Eesnäärme adenoom - kas see on vähk või mitte? - Fibroom June Adenoom uriiniveres\nKas eesnäärme adenoom on võimalik välja anda allesjäänud uriiniga?\nMiks tekib kilpnäärme hüperplaasia? Eesmine sinusiit eesnäärme põletik võib põhjustada palavikku ilma nõrkuse. Ravi korral tilguta 20 tilka tinktuuri tavalisse viina ja jooge enne sööki kolm korda päevas. Kolleegid, teie ravi on nii aegunud. Sellistel patsientidel on oluline, et neil oleks kodus alati uriinianalüüsi tegemiseks kiirtest. Hea efekt on antud magneti, laseri ja muude protseduuride abil.\nHaiguse arengu põhjused Eristatakse järgmisi põhjuseid, mis põhjustavad hiljem naistel verega põiepõletiku tekkimist: Urineerimisprotsessi regulaarne kunstlik kinnipidamine. Sellisel juhul toimub lihaskiudude liigne venitamine, selle tagajärjel on vereringe häiritud ja adenoom uriiniveres siseneb uriini.\nUrogenitaaltraktist võõrkeha leidmine, mis mõjutab limaskesta epiteeli, kahjustades sellega seda. Neurogeensed tingimused, mille korral seinad ei tõmbu piisavalt kokku. Naistel: raseduse või menopausi ajal. Meestel kui adenoomi sümptomit või tagajärgi. Ebaõige või ebaregulaarne intiimhügieen, põhjustades põletikku ja hemorraagilist tsüstiiti. Pahaloomuliste või healoomuliste kasvajate moodustumine kuseteede organites.\nSellega seoses ei saa patsient täielikult jõudu taastada, ilmneb üldine väsimus ja halb enesetunne. Sageli ei välju uriinist, selle tõttu ilmneb valu alakõhus. Lisaks ilmneb urineerimise lõpus äge valu. Inimene vaevab regulaarselt krampe. Kui haigus pikale venib, tekib inimesel rauavaegus. Selle tagajärjel hakkab patsient kannatama pearingluse, õhupuuduse käes. Adenoom uriiniveres iseloomustavad ka kehatemperatuuri järsud muutused ja palavik.\nVõimalikud adenoom uriiniveres Üks levinumaid tüsistusi on põie tampoon, see tähendab selle ummistus. Verehüüve sulgeb kusepõie valendiku, mille tagajärjel uriin ei pääse ja elundi märkimisväärne paisumine toimub.\nEesnäärme adenoomi mikropreparaatide kirjeldus Haavade kiirenenud paranemise saavutate põletatud või haavatud pinnale sideme kinnitamisega, mille all on taruvaik. Selle toote salv suudab mitte ainult haava tõhusalt ravida, vaid ka vigastusest tekkinud armi nähtamatuks muuta. Nahahaiguste, mao, prostatiidi ja eesnäärme adenoomi ennetamiseks ja raviks kasutatakse ka taruvaiku. Eesnäärme adenoomiravi võib teostada ka muude vahenditega alamvooru alusel.\nBakterioloogilised kultuurid võtavad umbes nädala. Selle analüüsi adenoom uriiniveres põhjal saab spetsialist välja kirjutada kitsalt suunatud antibiootikumid.\n⚒🎮 MINECRAFT TUTORIAL -- How to make a BTS LIGHTSTICK\nEbaõige või pikaajalise ravi korral võib haigus muutuda krooniliseks. Antibiootikumid Bakteriaalse infektsiooni adenoom uriiniveres ravitakse põiepõletikku verega kitsalt suunatud antibiootikumide abil, mis võivad patogeene hävitada.\nLisaks leevendavad need ravimid tõhusalt põletikulist protsessi. Kõige sagedamini kasutatakse selle haiguse vastases võitluses: Viirusevastased ja immunomoduleerivad ravimid Sellised ravimid on ette nähtud haiguse viirusliku alguse korral ja kroonilise tsüstiidi ennetamiseks. Immunomoduleerivate ravimite hulka kuuluvad: Viirusevastaste ravimite võtmise režiim töötatakse välja sõltuvalt haigusest. Ravimid, mis peatavad verejooksu ja tugevdavad kõhuosas oleva valu lõikamine naistel seinu Haiguse arengu hilisemates etappides, et vältida põie tamponaadi arengut, on ette nähtud ravimid, mis adenoom uriiniveres vere ja tugevdavad veresoonte seinu.\nNende ravimite hulka kuuluvad: Valuvaigistid ja spasmolüütikumid See ravimite rühm on suunatud valu, spasmide leevendamisele. Selle haiguse korral on reeglina ette nähtud Drotaverin või No-shpu, kuna neil ravimitel on adenoom uriiniveres mõju silelihastele.\nPüsimagneti kasutamine eesnäärme adenoomi korral Püsimagneti kasutamine eesnäärme adenoomi korral võimalik ennetada eesnäärme adenoomide kasutamist meestel, eriti hooletuse korral.\nAntibiootikumid eesnäärme adenoomi raviks meestel - tervisepesa.ee\nSama efektiivne komponent on tilliseemned. Puljongi ettevalmistamiseks peate jahvatama 2 spl.\nMiks on pärast operatsiooni eesnäärme adenoomi tung Miks on pärast operatsiooni eesnäärme adenoomi tung Kui sageli peate prostatiidiga uroloogi külastama 40 aasta pärast võib meestel olla probleeme uriinisüsteemiga.\nInfusioon on purjus tühja kõhuga. Hemorraagilise tsüstiidi ennetamine Parim ravi on ennetamine. Tsüstiidi arengu ennetamiseks tuleb järgida mitmeid soovitusi: adenoom uriiniveres hoolikalt intiimhügieeni reegleid; jälgida soolte tööd ja mikrofloora seisundit; vältida keha hüpotermia; põhjalikult ja lõpuni kuseelundite haiguste raviks; käivad regulaarselt günekoloogi või uroloogi ennetavatel uuringutel.\nVeri uriinis tsüstiidiga: põhjused, nähud, ravi Tsüstiit on põie sees oleva limaskesta põletik. Anatoomia mõne tunnuse tõttu kannatavad selle haiguse all tõenäolisemalt adenoom uriiniveres. Haigust põhjustav protsess võib areneda submukoosses kihis. Patoloogiline seisund provotseerib erksaid sümptomeid. Veriste triipude lisandid uriinis näitavad kehas tõsiseid tüsistusi. Selleks, et mitte unustada hemorraagiana registreeritud tsüstiidi raske vormi arengut, on soovitatav teada selle esinemise põhjuseid ja manifestatsiooni sümptomeid.


Kruusatee: September 2008\nBlogides kirjutatakse praegu palju koondamisest (eriti ajakirjandusväljaannetest koondamisest). Noortest ja vanadest, kes selle ohvriks langevad. Muredest sellega seoses.\nOlen selle 1999. aastal üle elanud. Rõhk oli küll teine, koondati mitte kardetava või juba saabunud majandussurutise pärast, vaid siis, kui Õhtulehest "kollast" väljaannet kujundama hakati, kui ilmale hakkas tulema tabloid SL Õhtuleht. Majandus- ja linnatoimetust, mis oli mu selleaegne töökoht, siis enam ei vajatud, nagu ei vajatud ka kultuuritoimetust ja veel paljusid häid kirjutajaid.\nLeidsin uue töökoha üsna ruttu. Läksin ajutiselt, aga jäin seitsmeks aastaks. Pärast seda koondamiskogemuse saamist kirjutasin probleemi kokkuvõtva loo Terviselehele. Tundus, et seda on tarvis, sest ka tollal oli koondamise pärast muretsejaid palju, mitmetel elualadel. Põhiliselt need, kelle vanus hakkas kuhugi 45-50 kanti tiksuma ja kellel pensionilejäämiseni veel aega oli, kuid keda töökohad ühel või teisel põhjusel vanaks pidasid.\nOtsisin selle loo nüüd üles. Võib-olla on sellest ka noorematele tuge. Koondamine ei ole elu ots, kuigi esialgu võib nii tunduda.\nKoondamisele järgnevad päevad\nTavaline töönädal. Esmaspäev tõi Annile kaasa kiituse tubli töö eest, kolmapäeva pärastlõunal aga ilmus paarikümne inimese arvutisse teade, et poole tunni pärast oodatakse neid koosolekule firma optimeerimise küsimustes. Pool tundi hiljem istusid karmist sõnast "optimeerimine" heitunud kolleegid koosolekul ja kuulasid firmajuhi sõnumit neid hõlmava koondamise kohta.\nKoondamisteated olid juba valmis ja, mis iseenesest päris meeldiv, kõik seaduses ettenähtud rahasummad välja arvestatud. Ka etteütlemata jäänud päevade eest. Reede õhtuks pidid koondatud olema firmast ja selle arvutitest kadunud.\nProtesteerima ei hakanud keegi. Kuigi ehk oleks pidanud. Aga esimeste päevade masendus, et neid enam vaja polnud, ei lasknud mõtteid nii palju koguda. Nooremad inimesed, kellel kohe kuskilt uus töökoht paistis, olid isegi rõõmsad nagu taevast kukkunud raha üle. Vanematel oli raskem. Kui sul ikka on aastaid üle 50 ja pensionieani veel tubli tükk aega, siis ei taha sind eriti keegi, sõltumata su oskustest, kogemustest, lojaalsusest ja muust tublidusest. Selle tunnetamine on valus ja väsitav.\nAnni, üle viiekümnene koondatu, oli alguses endast täiesti väljas. Väsinud, solvunud, kurb. Ühe päeva. Siis helistas vanem naissugulane ja kutsus teda hapukapsasuppi sööma. Supi kõrval oli hea rääkida. Ei olnud sugulaselgi tööd pakkuda, kuid asja rahulikult arutades jõudis Anni äratundmisele, et sugugi mitte kõik hea pole tema elust kadunud.\nKodus võttis Anni paberi ette ja tegi mitu nimekirja. Esimesele lehele said kirja kolleegid ja tuttavad, kelle poole võiks tööotsingul pöörduda. Päris pikk nimekiri tuli. Enamasti nendest, kelle abil võiks leida erialase töö, mida Anni üle 28 aasta teinud oli.\nTeine nimekiri oli tuttavatest, kelle abil võiks leida mingi muu töö. Kolmandale lehele pani Anni kirja kõik oskused, mis ta endal mingi töö leidmiseks arvas olevat. Neljandale lehele kirjutas ta ajalehtede nimed, kust töökuulutusi otsima hakata. Sellega ta esialgu piirdus.\nKolmanda tööta oleku päeva hommikul helistas sõbranna. Kui ta kuulis, et Anni hoolimata mitut kuud katvast koondamisrahast juba tööd on valmis otsima, kiitis ta Annit. "See on õige, et sa kohe ennast liigutama hakkad. Statistika näitab, et need, kes kohe tegutsema hakkavad, leiavad enamasti ka uue töökoha. Kui kauemaks koju vahtima ja võib-olla ka ennast haletsema jäädakse, siis murdutakse, tuleb mingi hingeline väsimus ja uut kohta otsida on palju raskem. Vahel ka lootusetum."\nAnni jõudis helistada vaid mõnele oma esimeses nimekirjas kirjapandule, sest tal vedas. Üks noorem koondatud kolleeg sai tööpakkumisi nii palju, et ütles ühest kohast ära ja pakkus seda omakorda Annile. Anni ei peljanud, et palk oli koondamiseelse töökoha omast väiksem ja amet tõenäoliselt ajutine. Keegi oli lihtsalt lapsepuhkusele läinud.\nAnni leidis, et sügise pimedatel päevadel on tööl parem käia kui kodus istuda. Pealegi saab tööle sisse elades ehk ka mujal midagi teha. Tööl käies on ka parem järgmist kohta otsida, sest keegi ei vaata sulle pikalt otsa ega mõtle, mis sul viga on, et sind ei tahetud. Suhtlemisvõimalus peale selle. Üle viiekümnestele on suhtlemine väga tähtis - aitab kauem noor püsida.\nAnni läks tööle. Esimestel koondamisjärgsetel päevadel justkui jupsima hakanud süda ei andnud enam ennast tunda. Uute töökaaslaste hulgas oli ta reibas ja tundis end hästigi. Julge pealehakkamine on pool võitu, tuli talle meelde paljuräägitud vanasõna.\nKõige tähtsam oli, et koondamisest heitumise asemel suutis ta hakata mõtlema ootamatult süllelangenud vabadusest. Nende asjadega, mis vanas töökohas talle ei meeldinud, ei puutunud ta enam kokku. Mõni inimene, kes pikale tutvusele vaatamata vaid mokaotsast tervitada mõistis, kadus nüüd tema tutvusringkonnast ära. Asemele tuli uusi tutvusi, uusi võimalusi. Juba uus teekond tööle, mis väljakujunenud tänavatel käimise rutiinist erines, tähendas rohkeid uusi pisiavastusi.\nKoondatud Annisid on praegusajal palju. Omaenese tervise huvides peavad nad ka rasketel päevadel suutma mõtelda lootusrikkalt. Kõigil ei laabu elu pärast koondamist suhteliselt valutult nagu selle loo peategelasel, kuid kurbade mõtetega oma tervist rikkuda ka ei maksa. Enesekindlus ja eneseusaldus on palju väärt.\nTerviseleht 43, 1999\nÜhtegi eestimaist Mihklit ette ei sattunud, aga Michaelid, Mike´id, Mikeled ja muud taolised on ka mujal maailmas au sees. Mihklipäev sai nime peaingel Miikaelilt - siin siis mõned pildid Suurbritanniast temaga seoses.\nCoventry taastatud katedraali seinalt:\nSalisbury katedraali peaingel Miikaeli kabelist:\nSt Michael´s Mount (sellest pühakohast saab rohkem lugeda siin):\nLand´s End´is, kus maa merega kohtub, on seinal brittide soovid seoses hiljutise aastatuhandevahetusega. Siin kaks neist, mõlemal soovijate nimed Miikaeliga seotud.\nTeiste fotojahiliste pildid on siin.\nTeemad: Fotojaht, Kultuur, Kunst, Pildihetked, Reisid\nSee, kellega ma aeg-ajalt jalutamas käin, kutsus mind täna väikesele teekonnale. Mõnda nähtust on siinsetel piltidel.\nSügisvärvid on lõpuks ometi tulnud. Kastan on täiesti kuldne, teised puud ka kõik teisenenud, erksates toonides.Taevas oli ennelõunal sügavsinine, nüüd, kirjutamise ajal jälle halliks tõmbunud. Aga sellest kirkusest on midagi hinge jäänud. Kaamost ei kuskil.\nSelle kaamose, depressiooni ja stressiga on minu arvates suurelt jaolt nii, et oleme oma kõige väiksematelegi meeleolukõikumistele hakanud panema järjest kõlavamaid nimesid ja siis ise nende nimede hirmutavasse lummusse sisse elanud.\nIga natuke nirum sügispäev tähendab paljude arvates kohutavat kaamost ehk sünkpimedust - aga otsigem siis iseendast, oma kaaslastest, ümbrusest, elust üles need väikesed valgusesädemed, mis seal ometigi on.\nTänasel teekonnal käisime muuhulgas ka raudtee ääres Järve ja Rahumäe vahel oleva suure kivirahnu juures. Sellele ilusale kivile on aegade jooksul "kunstiharrastajad" palju liiga teinud. Nõukaajal oli sellele vahelduvalt kirjutatud "Slava KPSS" või "Maha KPSS", praegu on kivi metsapoolsel küljel keegi Ansipile pahane, raudteepoolselt paistab haakrist. Ka lähedase raudteesilla treppidele on suur Adolfi portree ja haakrist kritseldatud. Pole just meeldiv vaatepilt...\nKalmistul oli sügislehtedes teedel hea, mõtlik jalutada. Rähnid toksisid, ühe sain pildilegi, aga üsna kaugelt.\nTore ennelõuna oli. Aitäh jalutamakutsujale :)\nSel nädalal on kõikvõimalikus rahvusvahelises meedias palju juttu olnud Stonehenge´ist. Teemaks teadlaste (Darvilli) arvamus Stonehenge´ist kui ravikohast. Juhtumisi kirjutasin Stonehenge´ist ka oma artiklis "Seal, kus ravijumal talvitus", mis ilmus septembris. Panen nüüd osa artiklist siiagi.\nAugusti alguse Walesi ja Cornwalli poolsaare reisi tipptunniks minu jaoks kujunes Stonehenge. Salisbury tasandikul Wiltshire krahvkonnas paikneva Stonehenge´i kivimonoliidid on Euroopa kõige kuulsam eelajalooline monument, mille vanim osa pärineb arvatavasti ajast umbes 3500 aastat e.m.a.\nMüstiline paik, mille kohta antud erinevatel nii maise kui kosmilise päritoluga tõlgendustel ja käsitlustel, kas tegemist oli observatooriumi, ohvripaiga või pühakojaga, ma siinkohal pikemalt ei peatuks.\n... Huvitav on Oxfordi ülikooli arheoloogi Anthony Johnsoni väide, et Stonehenge´i ehitajad tundsid geomeetriat vähemalt sama hästi kui Pythagoras, aga seda juba 2000 aastat varem.\n... Üks viimaseid teooriaid Bournemouthi ülikooli arheoloog Timothy Darvillilt väidab, et Stonehenge on tervise- ja ravijumala koda, kusjuures tervisejumal on ekvivalent Rooma Apollole ja Kreeka Apollonile, seega ka valguse- ja päikesejumalale.\nTalvel rännanud Apollon Hyboriani (Hüperboreasse), mille asukohaks peetakse (Eesti ja Skandinaavia kõrval) Briti saari, enamasti Stonehenge´t. Talle järgnenud kummardajad püstitanudki siinsed kummalised kivihiiglased. Tervisejumala kultust on Darvilli arvates niimoodi alles hoitud mitu tuhat aastat.\nSiit edasi mõeldes on Stonehenge´il seos ka kreeklaste ravijatega, eriti kuulsa tervistusjumala Asklepiosega, kes ju uskumuste alusel olevat Apolloni poeg... (Lugu Asklepiosest on mu teises blogis.)\n... Pikka aega on arvatud, et Stonehenge on eriti oluline suvisel pööripäeval, kuid Darvilli nägemuse kohaselt on tähtsam talvine pööripäev.\n... Usutakse, et kõik Stonehenge´i kivid on tervistavad. Isegi veel 18. sajandil murti suuri kivitükke, et neid kaela riputada ja kaasa võtta ning peeti ravivaks ka murdekohtadest nirisevat vett.\nRaamatus "Stonehenge: The Biography of a Landscape" kirjutab Darvill, et tõenäoliselt ravisid ennast siin mitte ainult kohalikud, vaid ka mujalt, Walesist, Iirimaalt ja Kesk-Inglismaalt tulnud inimesed, lähedases matusepaigas on leitud veelgi kaugema päritoluga, tõenäoliselt Šveitsist, aga võib-olla hoopis Prantsusmaalt või Hispaaniast pärit skelette.\n... Stonehenge´i lähipiirkonnas.on tihti ka müstilisi viljaringe leitud. Arvatakse, et need on seotud kivimonoliitide kummalise mõjuga ja ebatavalise, meile teadmata ülesandega.\n... Praegu on külastajate sissepääs Stonehenge´isse üsna näotu ja justkui ei sobi selle koha olemusega. Kuid kavas on see korrastada, paari miili kaugusesse on kavas ehitada Stonehenge´i külastajatekeskus, kus hakatakse korraldama näitusi, kultuuri- ja haridusüritusi Stonehenge´iga seoses.Sealt tuuakse külastajad kivihiiglaste juurde väikerongiga. Ka on kavas viia autoteed Stonehenge´ist eemale, osaliselt tunnelisse, et vabastada kivide kogemine kõigest segavast.\nArtikkel ilmus tervikuna Kodutohtris.\nStonehenge´i pilte on ka siin.\nTeemad: Ajakirjandus, Kultuur, Pildihetked, Reisid, Tarkused, Tervis, Väed\nLaupäeval tõin endale "Hõbevalge"...\nÜks mälestus tuli meelde. See pilt on "Hõbevalge" ilmumisaasta,1976. aasta juulist. Kihnu, Rock City, kamina ees seisab kirjanik Lennart Meri, tollessamas päevinäinud tuulepluusis, millega oli vahetult tulnud Kaali järve kaldalt.\n26. juulil 1976 alustati Kaali meteoriidikraatri kompleksset uurimist. Veerand tundi hiljem leiti sealt sajanditetagune kild. Meri tuli sealt otse kohtuma vabariikliku noorte teadlaste nõukogu (NTN) suvelaagrilistega. Tõi killu meile Kihnu näha. Saime seda käes hoida, tunda, kuidas tuksuvad sajandid me peopesas, tunda seda kui “konksu, mille külge haakub küsimus inimese kui liigi mälust, ja tajuda, et aeg, mis on me selja taha jäänud, on meie tunnetuse seisukohast lõputu” (Meri).\nHiljem kolisime saalist ümber lõkke äärde. Lennart Meri rääkis seal öisest tähistaevast ja võib-olla mõtles just noil hetkil järjest uusi “Hõbevalgeid” raamatuid valmis. Veel on meeles, kuidas ta tuliselt vaidles filosoof Lembit Valtiga inimese ja looduse vahekordade üle. Ta oli Kihnus koos abikaasa ja poegadega ning niisuguseid öiseid lõkke ääres istumisi oli laagrinädala jooksul rohkem kui üks.\nMeril oli vaimustav teabekartoteek. Arvuteid ju tollal veel polnud. Kataloogikastid olid ta kabinetis Nõmme majas. Kord käisime tal külas, laotasime hulga kaardikesi põrandale ja roomasime seal ringi neid vaadates ja teda kuulates. Põnev oli...\nPilt on udusevõitu, varem ilmunud Noorte Hääles (5. aug 1976, mu artikli juures) ja sellel kuulavad kirjaniku esinemist tollased NTN-i liikmed Tõnis Kaasik, siinkirjutaja, Andres Kollist, Ants Urvak; kogu saalitäis pildile ei mahtunud.\nMuidugi said meist kõigist usinad "Hõbevalge" ja "Hõbevalgema" lugejad, raamatud said mitu korda läbi loetud. Nüüd siis on huvitav vaadata, mida toimetajad seekordse väljaande juures on muutnud või lisanud.\nTeemad: Ajakirjandus, Kirjandus, Kultuur, Loodus, Mõtisklus, Nõmme, Nostalgia, Pildihetked, Ühiskond\nKalendrisügise aluseks panen siia kord jälle mõned selle suve õied. Ehk teevad need peale minu veel kellegi pimedaid sügisõhtuid rõõmsamateks. Nii õitsesid need augustis 2008.\nEsimene on liilia Shakespeare´i sünnikodu aiast Stratford-upon-Avonis. Liiliatest on Shakespeare kindlasti kuskil ka kirjutanud, aga mulle meenus Ophelia lillejagamisstseen:\n"Siin on rosmariini, see on mälestuseks, palun, armsam, pea meeles; ja siin on käoorvikuid, need on mõlgutuseks...\nSiin on teile venklit, ja kurekelli ka. ... Siin on ruuti teie jaoks, ja muist on minu jagu: me võime hüüda neid pühapäeva armulilledeks;...Siin on maarjalill. Annaksin teile mõned kannikesed, aga need närtsisid kõik ära, kui mu isa suri..." ...\nJa neiu kurb lõpp:\n"Kui lookas okstele ta ronis riputama vanikut, siis murdus reetlik oks ja pillas neiu koos lilledega nutva oja rüppe."\nÕied Blenheimi palee aedadest lõhnavad aristokraatiast...\n... ja Suurbritannia Eedeni aedadest pakuvad lopsakust ja rahvalikkust.\nPäris kodu lähedalt... pidulikult ja igapäevaselt korraga.\nJa ongi taas sügis... Aastaaegade vaheldumine on meie elupaiga õnnistus. Igavene suvi või jäine talv oleksid igavad, aga nii saame osa looduse karusselli uudsust toovast ja alati mõistatuslikust keerlemisest...\nTeemad: Kirjandus, Loodus, Mõtisklus, Pildihetked, Reisid\nYou scored 18% Cardinal, 69% Monk, 53% Lady, and 24% Knight!\nTake The Who Would You Be in 1400 AD Test\nVahepeal blogimaastikul ilma teinud raamatumeemide taustal on ehk huvitav teada, mida luges ontlik Ameerika tütarlaps, kes valdas kaheksa-aastaselt kolme keelt ja kellest ema teadlikult kasvatas tulevast Inglise suurilmadaami.\nConsuelo Vanderbilt Balsan kirjutab oma raamatus "The Glitter & the Gold" (kirjutatud 1953, esmatrükk 1973, mitu kordustrükki, viimane päris hiljuti), et talle õpetati varakult selgeks prantsuse, saksa ja inglise keel. Just sellises järjestuses. Prantsuse keelt rääkis ta vanematega, saksa keelt guvernandiga ja inglise keelt teise koduõpetajannaga.\nPalju õnnelikke tunde veetis ta Madame de Ségur´i "Les petites Filles Modéles" ja "Le Bon Petit Diable" lugemisel. Saksa raamatutest on talle meelde jäänud "Zwei un Fünfzig Sonntage". Siis kuulusid varajase lapsepõlve juurde veel Anderseni ja Perrault´ muinasjutud, La Fontaine´i "Lood", mida ta teadis peast.\nSaksa raamatutest on talle meelde jäänud tegelane Struwwel Peter koos Williega.\nEdaspidi tulid koos vennaga ja venna kõrval "Robinson Crusoe", Cooperi "Nahksuka jutud" - need andsid alust igapäevamängudeks.\nSiis läks lugemisvara romantilisemaks ja sentimentaalsemaks. "The Wide, Wide World" ja Alcotti "Väikesed naised" kulusid pähe.\n13-aastane Consuelo luges Kreeka mütoloogiat, "Ulyssese seiklusi", Henty´t, Marryat´i ja Jules Verne´i. "Šoti pealikud" oli talle väga südamelähedane ja Robin Hood lemmikkangelane.\nPlutarchose "Eludest" lugemisega kaasnesid Consuelo lausa spartalikud elukombed (näiteks ilma tekita põrandal magamine, mida ta küll külma tõttu kuigi kaua ei harrastanud), vastukaaluks tüdruku rikka kodu luksusele.\nJärgmise sammuna meeldisid talle Scotti "Ivanhoe" ja Dickensi romaanid.\nSiis tulid Thackeray "Henry Esmond" ja "The Virginians". "Edevuse laata" ei lubatud tal tüdrukupõlves lugeda.\nMeeldisid lood undiinidest ja Loreleist. Meelde jäid lastemängud "Alice Imedemaal" ainetel.\nTugevasti mõjutas juba noore neiu tundeelu Elioti "Veski Flossi jõel".\nLisaks sellele loetelule n-ö isiklikest raamatutest luges rahakas perekonnas kasvav neiu veel rohkesti inglise ja saksa luulet ja poeetide ning suurmeeste elulugusid. "Chaucer´i "Canterbury lugude" ja Spenceri "Haldjatekuninganna" juurest jõudsin ma "Nibelungide lauluni" ja "Wallensteinini", Miltoni puritaanliku idealismi juurest Klopstocki Saksa lüürikani, Shakespeare´i juurest Schilleri ja Goetheni," meenutab Consuelo oma raamatus.\nPärast abiellumist Marlborough´ hertsogiga sai nüüd juba aristokraatne suurilmadaam lugeda varem keelatud raamatuid: Goethe "Fausti", Heinet, Schopenhauerit, Nietzschet. Kant ja Hegel talle ei meeldinud, aga Nietzsche "Nõnda kõneles Zarathustra" meeldis sedavõrd, et ta unistas seda tõlkida, kuni avastas, et sellest teosest on juba väga palju tõlkeid.\nSeda kõike siis luges too oma aja kohta haritud neiu aastatel 1880-1895.\nTuleb tunnistada, et paljudki raamatud on olnud ka Eesti tütarlaste mitme põlvkonna kohustuslikus menüüs.\nPildil: Consuelo Vanderbilt, veidi enne 1920. aastat. Eluaastad 1877-1964.\nOlen hommikuti aevastama hakanud. Ikka vähemalt 10 korda järjest. Tugevasti, tundeliselt... Nagu oleks see kohustuslik unemaailmast tegelikkusse astumisel.\nIseenesest pole selles midagi imekspandavat, sest maja on niiske ja külm – see kõige vastikum ja külmem aeg, mil veel ei köeta ja ilmselt ka niipea ei hakata, sest pole konsensust nende vahel, kes kütmist ootavad ja külmetavad, ning nende vahel, kes kütmist edasi lükkaks, sest kütte hind on kallis ja lõppude lõpuks saab ju ka muud moodi sooja teha. Igasügisene dilemma, tänavustes majandusoludes ilmselt suurem kui kunagi varem. Paljude probleem.\nKöha on ka päris jube, aga seegi arvatavasti niiskusest ja külmast ning sellest hallituselõhna tundest, mis mind niisuguse niiskuse ja külmaga tabab. Nii käingi kodus räpparina mitmekihilises rõivastuses ringi ja aeg-ajalt soojendan end kuuma joogiga.\nSee, et sügisevärve veel pole, mind ei häiri. Möödunud kevadel oli mul nii suur igatsus rohelise järele, et ma lausa naudin seda, et loodus ikka veel roheline on. Küll tuleb iga asi omal ajal. Pigem häirib pimedus, sest suvises päevavalguses oli hea tööd teha - laotad oma lugemisvara lauale laiali ja kõik on kenasti näha. Laualambi valguskiired mulle nii inspireerivalt ei mõju. Minu arvates olekski üsna normaalne, kui inimene suvel tööd teeks ja talvel näiteks karu kombel magaks. Aga ju ma ikka laisk inimene olen :)\nTegelikult olen septembris päris palju tööd teinud: mitu tellitud lugu ja toimetamist. Virisemiseks pole põhjust.\nNiisugune näpuharjutus siis... Kõik postitused ei peagi targad olema.\nOlin just punkti pannud, kui tuli meelde, kuidas palju aastaid tagasi ilmus Noorte Hääles kellegi kirjutis, kus pahandati teatrisaalis köhijatega, kes ülejäänud publikul etenduse jälgimist segavad. Seepeale helises mu laual telefon - olin tollal noor ajakirjanik - ja helistajaks osutus tuntud lastekirjanik, kes ütles väga inimlikul moel, et kui õnnetute köhijatega pahandada, siis tema kolm kähedahäälset pidevalt köhivat tegelast - ikka need naksitrallid - teatrisse ei saakski.\nEks nad ju aevastavad ka...\nTeemad: Kirjandus, Mõtisklus, Tervis\nSügisvärve, mis ju selle fotojahi puhul esimese mõttena pähe tulevad, on ümberringi veel väga vähe. Teine mõte oli selle suve lilled, aga neid saab blogisse ikka ja jälle pandud. Oma lilleaeda ei ole, nii ongi blogi parim paik suviseid lillemälestusi talletada. Neid tuleb siia kogu aeg, ka ilma fotojahita.\nSiis vaatasin lihtsalt, mida olen veel pildistanud, sest värve on ju igal pildil, värve on palju, sest maailm lihtsalt on värviline ja kirgas. Kolm pilti jäid sõelale.\nEsimene, peaaegu et sügis, ainult et vahtralehed taustal on kunagise noore kunstniku Rain Pikandi pilt. See tähendab, et kui sügisvärve looduses pole, siis tuleb need tekitada :)\nTeine, kirju, muster vanalt vaibalt, ema kunagine kätetöö. Luitunud, aga ikka värvirõõmus. Ema armastas värve ja oskas nendega ümber käia. Kõik, mis ta tegi, oli ilus.\nKolmas, punane, looduse metsik kirg suviselt söögilaualt.\nÜleeilse VIKERKAARE värvid on siin.\nTeiste fotojahiliste pilte leiab siitkaudu.\nTeemad: Fotojaht, Kunst, Loodus, Pildihetked\nKirjutan praegu artiklit läbi inimese elu kestvast missioonitundest. Seepärast pole ka imeks panna, et seekord Glehni pargis käies ei mõtelnud ma pargi asutajast kui veidrikust, nagu tavamall ette näeb, vaid kui missiooni tunnetanud inimesest, kelle eesmärk oli jätta järelpõlvedele Nõmme linn. Kõik pargi ehitised ja rajatised olid aga lihtsalt vallatu mäng, võimalus püstitada midagi, mis enesele meeldib ja teistelegi korda läheb.\nTorn näitab pürgi näha kaugemale, sirutuda üle metsalatvade, tähtede poole. Tornil pole enam silti, et see endiselt tähetornina tegutseb, aga tähti on siit palju vaadatud. Torni lähedal lagedamal platsil põles mu lapsepõlves jaanilõke, Nõmme kandi rahvas tantsis tule ümber, kõik põõsaalused olid pidutsevaid seltskondi täis. Lapsed ja täisinimesed - kõik tundsid ennast siin hästi.\nLähedal olev sipelgapesa on ilmselt torni eeskujuks võtnud ja oma mastaapidelt ka torniks püüdlev.\nKärbseseen, selle sügisehaku blogide kohustuslikust menüüst, sirutub torni ukse lähedal samuti taeva poole.\nKrokodill. Vist ainus teadaolev selle looma kivine jäädvustus Eestis, vähemasti Tallinnas. Lapseeas ronisin sellel palju, sestsaadik on krokodilli mitu korda restaureeritud. Kas oli krokodill Glehni lemmikloom, seda pole ajalookroonikad fikseerinud.\nPalmimaja pitsilised kivid. Minu lapsepõlves hoiatati palmimajja ronimast, sest see oli nii lagunenud. Rusuhunnik kõikvõimaliku sodiga. Nüüd huvitav igasuguste valgusefektidega korrastatud ruum.\nVanapagan, Kurat või Kalevipoeg. Sarviline. Mitte enam Glehni oma, millest kivid kõrval, vaid Mati Karmini oma. Naljakas. Kohmetu hiigelmehike, kes natuke nagu sihi ja suuna kaotanud. Sellisena ainulaadselt mõjuv.\nLoss. Siin olen peol käinud. Vist on nüüd siia toodud ka too vana isevärki tammepuust kapp, mis mu kooliaastatel Tallinna 28. kooli kantseleikapina "töötas", aga nüüd peaks olema oma algses asukohas. Vahva kapp oli, tumedaks lakitud puutüvi, käisime seda vahetunniti kantseleis ikka vaatamas ja lapsepihkudega paitamas...\nTeemad: Kultuur, Kunst, Loodus, Nõmme, Nostalgia, Pildihetked\nEi ole siin Tallinnas nii kole midagi. Elavad siingi inimesed, lapsed käivad koolis, puud kasvavad, päike paistab, vihma sajab.\nMõned hommikud algavad vikerkaarega.\nSee on tänane hommik, kell 9.40. Vikerkaare all on koolimaja. Lapsed ei teagi, et nende kohal kaunis värvikaar kummub, nemad on tunnis ja ajavad tarkust taga.\nAga vikerkaar on omasoodu, mitu pikka minutit, mil päike paistab ja vihma sajab korraga. Vikerkaarel on meile midagi öelda. Maailma tarkuste kohta ehk? Aga võib-olla tahab ta lihtsalt kena päeva soovida, ilusa algusega, asjalik-rõõmsa kulgemisega, rahuliku õhtuga?\nÖösel oli külm ja und ei tulnud, nokitsesin siis oma blogide kujundust uuendada - värvirõõmu pimedamaks kippuvatesse õhtutesse. Ime siis, et hommikul kõik vikerkaarevärvid korraga akna taha külla tulid. Sinna ilmakaarde, kus muidu päike looja läheb.\nVihmasel päeval võib mõni ootamatu väike asi elu lustlikuks muuta.\nOleme paar päeva ostnud OÜ Põlva Piim Mumuu jogurtit, mille nimi on Meloodia - Kiivi ja tikri kaanon. Väga hea jogurt. Harutasime pakendiümbrise lahti ja leidsime selle teiselt poolelt lõbusad värvi-ise-pildid.\nLehm laseb vibu.\nIgati lõbus lehm.\nTuju läks heaks. Hakka kas või ise värvima, kui lapsi käepärast pole.\nLastele vist meeldivad ka.\nTore nipp igatahes.\nEstover OÜ Hiirte juustu spordilembeste hiirte värvirõõmsad kleepsud on ka väga vahvad, aga nendega pole nii suurt isetegemisvõimalust kui Mumuu lehmapiltidega. Neid võib küll teemade järgi koguda, aga ühel hetkel, kui juustumaias olla, saab neid palju ja siis pole enam nii põnev. Värvimine on sutsu põnevam.\nPiltidel siis Mumuu jogurtiümbriselt leitud värvimisvõimalused.\nTeemad: Loomad, Naljakas\nMaa-alustes olid Cheddari koobaste pildid ja mainitud, et seal lastakse valmida ka kuulsal Cheddari juustul, sellel originaalsel siis. Vahepeal ei saadud küll juustukerasid koobastes hoida, sest need maitsesid ka hiirtele ja rottidele, kuid pärast seda, kui teadlased hiljuti nõu ja tehnikaga appi tulid, on koopad juustumeistrite jaoks jälle kasutusel.\nCheddari juustu ajalugu algab Inglismaalt, väidetavalt 1500 aastast pKr. Päris õige, käsitsi tehtud Cheddar on valmistatud nende lehmade piimast, kes söövad vaid värsket rohelist rohtu, võililli ja karikakraid. Nii vähemasti kinnitatakse. Sööt lisab piimale oma erilise maitsenüansi.\nCheddar on aukudega juust, maitse poolest hapukasmagus ning sulab suus. Cheddari juust "küpseb" 9 kuni 24 kuud. Seda juustusorti on Inglise juustudest kõige enam kopeeritud.\nAeg-ajalt püütakse maailmas ikka teha midagi suuremana ja rohkemana, kui teised on teinud. Nii oli see ka 1840. aastal, kui valmistati maailma suurim Cheddari juust. Briti kuninganna Victoria abiellus Saksa printsi Albert von Sachsen-Coburg-Gothaga. Briti farmerid valmistasid 780 lehma piimast peaaegu 500 kg raskuse Cheddari juustu ja andsid selle pulmakingina üle. Pärast seda tahtsid nad oma hiigeljuustu jälle kaasa võtta ja näitusel välja panna. Sellega ei olnud aga kingisaajad nõus. Järgnes kohtuprotsess. Kuhu juust selle vältel kadus, sellest ei tea keegi enam midagi.\nKunagine Briti peaminister sir Winston Churchill kaebas juustuvaliku mitmekesisuse üle. Tema arvamus oli, et maad nii suure hulga juustusordiga pole võimalik valitseda. Temale oleks ainuüksi Cheddari juustust täitsa piisanud.\nCheddari juustust on USA-s tehtud suur koopia USA presidente kujutavast mälestusmärgist, Mount Rushmore`ist. Skulptor Troy Landwehril kulus BBC andmetel George Washingtoni, Thomas Jeffersoni, Theodore Roosevelti ja Abraham Lincolin kujutava juustuskulptuuri valmistamiseks 318 kilogrammi juustu. Arvatavasti polnud see siiski originaal-Cheddar.\nCheddari kuristikus asuv originaal-Cheddari valmistamise keskus pole kuigi suur. Kui võrrelda näiteks tolle parmesanivabrikuga, kus mõned aastad tagasi Toscanas käisin, siis on Cheddari oma lausa tilluke ja selle võrra ka vähem näha. Aga juustusõpradest gurmaanidele on see kahtlemata huvitav.\nPiltidel siis üht-teist Cheddari juustu valmistamise ja müügiga seoses. Päris Cheddarist endast, august 2008.\nTeemad: Kultuur, Pildihetked, Reisid\nAugusti lõpus teatati (Global Good News), et David Lynch hakkab tegema filmi Maharishi Mahesh Yogist. Muu hulgas kasutab ta selles oma intervjuud Maharishiga poolteist aastat tagasi, mille vältel nad kõnelesid transtsendentaalse meditatsiooni olemusest ja tähendusest ning maailmarahust. Intervjuu kujuneb filmi alusteljeks.\nLynch on öelnud, et tema kahe tunni ja 10 minuti pikkuseks kavandatud film koosneb kolmest osast: Maharishi rännakutest maailmas, mille kaudu avaneb tema elukäik ja teadmiste põhiosa; Maharishi tegevusest hariduse ja tervishoiu alal ja teaduslikest tõestustest Maharishi õpetuse kohta.\nLynch loodab oma filmi lõpetada aasta või poolteise pärast. Mul pole teada, kas tal viimati käsil olnud film "Ruutjuur 1%-st" ("Square root of one percent") Maharishi maailmarahu saavutamise teedest on valminud või kujundatakse just seda ümber Maharishist laiemalt kõnelevaks filmiks.\nMaharishi Mahesh Yogi suri tänavu 5. veebruaril.\nOlen temast siin blogis ka varem kirjutanud, blogiotsinguga täiesti leitav.\nIgasugused teated ja nõudmised ühe või teise telekanali sulgemiseks tekitavad minus tunde, et keegi tahab mulle koti pähe panna ja kõrvad ka veel kinni toppida.\nKogu aeg Soome telekanaleid vaatama harjununa oli mul tõesti kahju, kui osa neist lihtsalt ära kadus. Sellest oleks mul ka kahju, kui Vene kanalid ära kaoks või keelustataks. Oma naabrit/naabreid tuleb tunda, siis ei tule nende käest ootamatusi. Sõltumata sellest, kas neid sõpradeks või vaenlasteks peetakse.\nNii Soome kui Vene kanalitel on väga häid debatte, kultuurisaateid, uudisetesaateid - mõistagi tuleb neisse suhtuda mõtlikult, et eraldada terad sõkaldest. Aga üldiselt on need kanalid aidanud meie maailma avardada. Mina küll neist loobuda ei tahaks.\nMeie kodu sagedamini vaadatavad telekanalid on CNN, BBC, Euronews oma uudistega, Eurosport, RTVi eriti oma debati- ja vestlussaadetega , Soome ja Vene kanalid, kui sealt midagi tarka tuleb, ja samuti Eesti kanalid, kui neilt midagi tarka tuleb. Vahel vaatan filmikanaleid või Artet, Mezzot vaataks ka, aga meil on ainult üks telekas :) Võimalik, et midagi jäi sellest loetelust välja, näiteks History viipab juba eemalt kaugelt meeldetuletavalt...\nEelistan vaadata filme keeltes, milles need on tehtud (muidugi mööndusel, et ma keelest aru saan), seepärast ei meeldi mulle tekstide pealelugemine ei eesti ega ka vene keeles. Pealegi on lugejatel enamasti tuim hääl, mistõttu paljud rääkimisega kaasas käivad tegelaskujude nüansid kipuvad kaduma. Mõnda filmi olen vaadanudki puhtal kujul keeleõppimiseks, näiteks itaalia ja hispaania filmid, kui need originaalkeeles on. Ingliskeelseid muidugi ka.\nIgasugusel teletarbimisel peavad inimese jaoks küll piirid olema, aga need sõltuvad ta enda huvidest, mõistlikkusest, teadatahtmisest, kriitikameelest, ajaressursist jne. Seda, et keegi kuskil hakkab minu eest otsustama, missuguseid ja kelle telekanaleid ma vaatan, küll ei tahaks. Ei taha kotti pähe ja kõrvu kinni toppida. Purgikaane all elades võib õhk otsa lõppeda.\nTeemad: Ajakirjandus, Ekraan, Kultuur, Mõtisklus, Raadio, Ühiskond


Kus me näost näkku kohtume | Vabameelne\n« Ühine lootus\nOKUPEERI VALLI TÄNAV »\nKus me näost näkku kohtume\nseptember 24, 2011 Autor vabameelne\nVõõrandumine ei ole mitte psühholoogiline häire, teatud inimeste suutmatus kohaneda üldjoontes terve ühiskonnaga. Võõrandumine on praeguse ühiskondliku korra loomupärane osa, objektiivselt tõestatav. Praegune ühiskondlik reaalsus tugineb võimuhierarhiale, mis nõuab esindamise süsteemi, mille kaudu saab ühiskond ennast reprodutseerida. Selle ühiskondliku süsteemi üleval hoidmiseks on hädavajalik, et inimeste elud oleksid nende jaoks võõraks tehtud, et need oleksid mitte ise-loodud, vaid määratletud rollidega ja protokollireeglitega, mis tagavad õiged suhted nende rollide vahel. Selles ühiskonnas on kõige tervemad inimesed just need, kes tunnevad kõige sügavamalt oma võõrandumisest tulenevat ängistust, kes teavad, et see ei ole tõeline elu ning keelduvad seetõttu alistumast.\nVõõrandumine on niisama vana kui tsivilisatsioon ise, kuna koos tsivilisatsiooni koidikuga tekkisid ka esimesed institusionaliseeritud võimu struktuurid. Aga vastupanu võõrandumisele on just niisama vana. Iga struktuur, mis loodi võimul olijate poolt eesmärgiga kontrollida inimeste suhtlust, on kohanud vastupanu nende poolt, kes ei taha olla kontrollitavad. Ometi, kuna see vastupanu on jäänud, suuremalt osalt, teadvustamatuks, mitte-ettekavatsetuks ja seega seosetuks, on ühiskondlik kontroll edenenud praeguseks sinnamaani, kus sageli paistab, et pole jäänud enam mingit kohta, kus inimesed saaksid tõeliselt näost näkku kohtuda.\nLinna tänavate ja kõnniteede peamiseks eesmärgiks on kaubanduslik liiklus – liigutada müügiks olevaid kaupu ning neid ostvaid ja müüvaid inimesi sinna, kuhu vaja. Tänavad ja kõnniteed on kavandatud nõnda, et luua teatav konkreetne sotsiaalse läbikäimise vorm, selline, mis keskendub turumajanduse ümber. Kuid tänavad ja kõnniteed koos linna parkidega saavad kogunemiskohtadeks neile, kes tahavd lihtsalt rääkida ja mängida ja ennast nautida. Need nõndanimetatud tegevusetud vaesed avastavad, et niisugused kohad on kasutatavad selleks, et luua suhtlusi ja naudinguid, millest moodustuvad nende elud – sageli kaubanduse ja võimustruktuuride vajaduste kahjuks. Viimastel aastatel on tänavaid ja parke järjest rohkem politseistatud ning nende kasutamist on piiratud seadustega, mis on suunatud logelemise, ringihulkumise, rühmadesse kogunemise ja väljas magamise vastu. Lisaks sellele on linnaarhitektuur ja -planeerimine, mis on alati peegeldanud valitseva klassi huvisid, muutunud järjest steriilsemaks ja rõhuvamaks, luues õhkkonna, kus lõbusus ja pidutsemine alla surutakse. Kõige uuemate linnaplaneerimise näidete puhul lihtsalt ei olegi enam mingit keskust. See muutub järjest ilmsemaks: viidatakse alati millelegi, mis on kusagil mujal. Need on labürindid, kus sul on lubatud ainult iseennast ära kaotada. Ei mingeid mänge. Ei mingeid kokkusaamisi. Ei mingit elamist. Peegliklaasist kõnnumaa. Teede võrgustik. Kõrghoonete korrused. Rõhumine ei ole enam tsentraliseeritud, sest rõhumine on kõikjal.\nSamal ajal, kui võõrandumine on suurenenud ja omandanud järjest kõikehõlmavamaid vorme, on pidustused ja pühad, nagu näiteks Karneval ja Halloween, toiminud vahenditena ehtsa elu, selle kirgede ja ihade väljendamiseks. Just sellepärast, et need sündmused on lahus igapäevasest eksistentsist, mille kõige põhiolemuslikum kvaliteet on inimese elu eraldatus temast endast, on need võimaldanud inimestel oma elud ja kired ajutiselt uuesti endale tagasi võtta – sageli maski poolt pakutava anonüümsuse, rahvamassi või üldise purjusoleku kattevarjus. Aga ka neid pidustusi on hakatud järjest enam piirama ja korraldama, juhul kui neid pole veel täielikult ära lõpetatud. Muresid avaliku turvalisuse pärast (mis aga mugavalt ära unustatakse, kui küsimus on reaalsetes ohtudes, nagu autoliiklus, tööstuslik saastamine või tööga seotud õnnetused) kasutatakse vabandusena, miks selliseid pidustusi tuleb järjest enam politseistada ning miks neid tuleb piirata, suruda järjest väiksematele, sageli eraldatud aladele ja muuta rangelt orkestreeritud sündmusteks. See aga on asjakohatu, kuivõrd need väidetavad mured avaliku turvalisuse pärast tuginevad enamasti kuulujuttudele ja liialdustele. Kui niisugused pidustused surutakse väikestele aladele ja muudetakse orkestreeritud sündmusteks, siis hakkab domineerima kaubastumine. Enamik lubatud üritusi muutub meelelahutuslikeks vaatemängudeks, mille eest tuleb maksta, või ajutisteks turgudeks, mille eesmärgiks on rämpsu müümine. Ehtsad ekspluateeritavate pidustused muutuvad nende protsesside tulemusel järjest enam illegaalseteks ning kahvatud, vaesestatud pseudo-pidustused, mida nende asemel pakutakse, on sageli vaeste jaoks liiga kallid – ning on niikuinii liiga sarnased tavalisele eksistentsile selles ühiskonnas, et olla atraktiivsed rohkem kui pealiskaudsel tasandil. Vaba mängu vaim saab alla surutud ja kanaldatud nukrasse kaubatarbimisse.\nRünnakud tänavaelule, nii igapäevasele kui ka pidustuste aegsele, on põhiolemuselt rünnakud selle ühiskonna ekspluateeritute ja marginaliseeritute vastu. Rikkad on juba kaua aega tagasi tänavatelt taandunud, välja arvatud juhud, kui nad kasutavad tänavaid tööle minekuks või töölt tulekuks ja kauplustes käimiseks, eelistades oma atomiseerunud eksistentsi kujutletavat turvalisust, kus kõik suhtlused toimuvad läbi nõuetekohaste kanalite. (Isegi enamiku linnade äripiirkondades, kus need majanduse peremehed leiavad mõnikord hädavajaliku olevat ühest hoonest teise jalutada, kõnnivad nad alati oma mobiiltelefon kõrva juures, reguleerides turvaliselt seda, kuidas ja kellega nad suhtlevad.) Aga ühiskondliku hierarhia põhjas olijatel on vähe ligipääsu neile kanalitele ning järjest enam illegaalne tänavaelu sfäär on olnud koht, kus neil on võimalik kokku saada. Ning siin saaksid nad kohtuda näost näkku.\nLisandunud piirangud lubatavale suhtlusele tänavatel ja parkides ei ole suhteliselt vabadele suhtlustele lõppu teinud. Kõrtsid ja kohvikud on jätkuvalt kogunemiskohtadeks, kus toimuvad arutelud, jagatakse uudiseid ning mõnikord isegi arendatakse õõnestavaid projekte. On tõsi, et kohvikud ja kõrtsid on alati olnud kohad äri tegemiseks, kohad, kus inimeselt oodatakse, et ta midagi ostaks, aga need on pakkunud ka ruumi, kus inimesed saavad kohtuda ja üsna vahendamatult suhelda. Nüüd on ka see asi muutumas. Isegi kui mitte arvestada fakti, et niisugused ärid rakendavad järjest enam poliitikat, kus inimesed, kes midagi ei osta, välja visatakse, on ka keskkonnad ise tehtud tõelise suhtluse jaoks ebasobivaks. Ameerika Ühendriikides domineerivad enamikus kõrtsides televiisorid ja vali muusika. Pole haruldane, et kõrtsis on mitu televiisorit, nii et pole enam kohta, kuhu selle domineerimise eest pageda. Aeg-ajalt võib muusika olla tore ja selle järgi saab tantsida, aga kui pole enam mingit võimalust selle eest pääseda, siis kujuneb sellest veel üks rünnak ehtsale, vahendamata suhtlusele. Ümbruskonnas, mis ilmutab niisugust tõredust ehtsa vestluse suhtes, on kergem suhelda ainult nendega, keda sa juba tead, või siis kohanduda rollide protokolliga, mille on ette kirjutanud ühiskondlik kord.\nKohvikud jäävad televisiooni poolse domineerimise sfäärist väljapoole ja suudavad ikka veel pakkuda ümbruskonda tõeliseks suhtluseks. Kuid siin on samuti olemas trendid, millel on kalduvus sellest eemale liikuda. Võib-olla kõige salakavalamaks neist on küberkohvik. Lisaks kohvile pakuvad need kohvikud klientidele arvuti kasutamise võimalust. Selle asemel, et üksteisega otse rääkida, kanduvad inimesed nendes kohvikutes omaenda väikesesse küber-maailma, uurima abstraktset ja kauget informatsiooni või vestlema elektrooniliselt inimestega teisel maakera küljel. Sedasorti vahendatud suhtlus tagab, et ideed jäävad turvaliselt ainult arvamuste tasandile, ning muudab praktilised projektid äärmiselt ebatõenäoliseks. See ei ole ümbruskond, kust niisugused liikumised, nagu dadaism või sürrealism, või siis rühmad, nagu Situationist International tõenäoliselt esile kerkiksid.\nKüberkohvik on trend, mis peegeldab küberneetika kasvavat domineerimist igat liiki suhtluste üle. Kuna igapäevased suhtlused võivad praeguses maailmas üsna tüütud olla, siis muudab see virtuaalse maailma mõnede jaoks väga atraktiivseks. Teatud küber-utoopiad räägivad meile, et arvutitehnoloogiate areng teeb lõpu linnadele, nagu me neid teame, kuna kõik inimesed (valitsevatest ja juhtivatest klassidest – vaesed ja ekspluateeritavad ei ole sellesse visiooni hõlmatud) on võimelised töötama, mängima ja ostusid tegema oma arvutite abil eeslinnade elupiirkondadest, kust nad ei pea mitte kunagi lahkuma – tunduvalt pastoraalsem ja ökoloogilisem versioon kõrghoonest, kus kõik heal järjel olevad inimesed saavad elada, töötada, mängida ja ostusid teha ilma kunagi hoonest lahkumata. Tumedam ja tunduvalt realistlikum versioon sellest visioonist näeb linnu muutumas reservaatideks [ühiskonnast] välja arvatud klassidele ja teistele sotsiaalselt mittesobivatele, kes ei suuda või ei taha sellesse küberutoopiasse sobituda. Praeguseks kehtestatud tänavate ja parkide kasutamist kitsendavad seadused ja piirangud on suunatud just nimelt neile [ühiskonnast] välja arvatutele, kes oleksid mainitud visiooni kohaselt linnaelanikud. Heal järjel olevad eeslinlased on juba hästi integreeritud süsteemi, kus näost näkku kohtumine on anakronism, millega tegeletakse pealiskaudse viisakuse protokolli abil, mis tugevdab hästi-õlitatud hammasratta hambakeste isolatsiooni ja atomiseerunud eksistentsi.\nSee küberneetiline visioon, kas siis oma utoopilises või düstoopilises versioonis, ei võta siiski arvesse klassivõitluse nõudeid. Kas see oleks tõesti valitseva klassi huvides ekspluateeritavad kokku tuua ja seda veelgi kontsentreeritumal määral? Kas niisuguses ilmse viletuses situatsioonis saaksid sotsiaalse konsensuse ja avaliku arvamuse kujundamise mehhanismid jätkuvalt adekvaatselt funktsioneerida, et säilitada ühiskondlik rahu? Faktiliselt on see düstoopiline visioon võrreldav praegu eksisteerivate kinnipidamiskeskustega dokumentideta võõramaalastele. Need keskused, mis eksisteerivad kõikjal Euroopas, Ameerika Ühendriikides, Austraalias ja nii edasi, on kohad, kus toimuvad sageli rahutused ja mässud (nagu seda on ka praegu eksisteerivad linnagetod). Faktiliselt viitab just nende laagrite olemasolu protsessile, mis on juba praegu käimas ja mis erineb sootuks sellest, millele vihjab ülalkirjeldatud düstoopiline perspektiiv. Paljud linnad on praegu tugevalt ülemklassistatud ning neid asustavad valitsevad klassid ja nende palgal olevad juhtivtöötajatest lakeid, kes kolivad linnade keskustesse, ajades sealt välja urbanistlikud ekspluateeritavad, kellel pole enam kohta, kuhu minna. Vaesemates maades aetakse maapiirkondades elanud ja ise oma vajaduste eest hoolt kandnud inimesed oma maadelt minema, proletariseeritakse ja sunnitakse elama ebakindlas urbanistlikus eksistentsis, mis sageli paneb neid emigreeruma. Faktiliselt paistab, et ekspluateeritavate klasside linnadesse kontsentreerimise asemel on kapitali üldine trend praegu selline, et sundida need klassid järjest suuremasse ebakindlusesse, nii et neil poleks kohta, kus olla ja et neil oleks järjest raskem säilitada püsivaid suhteid. Seda võiks näha kui valitseva klassi frontaalrünnakut näost näkku suhtluste vastu ekspluateeritavate hulgas, iseäranis sedasorti suhtluste vastu, mis võiksid stimuleerida vastuhakku.\nMuidugi on see dekontsentratsiooni protsess järk-järguline ning ekspluateeritavatel on jätkuvalt hulk võimalusi näost näkku suhtluseks. Seega on praegusel ajal valitsejate jaoks hädavajalik pakkuda niisugustele suhtlustele aseainet, mis toimiks rahustajana ja tagaks ühtlasi, et raevupursete aset leidmise korral poleks nendesse kaasatud inimesed harjunud tõeliselt üksteisega rääkima ega üheskoos tegutsema. Niisiis tuleb puhkeaeg muuta vähem interaktiivseks. Muidugi ei näe me seda tendentsi järjest eraklikumate ja atomiseerunud puhkeaja veetmise vormide poole mitte ainult pakutava kaubastatud näitemängu puhul, mis on kättesaadav vaestele, vaid kõikjal ühiskonnas. Jõukad tuleb samuti tõeliselt nauditavatest suhtlustest eemal hoida, sest vastasel korral võivad nad mõista, et praegune ühiskond pakub neile ainult suurema portsu elu üldist vaesustumist, mis on selle ühiskonna peamine produkt. Niisiis pakuvad televisioon, filmid, videomängud, arvutimängud ja virtuaalne reaalsus puhkeaja sisustamise vorme, kus miljonid inimesed jälgivad passiivselt neidsamu simuleeritud sündmusi, reageerides ehk omalt poolt ainult minimaalselt, vajutades nuppu või klõpsates lülitit, et stimuleerida programmeeritud reaktsiooni, mis on üks ja sama igaühe jaoks, kes sellele reageerib. Tõelisele tegevusele ja vastastikusele suhtlusele ei ole selles meelelahutuslikus mitte-tegevuses mingit kohta. Isegi vangikong-ja-draakon tüüpi mängud on nii põhjalikult programmeeritud, et mingit tõelist suhtlust ei saa aset leida mängijate vahel, kes peavad täielikult transformeeruma mängureeglite poolt ette määratud rollidesse ja tegutsema nende reeglite poolt seatud tingimustel, mis sageli paistavad olevat nagu juhuslik saatuse sõrm. Teisisõnu, need mängud on pelgalt fantaasiad, mis peegeldavad praegust ühiskonda. Kalduvus vahendatud suhtlusele ja mängule, iseäranis nende küberneetilises vormis, on põhjustanud mõnedel inimestel seda, et nad on kaotanud kokkupuute reaalsusega – see on õõnestanud nende võimet teha vahet tegeliku elu ja simuleeritud elu vahel. Inimesed muutuvad kergeusklikumaks, nad on avatud igat sorti valedele ja pettustele. See on tõenäoliselt peamiseks faktoriks viimasel ajal täheldatavas religioossete ja ebausu tõekspidamiste lisandumises. Kui televisioon, filmid ja arvutitehnoloogiad suudavad kujutada eeldatavalt üleloomulikke sündmusi nõnda, et need näivad reaalsena, ja kui inimeste kogemused on üha enam nende tehnoloogiate poolt vahendatud, siis kehtestuvad niisugused müstilised paradigmad inimese meeles maailma tõlgendamise meetoditena ning eluterve skeptitsism, mis on nii hädatarvilik efektiivseks vastupanuks võimule, pühitakse minema. Kummalised sündmused võivad muidugi aset leida, kuid iga lugu niisugusest sündmusest, mis tugevdab müstilist, religioosset, okultset või ebausu tõekspidamist, on otsekohe kahtlane, kuna see sobib liiga hästi selle ühiskondliku hullumeelsusega, mille sunnib peale järjest rohkem vahendatud eksistents.\nSee ühiskond muutub iga päevaga järjest hullumeelsemaks. Isiklikule seotusele tegelike inimestega ja tegelike keskkondadega tehakse lõpp, koos kõikide teiste ruumidega – füüsilistega või psühholoogilistega –, kus inimesed saaksid luua omaenda suhtlusi. Seda võõrandumist, mis on peale sunnitud igaühele, ükskõik, kas nad on sellest teadlikud või mitte, võib vaadelda kui teatud liiki skisofreeniat, aga see hullumeelus ei ole üksikisikute hullumeelsus; see on ühiskond kui tervik, mis on skisofreeniline. Ja meetoditeks, millega ühiskond surub peale oma hullumeelsust, on bürokraatlik ja intellektuaalne, kusjuures viimane meetod muutub järjest domineerivamaks.\nNagu ma juba ütlesin, ei ole võõrandumise peale sundimine mitte kunagi toimunud vastupanuta. Hiljuti lugesin ma mitmetest kohvikutest ja kõrtsidest, mis avati revolutsiooni ihkavate inimeste poolt, kavatsusega soodustada näost näkku suhtlust. Kahekümnenda sajandi alguses lõid rändtöölised samal eesmärgil mitteformaalseid “rändtööliste kolledžeid”. Seal võisid rääkida sellised inimesed nagu Emma Goldman või Ben Reitman ning rändtöölistel ja teistel kohalviibijatel oli tavaks arutleda kõne üle kirglikult ja intellektuaalse teravusega. Niisugused projektid ei olnud iseenesest revolutsioonilised, kuid need olid vastupanu vorm kasvavale võõrandumisele. Kui Chicago Bughouse Square – park, kuhu anarhistid, kommunistid ja teised kehtiva ühiskondliku korra vastustajad kogunesid ning kus nad vaidlesid ja arutlesid, kuidas selle ühiskondliku korraga võidelda – kinni pandi, siis avati mitmed kohvikud ja kõrtsid spetsiifilise eesmärgiga pakkuda ruumi samalaadseks intensiivseteks ja kirglikeks diskussioonideks teemal, kuidas muuta maailma. Aga kus need kohvikud ja kõrtsid nüüd on? Nad olid vastupanu vorm, aga nad ei olnud revolutsioon, ning äridena ei suutnud nad igavesti käima jääda, kuna kasum ei olnud nende motiiviks. Nad olid vastupanu vorm võõrandumisele, olles siiski selle kõige põhilisema võõrandumise vormi ehk majanduse loogika lõksus, loogika, mis paratamatult tappis need projektid.\nVeel ühte vastupanu vormi võõrandumisele kirjeldatakse brošüüris pealkirjaga “The Battle for Hyde Park: ruffians, radicals and ravers, 1855–1994” (available on line at www.geocities.com/CapitolHill/Senate/7672, or e-mail them at practicalhistory@hotmail.com to find out how to get a paper copy). See brošüür dokumenteerib potentsiaali lõbustuseks ja vabaks mänguks ühiskondliku konflikti kontekstis. See kirjeldab nelja tänavarahutuste situatsiooni Hyde Park’is, kus vaba mäng oli olulise tähtsusega element. Nendes situatsioonides võis näha potentsiaali vastuhakuks. Kirjeldatud juhtumitest viimane leidis aset 1994. aastal ning seda nägid pealt ka need, kes brošüüri koostasid. Oma püüdluses anda kõikehõlmav ajalooline ülevaade on artikli autorid, kirjeldades seda demonstratsiooni, mis pööras pidustused tänavarahutusteks, kahjuks täielikult ignoreerinud isiklike suhtluste küsimust ja kiindumuse rolli selles situatsioonis. Need elemendid on antud sündmuse mõistmiseks kindlasti olulise tähtsusega. Kui neid küsimusi ignoreeritakse, siis jäävad sündmused, nagu näiteks need, mis leidsid aset 9. oktoobril 1994. aastal Londonis, meie jaoks sündmusteks, mis on lahutatud elust, sündmusteks, mis leiavad aset puhtjuhuslikult, millel ei ole mingit suhet meie projektuaalsusega vastu hakkavate indiviididena, kuna me (ja isegi veel enam kui need, kes osalesid) pole olnud suutelised kujundama arusaamist, kuidas niisugused sündmused seostuvad meie eludega ja kiindumustega, mida me välja arendame. Analüüs neid liine pidi võib olla olulise tähtsusega, et sedalaadi sündmused ei kanduks edasi mööda minu poolt kirjeldatud võõrandumise trajektoori, mis muudaks niisugused tänavarahutused sedalaadi sündmusteks nagu tornaadod, maavärinad ja lumetuisud – millekski, mis juhtuvad inimestele, ja mitte millekski niisuguseks, mida nad ise loovad.\nNii kaua, kui eksiteerib praegune ühiskondlik kontekst, laieneb võõrandumine jätkuvalt, muutes meie elud meist veelgi kaugemateks ja meie suhtlused veelgi enam kontrollituks kaubastumise ja võimuinstitutsioonide protokolli poolt. Niisiis on olulise tähtsusega see ühiskond hävitada, see maatasa teha. Kuid mida võiks niisugune visioon tähendada praktilisel tasandil just praegu? On olulise tähtsusega võõrandumisprotsessile kogu oma jõuga vastu seista, luua enda jaoks projekte, mis edendavad tõelisi suhtlusi väljaspool neid rolle ja suhteid, mida selle ühiskonna reprodutseerimine nõuab. See vastupanu peab olema ettekavatsetud ja teadvuslik keeldumine võõrandunud ja vaesestatud suhtlustest, mida inimestele peale sunnitakse. See vastupanu peab minema kaugemale pelgalt kaitsest ning muutuma pealetungirünnakuks võõrandumise institutsioonidele ja struktuuridele. See rünnak nõuab, et võetaks kasutusele kõik kättesaadavad relvad: kapitalistliku süsteemi ilmingute pööramine kapitalismi enda vastu, õõnestamine, sabotaaž, vandalism, iroonia, sarkasm, pühaduseteotus … ning, jah, ka füüsilised relvad, seal kus need sobivaks osutuvad – vältides hoolikalt igasugust spetsialiseerumist. Igaüks kasutaks relvi, mida ta leiab oma olukorra ja eripära seisukohalt kõige sobivamad olevat, kuid pole mingit kasu sellest, kui arvustada neid, kes valivad relvad, mida meie ei vali. Ma tean, et niisugune üleskutse hirmutab enamikku anarhiste. See nõuab, et nad tuleksid välja sellest väikesest maailmast, mille moodustab nende subkultuur, nende mikroühiskond, koos selle enda võõrandumist põhjustavate rollide ja struktuuridega, mis on paralleelsed suurema ühiskonna omadega. See nõuab, et nad tuleksid reaalse riski sfääri, kus on vaja kasutada kujutlusvõimet, et luua vastuhaku projekte, mis põhinevad tegelikul kiindumusel üksikute indiviidide vahel. Kõiki neid mudeleid ja struktuure, kus me oleme endale pelgupaiga leidnud, tuleb karmikäeliselt uurida ja kriitiliselt lahata ning me peame õppima toetuma üksteisele. Kui me ei soovi end avastada maailmas, kus keegi ei ela tõeliselt, kus keegi ei tea tõeliselt kedagi teist, kus igaühest on saanud pelgalt hammasratta hambake masinas, kus ta haardub küll teiste hambakestega, kuid jääb tegelikult täiesti üksi, siis peab meil olema jõudu rünnata võõrandumist igal viisil nagu me suudame. Vastasel juhul võime me lihtsalt avastada, et pole jäänud ühtegi kohta, kus me saaksime näost näkku kohtuda.


Suur intervjuu Eesti mänguarendajaga: Lootsime müüa 100 000 koopiat, aga siis selgus, et nii ei lähe | Diktor\nSuur intervjuu Eesti mänguarendajaga: Lootsime müüa 100 000 koopiat, aga siis selgus, et nii ei lähe\n"Skyfront VR" on virtuaalreaalsuses toimuv netipõhine tulistamismäng, mis on loodud Eesti mänguarendajate poolt. Foto: Levity Play\nEelmise aasta 20. detsembril tuli pärast kaheaastast arendusprotsessi välja “Skyfront VR”, viimase aja üks mastaapsemaid Eestis loodud videomänge.\n12. veebr. 2019 kell&nbsp12:18\nDiktor käis külas mängu arendanud stuudio Levity Play kontoris ja vestles projekti juhtinud Kaaren Kaeraga mänguarenduse karmist reaalsusest ja teekonnalt kaasa võetud kasulikest õppetundidest.\n“Skyfront VR” on virtuaalreaalsusseadmetele loodud netipõhine tulistamismäng. Sarnaselt teistele kõmmutamismängudele on ka “Skyfrontis” mängija eesmärk olla kõige kangem püstolikangelane ja viimasena lahinguväljal püsti jääda. Teose teeb eriliseks asjaolu, et märul ei toimu mängija ees ekraanil, vaid VR seadme vahendusel kõikjal mängija ümber.\nMida on seni “Skyfronti” kohta arvatud?\nPositiivse külje pealt on mängu juures esile tõstetud seda, et VR meediumit kasutatakse hästi ära. Kiidetud on liikumismehaanikat, just seda, et sa liigud ringi lennates, mitte mööda maapinda. See ei pane nii väga iiveldama, mis vahel VR mängude puhul juhtuda võib.\nEtte heidetakse seda, et tegu on multiplayer-mänguga, aga inimesi, kellega koos mängida ei ole piisavalt. See on probleem, millest oleme teadlikud.\nSuur probleem on ka see, et VR ei ole meediumina nii laialt levinud kui tavalised arvutimängud. Oculust ja Vive’i (VR seadmeid, toim.) on kokku müüdud vist umbes kolm miljonit komplekti, võin natuke eksida. Selle kasutajate arvu pealt ei tule serverid kindlasti nii täis kui tavalise arvutimängu pealt.\n“Skyfronti” mängimine eeldab virtuaalreaalsuskomplekti,näiteks Oculus Rifti olemasolu.Foto: Facebook\nLaiemas laastus see on üks läbiv asi, millega peame tegelema. Kas see mäng kodukasutajate jaoks üldse töötab või sobib rohkem arcade’idesse (mängutubadesse, toim.)? See on teine suur suund, millega oleme töötanud.\nMänguarendus pole odav lõbu. Kas tegite “Skyfronti” valmis oma rahadega või oli ka sponsoreid?\nTegime oma rahadega. Oleme varem tootnud Facebooki klikimänge ja sealt tuli mõte, et võiks proovida laiendada oma ekspertiisi uude valdkonda.\n“Skyfronti” finantseerisimegi sealt saadud tuludega. Võin öelda, et eelarve oli kuuekohaline summa. Aga otsisime jooksvalt ja kompasime, et saada lisarahastust, aga lõpuks otsustasime, et ei hakka.\nSoomes oli üks kiirendi, kuhu saime ka sisse, aga kuna me ei teadnud, milline on VRi tulevik pikas plaanis, siis me ei pidanud ausaks seda pakkumist vastu võtta.\nSteami mängijate arvu järgiva keskkonna SteamCharts andmeil on “Skyfronti” suurim samaaegselt mängivate kasutajate arv 81. Tänase päeva jooksul tõusis kasutajate arv 4 mängijani. Kuhu on siis mängijad jäänud?\nNädalavahetustel läheb see number ikka üles, siis tuleb põhiline mängijate hulk peale. Nädala sees jah ta on seal kümne kandis, pluss-miinus, üles-alla.\nKorraks (detsembris, toim.) läks see arv jah üles, kuna Steamis oli müük ja mäng tuli ametlikult välja ka, see tõi kasutajaid juurde. Aga muul ajal püsib ta arcade’ide peal, kus meil läheb üsna hästi.\nOleme arcade’ides TOP10 mängituimate VR mängude seas ja see on see, mis meid stabiilselt mängus hoiab. Aga jah, end userite (mängu ostnud kasutajate, toim.) seas ei ole läinud nii hästi kui oleksime soovinud.\nMis sellist mängijate põuda põhjustab? Olemas on ju ka populaarseid VR mänge.\nJah, praegu on hitt näiteks “Beat Saber”, aga see on üksikisikumäng, mida saab suvalisel ajal mängida. “Skyfront” on multiplayer-mäng ja et ta muutuks lõbusaks peab sul olema vastas ka teine VR seadmega inimene, pigem isegi kolm-neli inimest.\nRütmimäng “Beat Saber” on hetkel üks populaarsemaid VR teoseid.Foto: kuvatõmmis\nSee ongi peamine põhjus – meil pole piisavalt üksikmängijale suunatud sisu. Meil pole seda, sest VR mängu arendamine on ikkagi üüratult aeganõudev ja kulukas. Me oleme praegu kõik ressursid suunanud sinna, et teha mäng multiplayeri ja arcade’ide jaoks võimalikult heaks kogemuseks.\nKui palju mängijaid te ise lootsite kohale meelitada?\nMe ei teadnud üldse, mida oodata. Oligi nii, et hüppasime natukene tundmatus kohas vette.\nVaatasime SteamChartsist edulugusid, mis VRis olid enne olnud. Seal mõned üksikud mängud olid müünud 50 000 või 100 000 ühikut ja me mõtlesine, et no mis siis on, me teeme ka niimoodi!\nAga siis selgus, et see nii ei lähe.\nKui palju “Skyfront” seni müünud on?\nEi julge peast öelda seda, palju Steamis müüdud on. Pakun, et alla 10 000 ühiku ikka. Tulime välja ka Oculusel ja VivePortis. Oculuse kohta ei oska ka täpselt öelda, aga vähem kui me ootasime kindlasti.\nOotasime ka meelevaldseid numbreid, nii umbes no 10 000 – 20 000 ühikut kahe-kolme kuuga. Need olid võetud turu parimate näidete pealt, siis oleksime müüdavuselt esikohal olnud.\nEnne kui mängu tasandid kokku pannakse, loovad kunstnikud neist detailsed joonised.Foto: Levity Play\nAvastasime, et VRi puhul Steamis müües me ennast ära ei majanda isegi siis kui müüksime 20 000 koopiat. Steam võtab 30% vahelt ja nii ei ole võimalik katta arenduskulusid, mis aastate jooksul kogunevad.\nVR mängude hinnad ei ole ka kõrged. Siin pole veel sisse töötaud mängusiseste ostude majandust, kus saad osta vidinaid ja raha eest relvi uuendada. Arvutimängude puhul kasutavad arendajad sellist süsteemi ja sealt saadakse hetkel kõige suurem tulu.\nLõpuks avastasime, et VRis on jalgu alla saamas arcade’idede ökosüsteem, kus on siis mänguruumid üle maailma, kes on täitsa valmis igakuise tasu eest sinu mängu pakkuma. See on meie jaoks osutunud palju põhjendatumaks valikuks kui Steami otsemüük.\nEestis mängutoad väga levinud ei ole. Kus siis “Skyfronti” mängida saab?\nEestis on Tallinnas näiteks Futuruum, see on Tartus ka. Mängutoad on üldiselt suuremates linnades asuvates kaubanduskeskustes. Sellistes kohtades, kuhu lähed nädalavahetusel aega veetma ja siis saad seal tunnikese aega laiaks lüüa, või ka kohtades, kuhu noored pidutsema lähevad.\nMängu tasemed on ruumikad ja tegelased liiguvad ringi lennates.Foto: Levity Play\nPõhikliendid on USA, Kanada ja Inglismaa. Soomes on mitu suurt ketti ja Austraalias ka. Eestist väljas on meil palju suurem kohalolu, seal on ühel ketil näiteks neli-viis kohta, igas kohas paarkümmend VR seadet, millel mäng väljas on.\nKui sul oleks võimalik ajas tagasi minna, siis kas teeksid täna midagi teisiti?\nAusalt öeldes ma preagu mõtleks, kas ma üldse tahaksingi VRi midagi arendada. Kui me kaks aastat tagasi alustasime, siis tundus, et VR plahvatab ja paisub suureks.\nSee võib kahe-kolme-viie aasta pärast veel juhtuda, sest me näeme ise ka igapäevaselt, et “Skyfronti” proovimine on inimestele silmiavav. Vau-efekt on nähtav.\nAga lihtsalt VR tehnoloogia on veel rohmakas, seda on tüütu pähe panna, kolm-neli tundi sees olla on raske. Ja ta on kallis ka veel.\nVRi ökosüsteem ei ole veel piisavalt suur. Isegi kui müüme ennast TOP 25 sisse, siis see ei elata meid ära. Pead olema kas esimese viie seas, et jääda plussi, või siis tegema hästi väikese kuluga mingi pooliku projekti.\nEestis pole videomängud veel kultuuriliselt nii omaks võetud kui mujal. Kas seetõttu on siin keerulisem mänge luua?\nMulle tundub, et Eestis selline on kana ja muna olukord. Ühelt poolelt pole tööjõudu, kellel oleks piisavalt mängude tegemise, arendamise ja disainimise kogemust. Teisalt seda ei teki ka enne kui tuleb keegi, kes teeb selle ühe hiti ja imeb talendi ligi, paneb arendajad kogemusi jagama ja loob baasi. Umbes nagu Skype Eestis tegi.\n“Skyfronti” tiim näeb pikaajalise edu võtit just mängutubades.Foto: Futuruumi Facebooki konto kuvatõmmis\nPuudu on need vanad talendid, kellelt noored saavad õppida ja kelle turjale ronida. Seega situatsioon ongi selline, et pole palju inimesi, kes on puhtalt mänguarendajad. On firmasid kes teevad kasiinomänge või allhankena tükitööd suurtele lääne firmadele.\nAga suure ressursiga jõudu, kes disainiks uusi mänge ja konkureeriks maailma tasemel, seda pole. Ja ei saa olema enne kui keegi teeb poolkogemata hiti.\nMis nüüd arendusmeeskonnast edasi saab?\nEks me teeme ikka edasi ka mänge. Oleme hetkel otsivas faasis, et kuhu minna ja mis kujul. Ei julge praegu plaane välja hõigata. Kuna meil on Facebookis suur kogemus, siis proovime seal midagi, aga VRi puhul vaatame, mida turg teeb.\n“Skyfronti” hoiame ikka elus, aga uuendusi teeme rohkem arcade’i suunas. Kodukasutajatele teeme ka täiendusi, aga seal ootame, et toimuks mingi üldisem nihe VRis ja et kasutajate arv kasvaks mitte ainult 10 vaid 100 protsenti.\nKokkuvõttes lubavad numbrid prognoosida, et arcade teenib mängu tasa. Lõpuks ikka.\nUuring: 16% Eesti noortest on videomängudest sõltuvuses. Testi, kas sina oled üks neist?\nEestlase juhitud e-spordi tiimi 21 võidu pikkune jada sai ootamatu lõpu\nEkspert Eesti mängutööstusest: edulugudele pole mõtet keskenduda, õpime põrumistest\nMaailma populaarseim juutuuber kiitis Tallinnas tema toetuseks toimunud paraadi heaks


Alkeemia lugemisnurk | Minejate viimased soovid - Alkeemia - muutumise kunst ja elamise teadus\nRaamatu "Kui aega on jäänud vähe ..." autor Inna Narro on kliiniline psühholoog, kelle igapäevane töö on seotud surma, leina ning erinevate haigustega, millest valdava osa moodustavad pahaloomulised kasvajad. Hiiul töötatud aastad on aidanud tal mõista armastuses avalduvat imet. Elu ja surma piirimaile sattunud inimeste lood on olnud tema jaoks just sellised vaimsed õppetunnid, milles avalduv tarkus on piisavalt väärtuslik selleks, et seda lugejatega jagada.\n50aastase mehe pihtimus: Ma armastasin oma naist ja lapsi liiga vähe\n"Kui inimene siia ilma sünnib, valatakse ta üle rõõmu ja armastusega. Elu jooksul muutub armastus liiga enesestmõistetavaks ja unustatakse. Oma lähedase elust lahkumise ajal leitakse unustatud armastus enda südamest jälle üles, kuid sellele langeb juba ees ootava leina vari," ütleb psühholoog Inna Narro. Ta teab seda, sest ta töötab Hiiu järelravi kliinikus enamasti väga haigete inimestega. Inna jätkab: "Mida vähemaks jääb elupäevi, seda ahnemalt püütakse ajast kinni hoida ning seda avatumaks ja avaramaks muutuvad hinged."\nInna Narro äsja ilmunud raamatus "Kui aega on jäänud vähe ... Psühholoogina elu ja surma piirimail" on tosina jagu Inna patsientide lugusid. Lisaks mõtisklused eutanaasiast ja suitsiidist ning autori luuletused.\nJärgnevalt mõni lugu peatükist "Viimased täidetud ja täitumatud soovid".\nMees (53): "Ma armastasin oma perekonda, naist ja lapsi liiga vähe. Soovin, et oleksin leidnud aega neid rohkem armastada."\nSee on soov, mida oma elutee lõpus on tunnistanud paljud mehed. Need mehed on pühendanud oma elu töötegemisele teadmises, et tööd tehes on rohkem materiaalseid võimalusi, mis omakorda peaksid näitama töötegija armastuse määra. Kuid olukorras, kus mäng käib elu ja surma peale, hinnatakse oma vaated ja väärtused armastuse osas ümber.\n53 aastat elatud elu ei ole piisav selle lõppemiseks, kuid haigus on armutu nii staatuse, rikkuse kui aja suhtes. Keegi ei tea ette, millal tema füüsiliselt ja vaimselt terve eluetapp hääbuma hakkab. Ja kui teaks, kas sellest midagi muutuks? Ma ei imestaks, kui mõned pühendaks end veel rohkem töötegemisele. Mis armastusse puutub, siis igal meist on sellest imelisest tundest oma arusaam. Kes hindab materiaalseid väärtusi, kes vaimseid, kes kehalisi jne.\nMe võime ju mõelda, et küll leiame aega nii armastuse kui ka koos ajaveetmise jaoks, kuid mõtteks see mõnikord jääbki. Aega ei saa keegi mitte kunagi leida, seda tuleb võtta. Ja seda sageli töötegemise arvelt. Muidu võtab aeg inimese ... igaveseks.\nOlen aastaid soovitanud sellistel juhtudel ainult üht: ärge mõelge sellele, mis omal ajal tegemata jäi, vaid keskenduge sellele, mida praegu teha saate. Armastuse ja hoolivuse kvaliteet ei seisne ajas, vaid tunnete sõnalises ja emotsionaalses väljendamises. Ei ole vaja häbeneda oma armastust, selle väljanäitamine pole mitte nõrkus, vaid tugevus.\nLoodan, et ehk mõnele on olnud või saab olema sellest mõttest kasu.\nMees (75): "Kui mul oleks võimalus minna 35 aasta tagusesse aega tagasi, siis jätaksin kõik ning läheksin koos oma elu armastatud naisega edasi, mitte ei jääks kohusetundest kokku selle inimesega, kelle vastu ma mitte midagi ei tunne."\nValikud, mida oleme kunagi pidanud õigeks, võivad aastakümneid hiljem meis kahetsustunnet esile kutsuda. Minu haiglapraktikas on kõige rohkem tagantjärele kahetsetud elukaaslase ja elukutse valikuid.\n"Ma oleksin pidanud oma abikaasast õigel ajal lahutama, ta ei lubanud mul edasi õppida."\n"Mul on oma lastest kahju sellepärast, et nad nägid, kuidas mu mees minuga vägivallatses, aga lahutus ei oleks tulnud kõne alla. Kuhu mul minna oleks olnud?"\n"Oleksin tahtnud õppida psühholoogiks, aga ajad olid sellised ..."\nOn üsna tavaline, et inimesed, kes oma aastaid tagasi tehtud valikuid südames kahetsevad, püüavad õnnetule ja väheste rõõmudega elule vabandusi leida. Tavaliselt tuuakse selleks ettekäändeks "ajad olid sellised", "kuhu mul minna" või "ju siis pidi nii minema".\nValikuid tehes tuleb tahes-tahtmata riskida. Mõnikord võib tunduda, et vastu on võetud vale otsus või tehtud vale valik, kahetsustunne on sel hetkel piiritu ja võib psüühiliselt isegi halvavalt mõjuda.\nKuid enda arvates tehtud valele valikule järgnevad taas uued valikud ning ühel hetkel tundub alguses valeks tunnistatud otsus vägagi õige.\nKahjuks surma palge ees ei ole meil rohkem valikuid peale ühe, tema enda. Ja ainus, mida sel hetkel enda ja teiste jaoks teha saame, on andestamine kõige selle eest, mis tahtmatult valesti läks või tegemata jäi. Inimene olevat kõige kaunim kas andeks paludes või andeks andes. Muutkem endid siis lahkumise eel selle teadmisega kauniks ning leidkem lohutust teadmises, et järgmisel korral siia ilma sündides olen targem.\nNaine (62): "Ma ei mõtlegi siia haiglasse lage vahtima jääda. Ma soovin minna koju. Ma tahan istuda päikeseloojangu eel oma maja terrassil, süüdata sigarett ning juua head viskit. Ja ohtralt. Elu on nagunii kohe läbi."\nSee naine oli oma olemiselt väga tahtejõuline vaatamata pikaajalisele haigusele, emakakaela pahaloomulisele kasvajale. Ta teadis väga täpselt, mida hetkel veel elult tahab ning millega tema haigus kord lõpeb. Olles harjunud kuudepikkuse voodisse aheldamisega, jätkus tal jõudu kojusaamisest unistada ning oma välimuse eest hoolt kanda. Ta rõhutas sageli, et naine peab jääma alati hoolitsetuks vaatamata sellele, missugune olukord tal parasjagu on.\nMa imetlesin tema poolpikki tumedaid juukseid, mis olid alati hoolitsetud, ning tagasihoidlikku make-up´i, ilma milleta ei alanud ükski hommik. Raviarst täitis selle patsiendi ja tema pereliikmete soovi. Ma usun, et päikeseloojangud, viski ja sigarett väärisid ootamist.\nKatkendid on pärit kirjastuse Pilgrim poolt välja antud Inna Narro raamatust "Kui aega on jäänud vähe ...".\nRaamatu "Kui aega on jäänud vähe ..." esitlus toimub 7. novembril kell 18 Vanalinna Rahva Raamatus (Pärnu mnt 10). Lisaks vestlusele hingedest teemakohased laulud. Olete hingest oodatud! Vaata lisa SIIT.


Rail Balticu keskkonnamõjude hindamine on puudulik ja valitud trass kahjustab olulisi loodusväärtusi (2017-01-31 13:50:49)\nEelmisel nädalal peeti Rail Balticu Pärnumaa trassikoridori maakonnaplaneeringu ja selle keskkonnamõjude strateegilise hindamise (KSH) aruande viimased avalikustamise koosolekud. Eesti Ornitoloogiaühing (EOÜ) on seisukohal, et Rail Balticu keskkonnamõjude hindamine on olnud puudulik, ei vasta seadustele ja valitud trassikoridor võib oluliselt kahjustada kõrge loodusväärtusega alade ja liikide seisundit. Leiame, et praegusel kujul ei tohi maakonnaplaneeringut kehtestada ega keskkonnamõjude hindamise aruannet heaks kiita.\n1. Trassi planeerimisel ja keskkonnamõjude hindamisel on kaalutud vaid loodusväärtusi ülemääraselt kahjustavaid ja suure negatiivse ökoloogilise mõjuga alternatiive, jättes hindamata keskkonnasõbralikumad võimalused.\nAllikas: Eesti Ornitoloogiaühingu 31.01.2017 pressiteaade


Meditsiiniseadmete liigeste ravi -\nMeditsiiniseadmete liigeste ravi.\nKaimanisaared Kasahstan Laos Liibanon ja hinna elektronnäidik. Vajalikke ürte ja nende tasusid saab osta apteeki, lisada need oma nimekirja, et ravida ja ennetada eesnäärme hüperplaasia. Liigesevalul võib olla eri põhjuseid, ent sagedasim on liigese kulumine — osteoartroos.\nPeale selle on varases faasis turuletoodud toodet nahale kantud üle kuue miljoni korra.\nMillised on sagedamini täheldatud kõrvaltoimed? Enamikul teatatud juhtudest oli nahaärritus ajutine ja minimaalne ning möödus mõne aja pärast ravi katkestamata. Erinevalt paljudest valuvaigistitest, mida patsiendid võtavad, oli kliinilistes uuringutes tuvastatud kõrvaltoime enamasti kerge kuni mõõdukas nahaärritus. Kliinilistes uuringutes jätkas enamik patsiente toote kasutamist ka nahareaktsioonide tekkimisel. Enamik nahaärritustest möödub mõne aja pärast ravi katkestamata. Püsivate kõrvaltoimete tekkimisel võite kõigepealt annust vähendada nt kasutada toodet kahe korra asemel üks kord ööpäevas.\nAlles siis, kui sellest ei ole abi, kaaluge ravi ajutist katkestamist või lõpetamist.\nemakakaela spondütartoosi kõige tõhusam meetod\nKui see teile siiski muret teeb, pidage nõu arsti või apteekriga. Mida teha, kui toodet on valesti nahale kantud?\nTe võite liigse geeli ära pühkida ja järgmisel korral kanda nahale väiksema koguse. Üldreegel on see, et geeli täielikuks kuivamiseks ei tohiks kuluda üle Meditsiiniseadmete liigeste ravi minuti.\nKui geel on sattunud silma — nagu enamiku paiksete ravimite puhul, tuleb teil vältida geeli silma sattumist. Kui geel satub silma, tuleb silmi loputada ohtra külma veega.\nKui tekib tugev kipitus või muud sümptomid, pidage nõu arsti või apteekriga. Geeli alla neelamise korral — geel ei ole mõeldud suukaudseks kasutamiseks, kuid kui geel on siiski alla neelatud, ei tohiks see suuri probleeme põhjustada.\nNagu teisigi ravimeid, tuleb ka seda geeli hoida laste eest varjatud ja kättesaamatus kohas. Kui tekivad sümptomid, pidage nõu arsti või apteekriga. Nagu kõigi ravimite puhul, pidage ka selle geeli kohta küsimuste või probleemide tekkimisel nõu arsti või apteekriga.\nSeetõttu on geelil suurepärane ohutusprofiil ning seda võivad kasutada ka teisi haigusi põdevad ja muid ravimeid kasutavad patsiendid. MSPVA-de kasutamine on sageli seotud seedetrakti kõrvaltoimetega, näiteks haavandid 4, 5 ja kardiovaskulaarsed toimed, nagu suurenenud risk südameinfarkti tekkeks.\nKõrvaltoimed võivad olla väga tõsised. Järjest enam teadvustatakse, et MSPVA-d ei sobi mõningaid teisi haigusi põdevatele nt südamehaigus, astma ja maohaavandidteatud ravimeid võtvatele ega eakatele patsientidele. Olenevalt pealekantava ravimi kogusest võivad MSPVA-d Meditsiiniseadmete liigeste ravi toodetest ikkagi verre imenduda süsteemne kokkupuude ja seetõttu võivad tekkida samad, potentsiaalselt tõsised kõrvaltoimed, mida sageli täheldatakse suukaudsete MSPVA-de korral.\nProstEro Estonia prostatiidi ravi meestel, kus seda osta.\nSeda nimetatakse füüsikaliseks toimemehhanismiks. Kui geel nahal ära kuivab, muudavad sfäärid oma kuju ja tungivad läbi naha, seejärel liiguvad need edasi liigesesse, kus libestavad kõhre pinda, ning leevendavad sellega valu ja jäikust.\nFosfolipiidid on organismis loomulikult olemasolevad ained, millel on palju erinevaid funktsioone, muuhulgas ka liigesepindu katva kõhre libestamine.


KAALUKADU - Kaalukate uus kodu :: Vaata teemat - 'Roheline' ja öko - elustiil, majapidamine jms\n'Roheline' ja öko - elustiil, majapidamine jms\nAsukoht: Tartumaa, Mäksa\nPostitatud: 16 Veebruar 2012 11:37:58 Teema:\nEt seda kopituselõhna ära hoida, siis peaks aeg-ajalt geelile vahelduseks pulbriga pesema? Katsetan seda asja. Mina panen soodat pulbri hulka iga pesukorra ajal. Tavaliselt 1/4 mõõdunõust. Lugedes Hundiine juttu, võiks mõnikord isegi rohkem panna. Loputusvedeliku sahtlisse aga 5 tilka piparmündiõli. Peale pesu lõhnavad nii vannituba kui ka pesu mõnusalt.\nPostitatud: 16 Veebruar 2012 11:47:47 Teema:\nA kas pärast nagu seda riietust selga pannes ei lõhna see endiselt piparmündi järgi?\nPostitatud: 17 Veebruar 2012 13:28:15 Teema:\nEi lõhna, see lähe kiiresti ära. Looduslikud lõhna ei püsi nii kaua.\nPostitatud: 17 Veebruar 2012 14:04:47 Teema:\nGuud. Mõnikord on olnud juhus, kus mõni poekülastaja seisab kassasabas mu ees ja lämmatab oma värskelt pestud riietusest aurava Lenoriga terve järjekorra ära. Kohutav\nPostitatud: 23 Veebruar 2012 11:50:00 Teema:\nKatziga täitsa nõus. Kui mõni tuttav annab mu lastele riideid, siis pesupulbri (või loputusvahendi või mille iganes) lõhn lööb lausa hinge kinni. Ükskord sõbranna kohe küsis minu käest, et millega ma pesu pesen, kuna minu antud lasteriided ei lõhna . Ja talle meeldis see, et lõhna pole.\nPostitatud: 20 Märts 2012 13:48:11 Teema:\nSilmaümbruskreemina ja huulepalsamina kasutan nüüd sheavõid.\nPostitatud: 04 Aprill 2012 11:04:59 Teema:\nVaatasin üle pika aja Oriflame kataloogi. Silma jäi see paljureklaamitud Ecobeauty sari. Kirjutatakse, et see sari ei sisalda parabeene, silikoone, mineraalõlisid ega sünteetilisi lõhnaaineid. Sisaldab hoopis Fairtrade sheavõid ja Fairtrade kookoseõli. Päevakreemi koostis on näiteks\nAQUA, GLYCERIN, COCOS NUCIFERA OIL, CETEARYL ALCOHOL, ISOPROPYL MYRISTATE, STEARIC ACID, BENTONITE, TAPIOCA STARCH, CETEARYL GLUCOSIDE, SORBITAN OLIVATE, BUTYROSPERMUM PARKII BUTTER, GLYCERYL CAPRYLATE, HIPPOPHAE RHAMNOIDES EXTRACT, XANTHAN GUM, VACCINIUM VITIS-IDAEA SEED OIL, PHENETHYL ALCOHOL, PARFUM, CITRIC ACID, POTASSIUM SORBATE, SODIUM BENZOATE, LIMONENE, MALTODEXTRIN, LINALOOL, SIGESBECKIA ORIENTALIS EXTRACT, QUARTZ, SODIUM CARBONATE, HELIANTHUS ANNUUS SEED OIL, ROSMARINUS OFFICINALIS EXTRACT\nPäris pikk nimekiri. Ma jään paranoiliselt oma taimeõlide ja -rasvade juurde edasi. Igaks juhuks. Aga on keegi katsetanud? Kas näeb samasugune valge ja kreemi moodi välja nagu tavalised kreemid?\nPostitatud: 09 Aprill 2012 1:58:03 Teema:\nKuna viimasel ajal tundub, et enamik ilutoodetest ongi paratamatult keemia ja neid pakendite etikette enam lugeda ei jaksa, siis ostsin omale sellest teemast ajendatuna Nurme Seebist mangovõi. Saan aru küll, et see on rasvadest ja õlidest tehtud, aga see lihtsalt ei imendu...üldse . Isegi mitte tundide möödudes ja lisaks rasvasele olekule hakkab riietest hakkab ka niiviisi kahju. Läksin olude sunnil jälle üle tavalisele kehakreemile.\nEve, kas sul on selle sheavõiga samamoodi?\nPostitatud: 11 Aprill 2012 15:13:15 Teema:\nOlen ise ka märganud, et taimerasvad/õlid ei imendu, aga mul on juba omad harjumused sellega seoses kujunenud. Kui määrin huuli, siis jätangi selle sinna. Oleks nagu huulepalsam peal. Silmaümbrusele määrin tavaliselt hommikul. Väga paksult ei pane, jätangi sinna, ei sega. Kui määrin näole, siis ca poole tunni pärast pühin pabersalvrätiga üleliigse maha. Seda olen ka tööle jõudes teinud. Keha, jalgu ja käsi määrin tavaliselt õhtuti. Siis sokid ja dressid jalga, mingi pikavarrukaga särk selga, puuvillased kindad kätte ja magama. Las ta siis mõjub terve öö. Mul on selleks kohe omad riided välja kujunenud. Nagu mingi ilurituaal Ega ma eriti hoolas ei ole ja iga päev selliseid rituaale ei tee. Ja arvan, et iga päev pole vaja ka. Tavakreemi kasutajatele tundub jube tüütus, aga mulle meeldib. Minu ökomeelsus on suurem kui mugavusevajadus\nPostitatud: 11 Aprill 2012 15:19:23 Teema:\nMuideks, Tervis Plussi märtsinumbris on artikkel "7 päeva kreemita". Elis Aunaste kirjeldab, kuidas ta püüdis 7 päeva hakkama saada ilma kreemi ja sampoonita. Kuidas ta retsepte otsis ja kodus kokku segas ja siis kasutas. Ma olen ilma kreemita juba 4 aastat ja šampoonita 2. Mulle meeldib\nPostitatud: 16 Aprill 2012 15:34:07 Teema:\nAvastasin nädalavahetusel, et Tartus on Eedenisse tekkinud väike ökopoeke.\nPostitatud: 26 Aprill 2012 13:37:52 Teema:\nKevadsemestri teine roheline filmiõhtu toimub 8. mail kell 18.00 ikka Eesti Maaülikooli peamaja aulas. Ülemaailmse õiglase kaubanduse päeva eel (mis on 12.mai) vaatame õiglase kaubanduse teemalist filmi "Must kuld".\nFilm räägib kohvitööstustest ning näitab, miks jõuab kohvikasvatajani lõpptarbija makstud hinnast niivõrd tühine osa. Film viib meid Etioopiasse, kus ettevõtja Tadesse Meskela püüab päästa 74 tuhandet kohalikku kohvikasvatajat laostumisest.\nFilmi tuleb seekord kommenteerima ning ka küsimustele vastama õiglase kaubanduse aktivist Jaanus Välja.\nFilm on inglise keeles, eestikeelsete subtiitritega.\nPostitatud: 01 November 2012 15:26:09 Teema:\nKutsun jälle filmi vaatama\nRoheline filmiõhtu „Parim film, mis eales müüdud“\n27. novembril, kl 18-20.30, Eesti Maaülikooli peahoone aulas, Kreutzwaldi 1a\nNagu ikka, rahvusvahelise ostuvaba päeva lähistel, vaatame tarbimiskultuuriga seotud filmi „Parim film, mis ealses müüdud“, mis räägib reklaamidest filmides (treiler: https://www.youtube.com/watch?v=T4Ng2P3zxfM). Filmi autor Morgan Spurlock sai kuulsaks dokfilmiga „Supersize Me“ ning talle on omane humoorikas lähenemine tõsistele asjadele. Film on eestikeelsete subtiitritega ning filmi on lubanud kommenteerima tulema Margit Keller TÜ sotsiaalse kommunikatsiooni õppetoolist ning Tiiu Ohvril meie oma majandus- ja sotsiaalinstituudist. Film on lõbusalt tehtud ning väärib kindlasti vaatamist. Nagu ikka, on filmiõhtu tasuta ning avatud kõigile huvilistele ka väljast poolt ülikooli.\nPostitatud: 01 November 2012 20:36:44 Teema:\nSelle teema raames on mul niiiiiiiiiiii kahju, et ma Tartus või selle lähistel ei ela. Teil seal Tartus on mitmes kohas nii palju huvitavaid sündmusi - küll on seminar, küll film, küll arutelu jms. Te olete tublid!\nPostitatud: 02 November 2012 10:53:06 Teema:\nNo Tallinnas toimub ju ka erinevaid asju, nt homme on taimetoidumess, sissepääs tasuta, pärast on võimalik ka filmi "Kahvliga skapelli vastu" minna vaatama (viimane on küll 3 euri eest).\nPostitatud: 22 Detsember 2012 16:02:05 Teema:\nKuidas teha kindlaks, kui tervislik on minu kasutuses olev kosmeetika?\nPostitatud: 17 Aprill 2013 10:52:41 Teema:\nUus roheline filmiõhtu tulemas.\nPostitatud: 06 Juuni 2013 12:14:52 Teema:\nLappasin ühte vana ajakirja ja leidsin artikli õhuvärskenditest.\nNeed ei värskenda, vaid lihtsalt lõhnastavad. Õhku pihustatakse keemilist ainet, mida loomulikus olekus seal ei ole. Enamik õhuvärskendeid sisaldab selliseid ühendeid nagu butaan, isobutaan ja bropaan, mis on suurtes kogustes neurotoksilised. Kui osta automaatsed värskendid, mis pritsivad pidevalt lõhna ruumi, tekib värskendamise asemel hoopis õhu saastumine. Värskendite suhtes peaksid ettevaatlikud olema allergikud ja astmaatikud. Kodulõhnastajana eelista hoopis aroomilampi.\nRefereeritud ajakirjast "Naised" nr 17, 25.aprill 2008.\nPostitatud: 06 Juuni 2013 15:00:25 Teema:\nMina ei saa aru, miks ka mitteallergik või mitteastmaatik peaks midagi sellist omale koju ostma? Kui kusagil midagi lõhnab pahasti, siis tuleks see lõhn puhastamise-pesemise teel eemaldada, tuulutada ja sopsutada, aga mitte maskeerida üht jõledust teise veel hullemaga.\nLiitunud: 12 Märts 2010\nPostitatud: 06 Juuni 2013 22:38:13 Teema:\nMina isiklikult ka ei poolda aerosoole ja muid lõhnastatud asju. Kodukeemiast kasutusel kolm asja: Bio Kadri, saniit M ja nõudepesuvahend, viimane ka pooleldi looduslik. Pesu pesen Natural pesupulbriga. Kõik, mis on on lõhnastatud ärritab. Kunagi sai Ajaxiga põrandaid pestud aga nüüd pesen kuuma veega. Seega pooldan ka seda, et elada tuleb nii, et ei haiseks, siis ei pea ka lõhnastama. Puhtuse lõhn on nagu kaevuvesi- kirgas, puhas ja lõhnatu.


Juuli raamaturiiul: "Here, Kitty, Kitty!" - Shelly Laurenston\n3. raamat sarjast "Magnus Pack"\nPeategelased: Angelina Santiago ja Nikolai Vorislav\nMagnuse hundikari on löögi all ja hüaanid on sihikule võtnud Sara sõbrad.\nKui vennad Vorislavid taipavad, et kaunis naine langeb kohe hüaanide saagiks, otsustavad nad sekkuda ja Angelina päästa (loe: röövida).\nNikolai Vorislav saabub koju ning leiab oma toast vihase kaunitari, kes ta äärepealt maha laseb. Näib, et Nikolai idioodist vennad on taas mingi jama kokku keeranud.\nAngelina ärkab alasti võõras majas, mis näib tiigritest kubisevat. Talle ei meeldi tekkinud olukord mitte üks põrm, kuid sõprade kaitseks on ta nõus paigale jääma ja maakatest kaslasi taluma.\nMul läks aega, et selle looni jõuda. Esiteks ei tahtnud ma, et sari lõppeks ning teiseks meeldis Angelina mulle kolmest sõbrannast kõige vähem. Esimeses kahes raamatus näist ta enamasti tibina, kelle suurimaks prioriteediks oli, et ta kingad käekotiga sobiksid. Selle loo Angelina pani ikka veel õigetel aksessuaaridele rõhku, kuid ta oli ka südi ja naljakas ning keeras Niki väga oskuslikult ümber oma väikese sõrme. Kõige lahedam tegelane oli aga Niki isa. Mulle tohutult meeldis too veidrik tiigrite seas, kes oma lastele piinlikkust valmistas, sest armastas vaid nende ema. Niki vennad olid parajad jobud, aga samas väga nunnud. Ma loodan, et Shelly Laurenston kirjutab kunagi lood ka teistest Vorislavi vendadest. Nad on liiga huvitavad tegelased, et neist nii kergelt loobuda. Ma tahan veel lugusid tiigritest.\nMiki ja Angelina telefonivestlus\n“Now, darlin’. I know I’m pulling you away from playing grab ass with my oldest boy on his nice hardwood floor…” Angie barely stopped herself from spitting out her mouthful of coffee. “…but if he’s anything like his daddy, trust me, he’ll still be here when you get back.”\nNiki ema tahab, et Angelina kohtuks Vicki Löwe'ga\nMärksõnad: hinne 4, inglise keeles, kindle, kujumuutjad, Magnus Pack, paranormaalne armastus, Shelly Laurenston