjuks pole see vahetu elamus, vaid kerge järellainetus, seega ei hakka ma suuri sõnu tegema. Seda enam, et mitmed raamatublogijad on teinud nii „Maalingutega mehest“ kui ka „Kõrbeodast“ väga häid arvustusi. Soovitan vaid otsingut kasutada ja ka teiste elamustest osa saada. Veel parem, fantaasiahuvilised, lihtsalt lugege need raamatud läbi.\nKolmas osa peaks ilmuma juba sellel kuul (kui ta juba ilmunud pole), see on ka põhjus, miks otsustasin, et nüüd on õige aeg anda väike kommentaar kahele esimesele raamatule. Kolmandale osale järgneb veel neljas ja alles viienda osaga peaks sari punkti saama. Seega oodata saab veel head mitu aastat, aga ma usun, et see on kogu seda ootamist väärt.\nSeda raamatut sai loetud juba mitu kuud tagasi. Kahjuks pean ütlema, et ma ei sallinud sellest ühtegi sõna. Nooh, võib-olla olen ülekohtune, sidesõnad olid normaalsed. Seda enam üllatasin ennast, kui teise osa („Võitlus“) kätte võtsin. Mäletan, et mõtlesin ehk läheb paremaks. Aga ei läinud. Väga halb oli. Sellist lugemisstiili pole ma varem kuigi palju harrastanud, jätsin lõikude viisi „materjali“ vahele. Kahjuks minu põhimõte, et kui korra raamatu kätte võtan, siis selle ka läbi loen, on minusse väga sügavale sisse kasvanud. Eriti loll idee oli muidugi kohe teine raamat kätte võtta. Aga see oli puhtast uudishimust, mitte seetõttu, et ma seda nautinud oleksin. Nimelt olen vahelduva eduga samanimelist seriaali vaadanud ja tahtsin näha, kas sari ja raamat jooksevad kokku. Ei jookse eriti. Ainult Stefan ja Elena on mõlemad nii raamatus kui sarjas parajad jobud - üks memmekas, teine maailma naba.\nSee sisuliin – imekaunis tibi, kes oma eluga üldse rahul pole, aga kellel tegelikult kõik enam-vähem käe-jala juures on. Siis otseloomulikult üks ülikuum kutt, kes osutub vampiiriks. Kõik see hoia-minust-eemale-ma-olen-paha stiil ja puha... Lõpuks on ikka musi-musi ja mitte mingite eriliste pingutusteta. Sisutühi, karakterid on pealiskaudsed ja mõttetud, üks kana teeb suu lahti, teised kaagutavad targalt järele. Kõik kaitsevad ilma mingi olulise põhjuseta ühte lammast...\nAga üks väga oluline küsimus – kus saaks päriselt näha mõnda nii täiuslikku kutti nagu nendes vampiirikates alati on? Need peaks kuskil klaaskapis vaatamiseks olema ega neist vist muidu asja nagunii poleks. Aga näha tahaks ikka.\nMa ei suuda end vist üldse ära kiruda. Miks ma tihtilugu sellist jama loen? Ikka ja jälle leian ma end mingit fantaasiapornot lugemas, ise mõeldes, et kurat, sellest ajast on küll pärast kahju. Ja siis teen ma seda mõne aja pärast jälle.\nAga ei tasu ehmuda, nii hull see ka polnud. Igale asjale on lugejaid ja arvestades fännikogu, siis olen enda arvamusega väga suures vähemuses. Soovitan noortele, kellele meeldib kokteil dramaatilisest pubekaeast, armukolmnurkadest, kutsikaarmastusest ja loomulikult eriti kuumadest kuttidest, kes osutuvad vampiirideks – ja ongi üks kerge smuuti noortele vanuses 11-16.\nHamishi lugudest esimene. Pean ütlema, et teine osa „Kaabaka surm“ oli natukene põnevam. Karakterid olid väga pealiskaudsed, kõikidel oli mingi tumedamat sorti saladused, mida nad ise hirmsalt tähtsaks pidasid, aga mis tegelikult üsna mõttetud olid. Mingist suuremat sorti karakterite väljakirjutamist nii lühikeses krimkas juttu ei saagi olla, seega pole pealiskaudsed karakterid probleemiks, kohati on täitsa põnev mõelda, kes naise enda „jubeda“ saladuse pärast ära tappa võis. Kõik ju soovisid tema surma ja koguni mõtlesid, et tahaks selle jubeda naise tappa! (Mis on minu arvates natukene äärmuslik, sest kui paljud inimesed tegelikult mõtlevad, et tahaksid tappa, kui neile inimene ei meeldi. Natukene äärmuslik pole?) Lõpplahendus tuli kiiresti ja äkitselt, umbes nagu teises raamatus. Hamish ei hiilga näiliselt sugugi mitte millegagi, aga ometigi pole ta suu peale kukkunud ega rumal. Pricilla tuli ka juba selles osas sisse ja ma vaikselt ootan, kas sealt midagi enamat ka välja kasvab.\nJames Patterson & Jill Dembowski "Võlur ja nõid: Tuli"\nWhit ja Wisty Allgood on ohverdanud kõik, et juhtida liikumist halastamatu totalitaarse režiimi vastu, mis valitseb nende maailma. Diktaator Seesinane Seesinane on keelanud kõik, mida nad kalliks peavad: raamatud, muusika, kunsti ja isegi fantaseerimise. Õe-venna tugevnevast võluväest pole Seesinase julma märatsemise lõpetamiseks abi olnud ning nüüd on ta tapnud ka nende ema ja isa. Wisty teab, et tal on aeg Seesinasele vastu astuda. Ent tema võitlus ja tuli annavad võitmatule olendile üksnes jõudu juurde.\nLõpp hea, kõik hea. Mitte nüüd nii hea, aga ikka päris positiivne või siis vähemalt helge. See kõige suurem kurjus sai loomulikult hävitatud ja sellega on triloogial punkt. Viimane osa oli väga hoogne... Kaks esimest osa on olnud samuti sellises kiires tempos, tegevust täis ja puha, aga kolmas osa nagu lausa jooksis.\nKoer (Feffer oli vist) suri vahepeal ära nagu ma aru sain, aga siis oli ta jälle elus. Või olen ma lihtsalt juba liiga unine, et lõppu nii hästi läbi hammustada. Ja ma ei tea üldse miks ma seda nii märkimist väärseks pean. Ei tasu vist tähele panna…\nPõhimõtteliselt sai lugu korraliku punkti ja ega ausalt öeldes seda sarja enam ei tahakski lugeda. Saigi juba teist natukene liiga palju korraga. Oleksin pidanud vist pikemad vahed raamatute lugemisse jätma.\nSelline konkreetne „võlusari“, lihtsakoeline, aga oma võludega. Ühe korraliku lasteraamatu teeb kokku küll. Vahelduseks oleks selliseid raamatuid ju päris kena lugeda, et ei pea väga palju mõtlema, lihtsalt elad kaasa ja….loed. Aga mul vist selliseid raamatuid viimasel ajal liiga palju kätte sattunud. Tahaks nüüd midagi konkreetsemat, midagi, mis paneks mõtlema (ja seda mitte nõidadele, võluritele, lohedele või haldjatele, vampiirid hoidku heaga eemale…).\nLabels: James Patterson, Jill Dembowski


Kross: Nord Stream vol 2: ikka ei\n1. september 2012 kell 9:12\nKui ütleksime nüüd Nord Streami uuringutele jah, siis muudaksime 2007. aasta ei-otsuse naeruväärseks, leiab julgeolekuekspert Eerik-Niiles Kross (IRL).\nMolotov-Ribbentropi pakti aastapäeval teatati, et Nord Stream on esitanud Eestile eeltaotluse uuringute teostamiseks meie majandusvööndis. Niipalju kui ajakirjandusest aru saada, on tegemist Nord Streami gaasitoru uute harude rajamiseks vajalike uuringutega, mis toru rajajate arvates ilmselt võiksid seekord kulgeda läbi Eesti vete.\nMäletatavasti esitas Nord Stream samasuguse taotluse toru esimese etapi rajamise eel 2007. aastal. Eesti andis siis selge ja kiire eitava vastuse. Seda tehti küll olukorras, kus ka Soome ja Rootsi ei olnud veel Nord Streami suhtes selget seisukohta kujundanud, kuid vaevalt lootis Eesti, et meie veto projekti päriselt seiskab. Tänaseks on läinud nii nagu tollal mitmed, ka siinkirjutaja, ennustasid. Eesti kaotas võimaluse projekti mingilgi määral mõjutada või selle oma vetesse lubamise eest mingisugustki vastukaupa nõuda, toru esimene etapp ehitati läbi Soome ja Rootsi vete ja Venemaa ja Saksamaa vältisid tülikat väikeriiki nõupidamistelaua taga.\nVõimalik, et Eesti valitsus hindas tollal õigesti oma võimekust või täpsemalt võimetust geopoliitilises energiajulgeoleku mängus tõsiseltvõetavalt kaasa rääkida. Sellist võimetust on küll kahju tunnistada, aga vähemalt otsustati sellisel juhul 2007 ainuõigesti. Eesti ütles selgelt välja seda, mida teised Läänemere äärsed väikeriigid ei julgenud. Need väikeriigid, kellest Saksamaa ja Venemaa kurva traditsiooni vaimus suurte tehingute tegemisel mööda läksid. Eesti ütles selgelt, et tema arvates ei ole ei meie ega Euroopa huvides energiasõltuvuse suurenemine Venemaast ning Vene energeetilise tugevuse kasv. Sisuliselt öeldi, et kuigi Eesti seda protsessi muuta ei suuda, ei kavatse ta vähemasti hakata sellele kaasa aitama.\nTäna oleme olukorras, kus halba projekti potentsiaalselt tasakaalustada võivad majanduslikud või diplomaatilised kompensatsioonid ei ole enam päevakorras. See rong läks ära viis aastat tagasi. Venemaa on näidanud, et ehitab torusid nii, nagu tahab, ja Eesti võib need torud ehk mõne miljardi kallimaks muuta sundides Venemaale peale kallima trassi, aga mitte ära jätta.\nJulgeolekupoliitliselt ei ole seis Läänemere ümber viimase viie aastaga oluliselt muutunud, ainult Venemaa ambitsioon oma piiririike ja üha laiemat regiooni mingil moel kontrollida on selgemalt välja joonistunud. Sisuliselt on Eestile otsuse kaalumiseks jäänud ainult vastuargumendid. Nimelt julgeolekupoliitlised ja keskkondlikud. Mõnede ekspertide väide, et Nord Streami lubamine võiks sulatada Eesti-Vene jäiseid suhteid, sai hiljuti kaudse hinnangu president Putini administratsiooniülemalt. Mäletatavasti ütles Tallinnas korvpalli vaatamas käinud Sergei Ivanov, et ta ei näe Eesti-Vene suhete paranemise võimalust järgneva 20-30 aasta jooksul. Kui Nord Stream 2 lubamine Eesti vetesse oleks Venemaa juhtkonna silmis suhete paranemise võti, oleks Ivanov võinud kasutada oma Tallinna-visiiti sellest projektist Eesti juhtkonnaga rääkimiseks. Ivanov pidas aga vajalikuks ajakirjaniku vahendusel teatada, et suhete paranemiseks pole mingit nähtavat varianti. Selgemat sõnumit on ju keeruline anda.\nSeega on 2012 Eestil oluliselt lihtsam otsustada kui 2007. Tollal langetatud eitav otsus võib olla vaieldav ja võib vähemalt teoretiseerida, et me jätsime kasutamata ehk mängu vääriva avangu rahvusvahelises energiapoliitikas kaasa rääkida. Täna muudaksime oma 2007. aastal langetatud arusaadavate julgeoleku- ja keskkonnakaitse põhjendustega väärika otsuse jah ütlemisega lihtsalt naeruväärseks.\n29. august 2012 kell 3:12\nÄP: Keerame Nord Streami ümber emotsioonid maha\nÄripäeva hinnangul vajab Eesti Nord Streami asjus kainet arutelu praeguse emotsionaalse poliitilise eitamise asemel.


Foorumimäng Libahunt (werwolf) [Arhiiv] - PokkeriProd.com Pokkerifoorum\nPokkeriProd.com Pokkerifoorum > Kommuun & Offtopic > Võistlused > Foorumimäng Libahunt (werwolf)\nView Full Version : Foorumimäng Libahunt (werwolf)\nIse olen sellega natukene ühes teise foorumis kokku puutunud ja mõtlesin, et võiks seda ka pokkeriprodes proovida. See vist on levinud ka maffia ja mitmete teiste nimede all.\nMa olen nõus olema mängujuht esimesel korral. Vaja on 13 mängijat.\nMängus on kaks poolt, kelleks on libahundid ja külaelanikud, kellest üks on külatark. Libahundid teavad üksteist ja võitmiseks peavad moodustama allesjäänud mängijatest poole. Külaelanikud üksteist ei tea ning peavad võitmiseks tapma kõik libahundid. Samas on külaelanike hulgas üks erand, kelleks on külatark, kes igal öösel saadab mängu moderaatorile ühe nime ja saab teada, kas vastav mängija on libahunt või külaelanik. 13 mängija puhul on 3 libahunti, 9 tavalist külaelanikku ja üks külatark, kes saab juba enne mängu algust valida ühe mängija, kelle rolli ta teada saab.\nMängul on kaks faasi: Päev ja öö. Päeval saavad kõik mängijad teemas postitada ning postituste põhjal on võimalus hääletada ühe mängija vastu. Mängija, kes saab kõige rohkem hääli puuakse üles ja eemaldatakse mängust. Päev lõppeb kindlal kellaajal ja sellele järgneb öö. Sel ajal saavad omavahel suhelda ainult libahundid, kes peavad valima ühe mängija, kelle nad soovivad öösel tappa ja kes eemaldatakse mängust. Surnud mängijad enam loomulikult postitada ei saa. Libahundid saavad omavahel kirja või skype või mõne muu suhtluskanali teel suhelda 24h päevas.\nPakuks välja, et iga mängupäev hakkab kell 9.00 hommikul ja päev lõppeb 20.00. Päeva lõpp on oluline, sest siis loetakse hääled kokku ja enim hääli saanud mängija eemaldatakse mängust. Oluline on, et üldjuhul oleksite te kohal kui päev on lõppemas, sest põhiline hääletamine toimub siis. Samuti on oluline, et iga mängupäev käiksite paar korda foorumis ja leiaksite aega, et teemas midagi postitada.\nSee on kõige põhilisem info ja kui miski jäi segaseks või arusaamatuks, siis kindlasti küsige. Täpsemad reeglid tulevad üles koos mängu teemaga, kui on piisavalt huvilisi.\nNäide, kuidas 2+2s mängitakse: http://forumserver.twoplustwo.com/59/puzzles-other-games/christmas-cookie-vanilla-ww-game-1279352/\nSeega kui on huvi, siis anna siin teemas teada ja paneme nimekirja. Ideaalis võiks paari päeva pärast mänguga pihta hakata.\npole varem mänginud aga kuna 13 kokku vaja saada, siis toetan.\nvapsik oskad soovitada werewolf for dummies posti (2+2 guide on päris korralik kogus materjali)\nvapsik oskad soovitada werewolf for dummies posti\nMa vaatan midagi.\nKolm Wolfwerki :D If You know what I mean.\nVõibolla ka osalen, pange mind maybe listi, ja kui in list täis saab, jääb vahele.\nin,aga ma ei saanud eriti aru mängust,kes need rollid siis valib libahunt ja külaelanik? ja mis postitusi siia teemasse tegema peab?\nRollid valib ilmselt Vapsik. Siin teemas toimub mängijatevaheline arutelu selle üle kes libahundid on ning hääletamine.\nTäpselt nii, aga ma loosin, mitte ei vali rollid.\npm hakkab mingi räige leveldamine pihta jh?\nSiis ma in!\nMingil määral jah, aga oluline on meeles pidada, et libahundid teavad üksteist ja külaelanikud ei tea, seega neil on rohkem infot võrreldes teistega.\nMõned inglisekeelsed artiklid 2+2s, mis loodetavasti annavad väheke parema pildi:\nPanen kirja ennast.\n6 on veel vaja\n5 on veel vaja\nSry. Nimekiri kukkus väheke kole välja:\nPole kunagi mänginud, aga prooviks ka, tundub huvitav.\nKas rohkem huvilisi pole?\nkaua sellise formaadiga mäng tavaliselt kestab?\nMax 6 päeva.\nKas külaelanikud teavad, kes külatark on ?\nKui ei ole teada, kes külatark on, siis on suht mõttetu mäng ju ?\nSest on täpselt null infot mille põhjal ühtegi otsust teha.\notsused tuleb postituste põhjal teha,quessing/leveling/skill,sherlock holmes pead olema.\nPostitused on kõik 0-väärtusega kui sul ei ole ühtegi punkti kust alustada.\nKui sa ei tea, kes on külatark (inimene kes suudab variablesid defineerida), siis polegi ju midagi teha.\nEsimene hääletamine on jah ilmselt suuresti suvaline kui mängijatel mingit varasemat ajalugu omavahel pole, aga sealt edasi saab juba postitustest ja hääletamist arvesse võttes järeldusi teha.\nSooviks ka regada.\n1 veel puudu, siis ma saaks täna õhtul rollid ära loosida ja teile tulemustest teada anda ning hommikul saaks alustada.\nMa ikka neid kohutavaid postitajaid sisse ei laseks, aga eks sa ise tead.\nMingi teema võiks ka olla.\nMulle meeldivad kilpkonnad jällegi\nAga ok ma unreg.\nTule oma kõrge hobuse pealt maha nüüd, et saada foorumi eliittrollide hulka pead sa küll rohkem vaeva nägema. Ühesõnaga sinuga on kõik ok, jää ikka mängu.\nmh, ok ää\nma sel korral out aga hoian pöialt, et kõik sujuks\n2 mängijat veel puudu!\nseni kuni te mängijaid otsite, vaadake mängu treilerit:\nKui paari tunni jooksul 2 mängijat ei leia, siis jääb mäng ära.\nNo pane mind ka, pole küll halli aimugi sellest mängust, aga üritan ennast käbe veits harida.\nKamp koos. Ma teen mängu jaoks uue teema koos reeglite ja muuga. Ärge sinna enne postitage, kui luba on antud. Peale teema tegemist saadan kirjaga kas olete libahunt või külaelanik ja mäng hakkab pihta homme hommikul.\nSooviks teada kas pärast väljahääletust või ärasöömist avaldatakse mängija staatus(külaelanik, külatark, libahunt) koheselt või alles mängu lõpus?\nKoheselt, aga kui kelllelgi on veel küsimusi siis palun saatke kiri ja ma vastan isiklikult või annan teemas teada!\nMäng toimub selles teemas:


Tulemus esimestel päevadel taotluse\nKaob sügelus ja ketendus\nKaob psoriaatiline laigud\nTagastab tervise nahka\nTelli diskonteeritud kohe\nRiik Nimi Telefon\nTunnet, kroonilise väsimuse\nDepressioonis seisund, depressioon\nÕhuke kuiv nahk\nNahk, tabas psoriaas\nPsoriaas muutub elu põrgusse\nÜmbruskonna kogevad vastumeelsus ja arvavad, et sa oled nakkav\nEi saa luua suhteid, kuna vältima lähedasi kontakte\nEi suuda leida head tööd, tööandjad pidevalt keeldutakse\nPidev võitlus psoriaas ei too leevendust, sa oled sattuda masendusse\nSellega iseendas ja häbi, su enesehinnang langeb\nVältima inimesi, saades reclusive\nVahend, mis lahti psoriaasi igavesti!\nDr.Derm kaob psoriaasi sümptomid ja annab püsiva esines vähendamine. Saatmine aktiivsed komponendid raha sügavaid nahakihtidesse toimub juba alates esimese taotluse.\nDr.Derm on kõrge läbida võime ja keerukas tegevus. Saada sügavaim kiht epidermis ta muudab naha pehmeks, niisutavad, põletikuvastase toimega, normaliseerib ainevahetust ja aktiveerib naha loomulikku kaitsevõimet.\nAktiveerib loomulik kaitsefunktsioonid-organismi\nDr.Derm: 3 sammu tervise nahka\nVähendab ägeda haiguse sümptomid\n— peatab sügelus, punetus ja ketendus\n— pehmendama kiimas kaalud nahk\n— rahustab ja jahutab nahka\n— kaob tunne rinnus\ntaastab naha terve väljanägemise\n— kaob põletik ja turse\n— eemaldab armid ja pigmendilaigud\n— niisutab ja pehmendab nahka, muutes selle siledamaks\n— taastab kahjustatud kihid nahk\n— suurendab naha elastsust\n— tugevdab kiud\n— aktiveerib loomuliku immuunsüsteemi\nLooduslik koostis kreemi Dr.Derm\nVähendab põletikku, valu ja sügelus. Vähendab liigne aktiivsus naharakud.\nSeemne Õli valge fir\nToidab ja niisutab nahka. Kõrvaldab kuivust ja peatab koorimine.\nSuurendab rakkude regeneratsiooni, igavesti kaotades jälgi psoriaas.\nTakistab üleminek haige ägedas staadiumis krooniliseks, aktiveerides immuunsus.\nDesinfitseerib ja takistab põletikku. Edendab naha paranemist.\nKliinilised uuringud Dr.Derm\n2018-uuringute Instituut ja ennetamise nahahaiguste kulutatud kontrolli testimise Dr.Derm rühm 800 vabatahtlikku, kes põevad psoriaasi erineval määral. Hiljem kui 30 päeva jooksul saadi järgmised tulemused:\nKõrvaldada nahareaktsioonid muuta immuunsuse ja immuunne häired:\nKiirendatud paranemist naha nahk:\nvabanemiseks psoriaas on põhjustatud psühholoogiline stress:\nEnamus tänapäeva ravimeid alates psoriaasi vaid ajutiselt leevendada sümptomeid, kuid ei ole aitavad taastada naha tervist.\nOma patsientidel soovitan ma kasutada Dr.Derm. See on vahend hakkab kehtima alates esimese taotluse, eemaldades õrnalt põletikku, ravitav laigud ja taastades nahka.\nTänu Dr.Derm minu patsiendid on sõna otseses mõttes unustavad, et neil oli psoriaas ja tagasi normaalse elu juurde.\nMichael Sepp, arst-dermatoloog. Töökogemus: 30 aastat\nTagasiside meie kliendid, kes on võitnud psoriaas\nInge, 28 aastat\nOn vaevanud psoriaas 10 aastat. Algas see on tingitud närvide ja vale toitumine. Peaaegu kohe pöördusin nahaarst, ja ta õpetama mind hormonaalsed ravimid. Siis ma väga sellest oli kahju: nad aitavad, aga kiiresti sõltuvust, ja kasu on neist juba päris ei ole. Paar aastat tagasi avas ise koor Dr.Derm. Ilmingud psoriaasi kadunud juba 3 nädalat. Juba kaks aastat ei ole ma mäletan haiguse kohta. See on vahend päästis mind! Soovitan kõigile!\nHelga, 56 aastat\nPsoriaas – väga vastaspoole asi. Kogu organismis seotud: süüa midagi ei ole, närvitsema – ja on sinu. Kogu keha katab suur tahvel, mis on kreem ja pinisema. Kui ma lihtsalt ei saanud! Salvid, vann, füsioteraapia. Kuidas siis sõbranna soovitas proovida Dr.Derm – mutt, tema tütred on väga aidanud. Ja see on tõsi töötas! Ketendus ja sügelus läinud juba pärast esimest kasutuskorda, laigud tulid 2-3 nädalat. Nüüd on neid nagu oleks ja ei juhtunud.\nIvo, 40 aastat\nMa kannatan alates psoriaasi lapsepõlvest, nii et oli ravitud ma kaua ja pikka aega, kuid midagi ei andnud pikaajalist tulemust. Ostis Dr.Derm soovitusel kolleegid. Kaua kahelnud, kuna leidis vähe kommentaare, aga arvasin, et on parem kulutada üks kord ja proovida seda parandada, kui edasi kannatada. Efekt tundsin juba esimese rakendusi – sügelus läinud silmapilkselt, paar nädalat hiljem märkasin, et juba on ja laigud on muutunud palju kergemaks. Kuu sellest hantlid haiguse ja jälgi ei jäänud!\nPsoriaas – väga vastaspoole asi. Kogu organismis seotud: süüa midagi ei ole, närvitsema – ja siin on tulemus. Kogu keha katab suur tahvel, mis pinisema. Kui ma lihtsalt ei saanud! Salvid, vann, füsioteraapia. Kuidas siis sõbranna soovitas proovida Dr.Derm – mutt, tema tütred on väga aidanud. Ja see on tõsi töötas! Ketendus ja sügelus läinud juba pärast esimest kasutuskorda, laigud tulid 2-3 nädalat. Nüüd on neid nagu oleks ja ei juhtunud.\non vaevanud psoriaas 10 aastat. Algas see on tingitud närvide ja vale toitumine. Peaaegu kohe pöördusin nahaarst, ja ta õpetada mind hormonaalsed ravimid. Siis ma väga sellest oli kahju: nad aitavad, aga kiiresti sõltuvust, ja kasu on neist juba päris ei ole. Paar aastat tagasi avas ise koor Dr.Derm. Ilmingud psoriaasi kadunud juba 3 nädalat. Juba kaks aastat ei ole ma mäletan haiguse kohta. See on vahend päästis mind! Soovitan kõigile!\nPsoriaas – väga vastaspoole asi. Kogu organismis seotud: süüa midagi ei ole, närvitsema – ja siin on sulle kokkuvõttes. Kogu keha katab suur tahvel, mis pinisema ja kreem. Kui ma lihtsalt ei saanud! Salvid, vann, füsioteraapia. Kuidas siis sõbranna soovitas proovida Dr.Derm – mutt, tema tütred on väga aidanud. Ja see on tõsi töötas! Ketendus ja sügelus läinud juba pärast esimest kasutuskorda, laigud tulid 2-3 nädalat. Nüüd on neid nagu oleks ja ei juhtunud.


Kuidas saada tasuta DirecTV HD DVR - Tips for you - Tipsed.Com\nKuidas saada tasuta DirecTV HD DVR\nOn kaks suurt ettevõtet, mis pakuvad satelliittelevisiooni enamikul linnad Ameerika Ühendriigid, Dish Network ja DirectTV.Et saada mingit DirectTV pakett või vastuvõtja peate oma ostu otse ettevõtte kaudu, helistades või tellimine online.DirectTV pakub pakette, mis sisaldavad kõrglahutusega televisiooni ja digitaalse videomagnetofoni, mis salvestab oma lemmik programmid teile.\nSaate reklaame, mis sulle e-kirjaga tipptundidel kliendi korda.DirectTV kliendid sageli on lepingud, mis lõpevad kesksuvel, ja paljud tarbijad otsivad uusi Televisioon lähedal juuli lõpus ja augusti alguses.See on parim aeg leida palju õppida DirectTV mis sisaldavad vaba HD DVR oma teenuste loetelu.\nMine DirectTV kodulehel.Kodulehel on pidevalt uute pakkumised, ja kui on olemas spetsiaalne pakett reklaamitakse, näete seda esilehel.\nVajuta "Ad Sales" variant allosas ekraani alates "Meist" rubriigis.Vajuta "Uudised ja pakkumised" vahekaart peab praegune müük reklaami ja spetsiaalsed pa\nVajuta "Paketid" variant ülevalt ekraani.Vajuta "Vaata Paketid" nuppu ja saate vaadata paketid ja tegeleb pakutud.Kui olete leidnud pakendi soovite, klõpsake "Telli" nuppu.Pärast täites oma andmed, valida valikuid lisad, et soovid, ja kui see on lisatud, siis saad olla võimalus HD DVR, mis ütleb: "Tasuta pärast tagasimakse" kõrval.Seejärel peate sisestama oma sotsiaalkindlustuse number, et näha, kas teil on õigus, et allahindluste ja tasuta paigaldus.Kui te ei liigu see krediidi kontroll, siis ei oleks võimalik saada hinnaalandust saada tasuta HD DVR.\nHelista ja räägi kaasa DirectTV esindaja.Mõnikord on erilised, et on olemas ainult oma piirkonnas.Kindlasti lase esindaja teate, et tahad pakett, mis sisaldab tasuta HD DVR.\nPlussid & amp ;Miinused Jitterbug Telefon\nKuidas Mobiiltelefonid mõjutada inimeste ?


> Uudised>Kuidas valida trimmerit?\nBensiinimootoriga trimmer – võimas ja mobiilne abimees\nNÕUANNE: Kui peres on trimmerdamine usaldatud õrnema kehaehitusega naise või laste kätte, siis pole mõistlik otsustada bensiinimootoriga trimmeri kasuks.\nElektiline trimmer – kerge ja mugav kaaslane\nLihtne käivitus, kerge kaal ja suurepärane kasutusmugavus iseloomustavad elektrilisi trimmereid, mis ka Eesti aedades üha enam populaarsust koguvad. Nagu enamik elektrimootoriga töötavaid käsitööriistu jagunevad ka trimmerid kaheks: juhtmega ja juhtmevabadeks ehk akutrimmeriteks. Sinul on vaja teha vaid valik, kumb sobib aeda paremini.\nAkutrimmeritel on sisuliselt elektrimootori eelised ja bensiinimootori mobiilsus. Tihtipeale on nad ka soodsamas hinnaklassis. Kuid tilk tõrva meepotis on siiski masina väiksem võimsus ja lühem tööaeg.\nAkutrimmerit soovitame sulle kui soovid keskmise suurusega maalappi korras hoida. Selle eelised on kerge kaal, väike müra- ja vibratsioonitase ning need on praktiliselt hooldusvabad.\nVäikeste aede jaoks vaieldamatult parim valik on aga hoopis juhtmega trimmer. Selle tarvikuga ei ole vaja muretseda kui palju kütust on paaki jäänud või kas sul on veel piisavalt akut, et oma töö lõpule viia. Need on kõige kergemad, odavamad ja lihtsamad trimmerid, mida poodidest leida võib. Üldiselt tänu oma kergele kaalule ei vaja sedasorti käsitööriistad lisarakised- ja rihmasid. Korraliku pikendusjuhtmega ja kogenud käte vahel on juhtmega trimmer üllatavalt käepärane ja mõnusalt efektiivsed. Õigel kasutusel ei jää ka juhe kunagi töö tegemisel ette.\nVAATA MEIE TRIMMERITE VALIKUT!\nDecora nõuanded trimmerdajatele:\n- Sirge võlliga trimmerid võivad pikematele inimestele mugavamalt sobida, sest ulatuvad paremini madalamate pinkide ja muu sellise alla;\n- Kõvera võlliga trimmeritega on lihtsam manööverdada ja on oluliselt võimekamad kitsastes oludes;\n- Poolitatava võlliga trimmereid on lihtne transportida;\n- Teleskoopvõlli on võimalik vastavalt kasutajale reguleerida;\n- Kui on võimalik lisada lisatarvikuid saab muuta trimmeri oksasaeks, äärelõikuriks, mullafreesiks või lehepuhuriks;\n- 4- taktiline mootor hoiab bensiini ja üli eraldi ning paagi täitmiseks piisab ainult bensiini juurde kallmisest, 2- taktilisel mootoril on tarvis bensiinist ja õlist ise kütus kokku segada;\n- Ühe jõhviga trimmeripeal on tamiili vahetamine lihtne, kuid kahe jõhviga trimmeripea lõikab kiiremini ja efektiivsemalt;\n- Tamiil on rohu, heina ja kõrte lõikamiseks;\n- Nuga on võsa lõikamiseks;\n- Juhtrattad aitavad hoida ühtlast lõikekõrgust.\nTuletame sulle meelde, et ohutus on väga oluline. Kanna alati ohutusprille, kindaid, pikki riideid ning töösaapaid. Need kaitsevad sind väikeste asjade eest, mis võivad trimmerdades laiali lennata (nt kivid) ning kahju tekitada.\nVAATA TÖÖKAITSEVAHENDEID SIIT