Profesní příprava a učení směřující k získávání kompetencí - PDF\nProfesní příprava a učení směřující k získávání kompetencí\nDownload "Profesní příprava a učení směřující k získávání kompetencí"\n1 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí Příloha č. II/2002 Profesní příprava a učení směřující k získávání kompetencí Druhá zpráva o současném výzkumu profesní přípravy v Evropě: syntetická zpráva 2000 Pascaline Descy a Manfred Tessaring Překlad vybraných částí Národní ústav odborného vzdělávání 2002\n2 V této příloze, která navazuje na přílohy č. V/2001 a I/2002, seznámíme čtenáře s další částí syntetické zprávy o výzkumu profesní přípravy v Evropě. Tu v loňském roce vydal CEDEFOP 1. Zpráva byla zpracována na základě pokladových studií, které byly publikovány samostatně ve třech svazcích 2. Poskytuje ucelený obraz o problematice odborného vzdělávání v dnešním světě a je proto významným pramenem informací. Obsah zprávy je rozdělen do šesti částí. Překlady jednotlivých částí vydáváme samostatně jako přílohy Zpravodaje, které vzhledem k většímu rozsahu vycházejí na pokračování. Každá z příloh je opatřena titulním listem a ukončena tiráží, takže si ji čtenáři mohou sešít a získají tak několik samostatných brožurek. Možná jste si všimli, že překlad názvu zprávy (Training and learning for competence) uvedený na titulním listě této přílohy se poněkud liší od překladu v příloze V/2001. První doslovný překlad se nám začal zdát nedostačující, protože ve své strohosti nevystihuje přesně, oč se jedná. V této souvislosti je zajímavé, že letos vydaná německá verze zprávy 3 má jiný název než anglická verze: Kompetentní pro budoucnost vzdělávání a učení v Evropě. První část syntetické zprávy o výzkumu profesní přípravy v Evropě je nazvána Systémy odborného vzdělávání a přípravy, koordinace s trhem práce a řízení. Část I: Systémy odborného vzdělávání a přípravy, koordinace s trhem práce a řízení (příloha Zpravodaje č. II/2002) 1. Systémy vzdělávání a přípravy: usměrňování, koordinace, řízení a spolupráce 2. Financování profesní přípravy 3. Postavení odborného vzdělávání a přípravy ve srovnání se všeobecným vzděláváním 4. Systémy certifikace, hodnocení a uznávání kvalifikací 5. Odborníci v oblasti odborného vzdělávání a přípravy: měnící se role, profesionalizace a řízení systémů Část II: Celoživotní učení a kompetence: očekávané úkoly a reformy (příloha Zpravodaje č. I/2002) 1. Celoživotní učení: od vytvoření konceptu k novému pedagogickému paradigmatu 2. Kompetence, učební procesy a didaktické inovace pro nové profesní profily 3. Individualizace a diferenciace tras odborného vzdělávání a přípravy 4. Učení v podniku Část III: Příprava a zaměstnanost z hlediska podniků 1. Potřeba kvalifikací v globální ekonomice 2. Interní, externí a profesní trhy práce 3. Úloha malých a středních podniků v přípravě a zaměstnanosti Pro lepší přehled uvádíme obsah celé publikace: 4. Podnikatelství a evropská strategie zaměstnanosti 5. Rozvoj a měření lidských zdrojů 6. Zkoumání potřeb kvalifikací a přípravy prostřednictvím šetření v podnicích Část IV: Zaměstnanost, hospodářská výkonnost a nesoulad v nabídce kvalifikací a poptávce po nich (příloha Zpravodaje č. V/2001) 1. Zaměstnanost v Evropě 2. Vzdělávání, příprava a hospodářská výkonnost 3. Dynamika trhu práce a kompetence 4. Nesoulad v nabídce a poptávce kvalifikací na trhu práce 5. Budoucí kvalifikační požadavky Část V: Individuální výkon, přechod do pracovního života a sociální vylučování 1. Příprava a individuální výkon 2. Přechod ze vzdělávacího systému do pracovního života 3. Sociální vylučování a reintegrace prostřednictví profesní přípravy Část VI: Výzkum odborného vzdělávání a přípravy mimo Evropskou unii 1. Výzkum odborného vzdělávání a přípravy v zemích střední a východní Evropy 2. Výzkum odborného vzdělávání a přípravy v dalších zemích, které nejsou členy EU 1 Descy, Pascaline Tessaring, Manfred: Training and learning for competence. Second report on current vocational training research in Europe: synthesis report Luxembourg, Office for Official Publications of the European Communities s. 2 Training in Europe. Second report on vocational training research in Europe: background report. Editors: P. Descy M. Tessaring. Luxembourg, Office for Official Publications of the European Communities svazky: 430, 610 a 460 s. 3 Descy, Pascaline Tessaring, Manfred: Kompetent für die Zukunft Ausbildung und Lernen in Europa. Synthesebericht. 2 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n3 Část I Systémy odborného vzdělávání a přípravy, koordinace s trhem práce a řízení 1. Systémy vzdělávání a profesní přípravy: usměrňování, koordinace, řízení a spolupráce 1.1. Úvod Účelem řízení je zajistit, aby vzdělávací systém nabízel uspokojivou odpověď na potřeby trhu práce, jednotlivce a společnosti obecně. Na rozdíl od všeobecného vzdělávání překračuje odborné vzdělávání a příprava hranice mezi systémy vzdělávání a zaměstnanosti. Vnitřní řízení je proto ovlivněno (a do určité míry určováno) vnější poptávkou. Odborné vzdělávání a příprava (OVP) vznikly v rámci trhu práce. Postupnou institucionalizací se od trhu práce oddělily a byly integrovány do vzdělávacího systému. OVP však musí být koordinovány jak vzdělávacím systémem, tak trhem práce. V 17. a 18. století byla jednou z hlavních rysů vývoje vzdělávacího systému postupná integrace složek, které byly až do té doby oddělené ( předchůdci vysokoškolského vzdělávání, všeobecného vzdělávání a různých druhů přípravy). Rozdíly mezi těmito složkami však dosud přetrvávají. Integrace všeobecného a vysokoškolského vzdělávání byla relativně jednoduchá, zatímco OVP zůstaly odděleny (viz diskuse o rovnocennosti ve 3. kapitole). Instituce OVP byly zakládány v důsledku postupného přesouvání činností (nebo některých činností) z pracoviště do specializovaných institucí. Toto přesouvání bylo způsobeno strukturálními změnami: v 60. letech 20. století se projevovala tendence izolovat OVP od profesního života a integrovat ho do formálního systému 4 ; změny v řízení lidských zdrojů v 80. letech tento trend zpomalily, nebo dokonce zvrátily. Lidé nyní cítí, že spojení mezi OVP a světem práce musí být znovu ustaveno a zintenzívněno a že je třeba rozvíjet učící se organizace, v nichž se produkce kombinuje s učením. OVP mají složitá spojení s ekonomikou, trhem práce a systémem zaměstnanosti. Pro jejich roztříštěnou strukturu a mnoho zvláštností je koordinace obtížná Řízení a koordinace trendy v politice Jak již bylo uvedeno, OVP byly původně nedílnou součástí trhu práce, zatímco za dva další pilíře vzdělávacího systému (všeobecné a vysokoškolské vzdělávání) zodpovídal veřejný sektor. Relativně složitý institucionální rámec OVP se v jednotlivých zemích liší. První výzkumná zpráva načrtla typologii systémů OVP podle hlavní metody regulace: státní, korporativní nebo tržní. Tyto tři mechanismy lze nalézt ve všech členských státech, ačkoliv se jejich relativní význam liší. Z hlediska metod a koordinace vzdělávání a zaměstnanosti a řízení (převážně školského) systému OVP lze v Evropě rozlišit období: (a) v podstatě státní řízení OVP (50. a 60. léta); 7. postupné uvědomování si limitů státního řízení (70. léta); krize sociálního státu a zavádění tržních mechanismů (80. léta); (a) uvědomování si nedostatků trhu, hledání optimální kombinace těchto dvou mechanismů a používání alternativních řídicích metod (90. léta). 4 Tento trend není ve všech zemích stejně markantní. Celostátní směrnice a standardy však byly zavedeny i v zemích, kde podniky prostřednictvím učňovství hrají v systémech OVP důležitou roli. Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002 3\n4 Rámeček 1.1: Řízení učňovství Koch a Reuling (1998) prezentují třetí druh regulace, který je charakteristickým rysem duálního systému: korporativní řízení. Lassnigg (2000) popisuje učňovský systém německy mluvících zemí jako paradigma pro OVP. Tato struktura, která ilustruje metody, s jejichž pomocí fungují alternativní mechanismy, kombinuje několik prvků: trh, který určuje alokaci učňovství a umisťování do praktické přípravy; stát, který stanovuje podmínky, za kterých má učňovství fungovat, a zajišťuje přípravu probíhající ve školách; autoregulaci korporativního typu prováděnou různými zájmovými skupinami (zaměstnavatelé, odborové svazy); profesní mechanismy fungující prostřednictvím profesních skupin Státní řízení Od 50. do 70. let vzrůstaly výsady státu v oblasti školní profesní přípravy (zestátnění a právní úprava). Odpovědnost za vyrovnávání nabídky a poptávky a za organizaci profesní přípravy převzaly státní úřady. Řízení nabídky OVP pouze samotným státem mělo svá omezení, jak dosvědčují metody plánování pracovních sil. Paradigma plánování, které bylo hlavní strategií 50. a 60. let v oblasti vzdělávání (zejména ve Francii), bylo rozšířeno na spojení mezi profesní přípravou a zaměstnaností. V té době panovala jen malá důvěra v řízení poptávkou vedeným trhem, a proto se státní usměrňování rozšířilo na trh práce. Tato strategie se ukázala být do určité míry chybná, protože znamenala riziko nedostačujících prognóz potřeb trhu práce. Ve srovnání s rychlými změnami v poptávce po kvalifikacích trvalo vytváření kvalifikací ve vzdělávacím systému příliš dlouhou dobu. Nyní se uznává, že systémy OVP nemohou být řízeny pouze státem, který za určitou hranicí nemůže předvídat změny v poptávce Zavedení hlediska trhu Od poloviny 70. let vzrůstala kritika státního řízení OVP. V průběhu krize sociálního státu v 80. letech se zdálo, že tržní mechanismus nabízí reálnou alternativu státního řízení. Politika řízení se proto přesunula k řízení usměrňovanému poptávkou. V mnoha zemích politici přijali tyto principy: decentralizace, deregulace a delegování pravomoci (OECD, 1996). Jedním z klíčových aspektů tohoto procesu byl vývoj státní zodpovědnosti za vzdělávání. Byly vytvořeny kvazi-trhy, které měly tendenci rušit pevné vazby mezi zákazníky a poskytovateli a zavést koncept volby a tedy konkurence do vzdělávací nabídky (Levacic, 1995). Řízení vzdělávacích systémů výhradně tržními mechanismy má však také omezení: selhání trhu: stát musel zasahovat, jakmile se distribuční úloha trhu prokázala jako nedostatečná; trh nemohl zaručit některé sociální aspekty vzdělávání (snížení účinků selekce a sociálních nerovností, používání přístupu zaměřeného do budoucnosti spíše než krátkodobého), i když stát poskytl subvence a informace. Proto dichotomie mezi trhem a státem dlouho byla (a často stále ještě je) chápána jako jádro debaty týkající se žádoucích způsobů fungování systémů OVP. Do určité míry tkví toto napětí v povaze OVP, jejichž úlohou je uspokojovat ekonomické zájmy a zároveň ochraňovat zájmy sociální Hledání kompromisů a alternativních metod Kombinované účinky hospodářské recese a cenových tlaků, rostoucích kohort mladých lidí a stále rychlejších změn v poptávce po vzdělávání narušovaly fungování jak plánovacích systémů (technokratického plánování a přístupů adekvacionistů ), tak tržních mechanismů (seberegulujících a schopných nalézt rychlou shodu mezi nabídkou a poptávkou), které 4 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n5 nemohou nadále hrát roli koordinátora systému profesní přípravy. Bylo třeba nalézt doplňkové řešení, například korporativistické usměrňování nebo decentralizaci. Volná hra tržních sil musí být usměrňována veřejnými pravidly, aby se zaručila sociálně žádoucí i do budoucnosti orientovaná nabídka profesní přípravy a zmírnily se nechtěné účinky selekce (Tessaring, 1998). Státy se musely přizpůsobit a vykonávat funkci evaluace, která je založena více na vedení a manažerských metodách než na tradičních demokratických strukturách. Whitty a kol. (1998) zaznamenává vznik kombinace evaluujícího státu a kvazi-trhů v pěti zemích (Anglie a Wales, USA, Austrálie, Nový Zéland a Švédsko). Dynamika proto spočívá v nalezení nejlepšího možného kompromisu mezi managementem trhu a státu. Hlavním aspektem koordinace je najít rovnováhu různých a konfliktních zájmů mezi selháním trhu a selháním státu. Zdá se však, že je možné dojít dále než k dvěma výše zmíněným metodám. Teorie organizace odkazuje na dva další mechanismy: sítě a korporativní sdružení. Ty nemusejí nutně nahradit dva výše uvedené mechanismy, mohou však hrát v usměrňování stejně důležitou roli Alternativní řízení a koordinační orgány Lassnigg (2000) ve snaze identifikovat alternativní řídicí mechanismy rozeznává několik koordinačních procesů závisejících na: typu aktéra; sektoru; úrovni společnosti. Také navrhuje: určit, jaké jsou úkoly koordinace a řízení; identifikovat možné interakce a mechanismy. Obrázek 1.1 popisuje typy organizace, v nichž dochází ke koordinaci, a různá potenciální spojení mezi nimi. Ukazuje různé typy aktérů, v různých systémech a na různých úrovních: individuální mikroúroveň, mezoúroveň (školy, podniky) a národních institucí a organizací. Na supra úrovni mohou také hrát roli různého významu další aktéři, např. veřejné úřady (legislativa, vláda, Evropská unie atd.) a instituce trhu práce, které poskytují spojení mezi oběma jeho póly. Obrázek 1.1: Stylizovaná koordinace aktérů a úkolů Systémy OVP Poptávka po Nabídka vzdělávání/ vzdělávání/ profesní přípravě profesní přípravy Makroúroveň (národní, regionální, místní) Mezoúroveň (organizační) Mikroúroveň (individuální) Pramen: Lassnigg, Nabídka kompetencí Trh práce Poptávka po kvalifikacích a kompetencích Legislativa, politické strany Aktéři ve vzdělávání/ profesní přípravě Aktéři na trhu práce Sdružení studentů/ Správa Organizace rodičů Sdružení učitelů/ zaměstnanců Zástupci studentů/ rodičů Jednotlivé domácnosti instruktorů Poskytovatelé vzdělávání/ profesní přípravy Učitelé, instruktoři atd. Zástupci zaměstnanců Jednotliví zaměstnanci Organizace zaměstnavatelů Podniky Jednotliví zaměstnavatelé Obrázek 1.2 navazuje na předcházející obrázek a analyzuje koordinační a řídicí úkoly podle nabídky profesní přípravy a poptávky po ní, podle kompetencí a kvalifikací a podle vyučovacích a učebních procesů. U každé kategorie ukazuje možnosti volby politiky, která může mít dopad na systémy odborného vzdělávání a přípravy. Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002 5\n6 Obrázek 1.2: Koordinační úkoly a hlavní možnosti volby politiky Koordinační úkoly Kvantitativní Kvalitativní - Utváření učebního prostředí Koordinace mezi nabídkou vzdělávání a profesní přípravy a poptávkou po nich Početní rozdělování Definice profilů - stanovení počtu - složení kurikula - poskytování studijních míst - šířka hloubka - stanovení a výběr uchazečů - celkové linie studia - moduly Hlavní možnosti volby politiky Přístup sociální poptávky: kvantitativní (rozdělování), kvalitativní (přizpůsobení) Podporování tržních sil ve vztahu k rozdělování (poukazy na vzdělávání), výběr/ pomoc (náklady, stimulující opatření), informace (signály, výsledky zkoušek) Poradenství Přijímací zkoušky/hodnocení Koordinace vyučovacích/učebních procesů - Řízení žáků/studentů Výběr, udržování v průběhu vyučovacích a učebních procesů - Řízení personálu Pracovní náplň Pracovní podmínky Platové zařazení - Řízení zdrojů Přidělování zdrojů podle počtu studijních míst, která jsou k dispozici Výběr/rozdělování míst učení Celková politika Přeměna potenciálu v kompetence Předběžné podmínky (vzdělání atd.) Dělba práce mezi odborníky Postup, další vzdělávání, kariéra Normy pro využívání zdrojů podle počtu studijních míst, která jsou k dispozici Navrhování/využívání učebního prostředí Hlavní možnosti volby politiky Standardy a hodnocení Nové metody vyučování/učení (vyučování učení) Nové technologie ve vyučování a učení Integrace formálního a neformálního učení, učení na pracovišti Profesní politika, změny pracovních podmínek a dělby práce ve vzdělávacích zařízeních, další vzdělávání Standardy související se vstupními veličinami Nové metody přidělování zdrojů (odvody, fondy na vzdělávání) Nové metody organizace/řízení (celková kvalita atd.) Koordinace nabídky kompetencí a kvalifikací a poptávky po nich Numerická alokace Přechod ze vzdělávacího systému do pracovního života Určování posudků ve vztahu ke struktuře trhu práce Vztah mezi dosaženou úrovní a posudky Formulace kvalifikační profilů pro pracovní život Hlavní možnosti volby politiky Hodnocení založené na kompetencích, vytváření posudků nezávislých na určitém typu studia Kombinace vzdělávání a práce (učňovství, rozvoj lidských zdrojů) Partnerství vzdělávání/profesní přípravy a podniků Začlenění zástupců světa práce do řídících výborů Zavedení mechanismů pro anticipaci vývoje a změn v poptávce po kvalifikacích Politika k usnadnění přechodu Rozvoj vědomostní základny, výzkum a vývoj v oblasti vzdělávání Celkové změny v metodách řízení Politika celoživotního učení Politika vzdělávání a profesní přípravy jako složka politiky inovací Vztahy ve světě práce (úloha sociálních partnerů) Vztah mzda-práce, vztah kvalifikace-práce Pramen: Lassnigg, Na několika úrovních existují různé potenciální oblasti zásahů zlepšujících koordinaci systémů. Mezi těmito úrovněmi a v rámci každé z nich je mnoho koordinačních spojení. 6 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n7 Řízení prováděné státem prostřednictvím centralizované hierarchie a centralizovaného plánování, obecně působí na nabídku vzdělávání. Tržní regulace vedená poptávkou je založena na zpětné vazbě a individuální kompenzaci. Trh vzdělávání a trh práce jsou proto vzájemně závislé. Profesní sdružení poskytují koordinaci prostřednictvím vztahů mezi aktéry s podobnými zájmy. Klíčovým prvkem je zde konsensus dosažený vyjednáváním. Sdružení zaměstnavatelů, odborové svazy, sdružení učitelů a rodičů atd. tak vytvářejí most mezi úrovní mezo a makro mezi vzdělávací nabídkou a poptávkou v systému odborného vzdělávání a přípravy a mezi nabídkou kvalifikací a poptávkou po nich na trhu práce. Sítě pomáhají udržovat přímá, avšak neformální spojení mezi různými aktéry. Pro to, aby síť mohla fungovat jako koordinační orgán, není důležitý finanční zájem nebo formální autorita, ale ovzduší důvěry mezi aktéry. Oba nejběžnější řídicí mechanismy mají svá zřejmá omezení, a proto je rozumné zkoumat potenciál těch druhých Hlavní politické dimenze a možnosti řízení systémů Po diskusi o koordinačních mechanismech budeme nyní zkoumat úrovně, které mohou poskytnout základ pro řídící politiku a strategii: rozdělení rozhodovacích pravomocí mezi organizace spojující různé aktéry na různých úrovních; cesty vzdělávání a profesní přípravy, jejich rozdělení do jednotek a možné způsoby, jimiž tyto cesty mohou být strukturovány; procesy vyučování a učení Rozdělení pravomocí Jak již bylo řečeno, koncept řízení se vyvíjí v prostoru mezi selháním státu a trhu. Je možné stanovit struktury, které aktérům (poskytovatelům vzdělávání) umožňují přijmout metody chování více přizpůsobené poptávce. Tyto metody mohou být vytvářeny novým rozdělením pravomocí (decentralizací rozhodování, dalším zapojením sociálních partnerů atd.). Cílem je blíže naslouchat poptávce od spotřebitelů (jednotlivců nebo politiků) a ponechávat větší prostor pro jejich vyjádření. Inovativní koncepty v oblasti řízení systémů jsou v současné době založeny na přístupech veřejné možnosti volby. Pravidlo je jednoduché: žádná poptávka, žádné vzdělávání. Jinými slovy, poptávka po vzdělávání musí být pečlivě monitorována a všechno, co odpovídá jasně definovaným požadavkům, musí být nabídnuto. Nic víc, nic míň (de Moura Castro, 1995). Problémem je proto vytvoření řídicích struktur, které nejen dovolí zaměstnavatelům vykonávat vliv, ale také umožní evaluaci poptávky jednotlivce a trhu práce. Musí proto být splněny tři podmínky: (a) zaměstnavatelé musí být schopni vykonávat skutečný vliv prostřednictvím řídicích orgánů, které zároveň nabízejí dostatečný prostor pro vyvážení zájmů všech zúčastněných (zájmů zaměstnavatelů versus zájmů jednotlivců: produktivity versus zaměstnatelnosti); (b) vzdělávacím institucím musí být stanoveny mechanismy pro zpětnou vazbu, evaluaci a plánování s ohledem na poptávku trhu práce; (c) musí být vypracována spojení pro praktickou spolupráci, která by více přiblížila systémy vzdělávání a zaměstnanosti. Tento přístup pravděpodobně příliš zjednodušuje mnohé aspekty koordinace vzdělávání a zaměstnanosti a podřizuje dynamiku a směr změn výběru a preferencím zákazníků. Odborníci ve vzdělávání a profesní přípravě musí být schopni se přizpůsobit a používat tržní strategie. Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002 7\n8 Struktury vzdělávacích cest Organizace cest vzdělávání a profesní přípravy může působit jako nástroj pro řízení vzdělávací nabídky (např. pomocí diverzifikace výstupů ze vzdělávacího systému) a prostředek, jak učinit systém OVP citlivější vůči poptávce. Lze rozlišit čtyři dimenze, odpovídající různým možnostem volby politiky: (a) konceptualizace cílových složek kvalifikace a obsahu vzdělávání (tradiční oddělení všeobecně vzdělávacích předmětů nebo holističtější přístup usnadňující přenos základní dovednosti, klíčové kvalifikace atd.); (b) rozdělení všeobecných a specifických aspektů kvalifikace: oddělení nebo integrace; (c) výběr delších a složitějších možností profesní přípravy nebo její rozdělení do flexibilnějších a modulárních systémů; (d) vztah mezi vzdělávacími procesy (kurikula) a certifikáty: společné nebo oddělené plánování, typy standardů, na nichž jsou kvalifikace založeny Procesy vyučování a učení Procesy vyučování a učení jsou převážně určovány profilem vzdělavatelů, rozdělením a charakterem učebních míst a mírou, do níž učení bere v úvahu kontext. Při plánovaném řízení se za prioritní považují čtyři dimenze: (a) profesionalizace učitelů a instruktorů; (b) dělba práce mezi odbornými profily ve vzdělávacím sektoru; (c) typy, organizace a charakter školního prostředí a prostředí praktické simulace; (d) učební místa nebo rozvoj učících se organizací jako alternativy k dichotomii škola - podnik Politika přesahující dichotomii trh - stát Nyní budeme zkoumat některé praktické přístupy a reformy z nedávné doby, které přesahují konvenční řídicí mechanismy. Tento popis nebude vyčerpávající, ale pouze ilustrativní. Je třeba poznamenat, že jednotlivé strategie byly vybrány na základě možnosti zapojit odborníky z oblasti vzdělávání a profesní přípravy do řízení a koordinace systémů (viz 5. kapitola). (a) Strategie komplexní reformy systému odborného vzdělávání a přípravy (Finsko, Španělsko) Tato politika přináší mnohé změny na různých úrovních, které ovlivňují struktury financování a řízení, uspořádání a úroveň vzdělávacích tras, kurikulí a závěrečných zkoušek, spojení s praxí atd. To dává vzdělávacím systémům novou formu a také reorganizuje spojení mezi aktéry a různými kategoriemi odborníků v oblasti vzdělávání a profesní přípravy. Mnoho z těchto spojení je však implicitních a neplánovaných, a jsou hlavně výsledkem iniciativ přijatých aktéry mimo vzdělávací sektor. (b) Komplexně koordinované systémy Znovu je objevován systém učňovství (mnohé země se mu pokoušejí vdechnout nový život Německo, Rakousko a v menší míře Dánsko, ale také Francie, Nizozemsko a Spojené království). Jeho složitost je však často podceňována. Tato cesta vyžaduje spolupráci mezi různými sociálními systémy s různými institucionálními kulturami a metodami. V učňovství jde institucionalizace ruku v ruce s mechanismy kooperativní koordinace založené na dialogu mezi sociálními partnery (koordinace prostřednictvím asociace) a státem (právní úprava a hierarchie). K řízení také dochází na různých úrovních, např. národní standardy, decentralizace do regionů. Životaschopnost systému závisí do značné míry na důvěře mezi zúčastněnými aktéry. 8 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n9 Dalším rysem učňovství je, že je součástí formálního vzdělávacího systému, zatímco profesní příprava a výběr jsou organizovány v podniku. Klíčová řídící rozhodnutí jsou proto přijímána podnikem s použitím přístupu založeného na trhu, navzdory skutečnosti, že praxe je zakořeněna v poměrně striktním regulovaném systému řízeném společně profesními sdruženími a veřejnými úřady. (c) Zavádění nových holistických řídicích systémů v tradičním prostředí: rakouské vysoké odborné školy Reforma vysokých odborných škol v Rakousku ukazuje, že řídicí systém, který se odchyluje od tradiční organizace vzdělávacího sektoru a který se stává novým sektorem profesní přípravy, může poskytovat podnět pro systém jako celek, dávající vzniknout nové dělbě práce mezi aktéry systému a novým funkcím. (d) Odvětvová organizace řízení a OVP (Nizozemsko, Finsko, Německo) Regulace je spíše v rukou odvětvových organizací, než aby se odehrávala prostřednictvím postupné kombinace státního řízení a paralelních tržních mechanismů. Odvětvové organizace sdružují sociální partnery, profesní organizace a zástupce státu. Tento typ řízení prostřednictvím rozvíjení odvětvově specifické vědomostní základny přispívá ke zlepšení obsahu profesní přípravy a k zapojení různých aktérů. (e) Modulární vzdělávání: reformy vzdělávání ve Španělsku, v Dánsku, ve Spojeném království a ve Švýcarsku Vytvoření modulárních vzdělávacích systémů nebo profesních kvalifikačních profilů zvyšuje počet možností volby a vede k novému rozdělení řídicích funkcí. Vzdělávání se tak stává přístupnější; avšak tato (de)strukturalizace systému může znesnadnit realizaci vzdělávání jako celku, protože tento typ reformy vyžaduje větší úsilí při koordinaci jednotlivých složek. Tyto reformy poskytují silný stimul poradenství. (f) Kvalifikace založené na kompetencích: NVQ v Anglii a SVQ ve Skotsku Tento systém umožňuje poskytovat trhu práce nejlepší možné signály tím, že se zaměřuje na výstupy ze vzdělávacího sektoru. Přeformulování kvalifikací na kompetence vytváří nový systém odbornosti. To je snad cesta ke konstruktivističtějšímu přístupu k vědomostem a učení ve srovnání s naturalistickou signální funkcí profesního systému. (g) Politika zaměřující se na přechod mezi vzdělávacím systémem a trhem práce Aktivní opatření, která zavedla většina členských států, aby pomohly mladým lidem opustit vzdělávací systém a vstoupit na trh práce, patří jako do politiky trhu práce, tak do politiky vzdělávání. Nedávno se objevily snahy lépe koordinovat tato opatření, a proto přistoupit ke spolupráci mezi různými aktéry (např. ministerstvy školství a práce). Tato interakce je nezbytná pro to, aby byla opatření efektivnější. (h) Zpětná vazba z anticipace změn a inovací v systému zaměstnanosti: preventivní projekty a iniciativy Evropského sociálního fondu Tradiční výzkumné metody zjišťování a projektování změn v poptávce po kvalifikacích jsou v současné době nahrazovány novými. Tyto nové přístupy by měly poskytovat zpětnou vazbu, která může být vložena do interaktivních konzultačních systémů fungujících mezi různými aktéry trhu práce, vzdělávacího systému a vlády. Tímto způsobem jsou do praxe zabudovány především kvantitativně orientované výzkumné modely a zároveň jsou zakládány systémy pro vytváření a výměnu kvalitativnějších vědomostí. Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002 9\n10 (i) Snahy rozvíjet formální vědomostní základ ve vzdělávacích sférách V OVP mají vědomosti u různých kategorií odborníků často převážně neformální povahu. Vytváření vědomostního základu potřebného k rozvíjení alternativních řídicích a koordinačních modelů vyžaduje formalizovat tyto vědomosti. O to se pokoušejí v Nizozemsku vytvářením ústavů, které mají různé funkce: výzkum, vývoj kurikula, testování a tvorba testů atd. (j) Alternativní finanční strategie (kolektivní fondy a poukazy na vzdělávání) Strategie financování mají velký vliv na řídicí a koordinační mechanismy. Zavádění tržních mechanismů do rozpočtu tradičně přidělovaného státem povzbuzuje tržní strategie. Rozvržení nákladů prostřednictvím fondu na profesní přípravu je alternativou, která vyžaduje kooperativní interakci a rozhodování. Poukázky na vzdělávání mají sklon vést ke kvazi-trhu. (k) Strategie pro rozvíjení celoživotního vzdělávání Tyto strategie vyžadují koordinaci různých částí vzdělávacího systému a vytváření spojení a mostů. Mnohé země začínají tyto strategie zavádět (nebo alespoň některé z jejich aspektů). 2. Financování profesní přípravy 2.1. Úvod Obrázek zde načrtnutý nezahrnuje všechny evropské země. Při výběru byla použita pragmatická kritéria. Závěry byly utvořeny na základě podrobné analýzy systémů financování, kterou provedl CEDEFOP. Byly studovány systémy Rakouska, Dánska, Francie, Finska, Nizozemska, Švédska, Spojeného království, Španělska a Německa. Vzhledem k sestavě analyzovaných zemí (severské země byly zastoupeny mnohem silněji než jižní státy) ovšem nelze předpokládat, že závěry bude možné aplikovat na všechny země. Je rovněž třeba mít na mysli, že mezinárodní srovnávací studie, zvláště pokud jde o aspekty spojené s financováním, vyvolávají určité problémy: použitá terminologie a kategorie se mohou v jednotlivých zemích lišit, protože se sledují různé cíle, data jsou shromažďována různými způsoby a s použitím různých definic; v datech všech evropských zemí existují velké mezery a je k dispozici málo údajů o výsledcích evaluace nově realizované politiky. Z těchto důvodů budeme zkoumat trendy, které jsou zjevné ve všech národních kontextech bez přímého srovnávání. Je nezbytné popsat kontext, v němž se finanční reformy odehrávají. V posledních letech uplatňovaná politika pomohla zvýšit počet účastníků profesní přípravy. To naopak vedlo k rostoucím tlakům na veřejné rozpočty (které mají také nést náklady celkových ekonomických změn a vyrovnávat se s fenoménem stárnutí populace) v důsledku kombinovaného vlivu snížených daňových příjmů a zvýšených výdajů odváděných do sociálního zabezpečení a podpor v nezaměstnanosti. Ačkoliv je rozvoj celoživotního učení v centru politických debat, nezdá se, že by vlády byly v takovém postavení, aby si mohly dovolit další výdaje (OECD, 1996, 1998). Politické diskuse o financování OVP se proto soustřeďují na tři témata: (a) jak zvýšit podíl soukromých investic; (b) jak učinit OVP efektivnější; (c) jak zajistit spravedlivou distribuci profesní přípravy. Budeme zkoumat, jak by některé inovace mohly pomoci při dosahování těchto cílů v různých druzích profesní přípravy. 10 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n11 2.2. Počáteční odborné vzdělávání a příprava 5 Různé politické úvahy a trendy mají přímý vliv na financování počátečního OVP a na reformy, kterým je podrobeno. Pro rozvoj systémů počátečního OVP je typických několik všeobecných rysů: rozhodující političtí činitelé se pokoušejí zvýšit účast v postobligatorním vzdělávání; zvýšení nezaměstnanosti mezi mladými lidmi vede k tomu, že se pozornost soustřeďuje na ty, kdo opouštějí povinné vzdělávání s nízkou kvalifikací; v některých zemích byl obnoven zájem o učňovství a alternační vzdělávání (Francie, Nizozemsko, Švédsko, Spojené království); povinné vzdělávání se prodlužuje, v některých případech až do 18 let. Tento vývoj a jeho očekávaný sociální a ekonomický vliv napomáhá zvýšení vládních investic (alespoň v relativním smyslu) do vzdělávání a profesní přípravy. Zdroje, které jsou v současné době určeny pro OVP, jsou chráněny před rizikem transferu do jiných oblastí tím, že je jim přikládána vysoká politická priorita. Zvýšení reálných nákladů profesní přípravy a nepatrné vyhlídky na zvýšení rozpočtů vedou k hledání větší efektivnosti. Je nutné provést změny v metodách řízení a financování. Rámeček 1.3: Efektivnost Termín efektivnost obecně znamená schopnost osoby nebo organizace produkovat stanovený výsledek. Efektivnost vzdělávacího programu se vztahuje k poměru mezi dosaženými výsledky a zdroji, které byly investovány, aby se tyto výsledky vyprodukovaly Decentralizace mechanismů financování Nejvýznamnější změnou v organizaci počátečního OVP je tendence decentralizovat jeho řízení a financování. Cílem tohoto procesu je rozšířit investiční základnu počátečního OVP, učinit počáteční OVP citlivější k poptávce, přimět poskytovatele OVP, aby brali více v úvahu problémy nákladů a přesunout rozhodování na ty aktéry, kteří jsou nejlépe obeznámeni s místními podmínkami. Scénáře decentralizace mají tři formy: (a) převedení pravomocí na regiony a místní úroveň; (b) delegování aspektů rozhodovacích pravomocí a odpovědnosti (horizontálně a vertikálně) na různé sociální partnery; (c) delegování odpovědnosti na samotné vzdělávací instituce. Decentralizace a větší institucionální autonomie jdou často ruku v ruce s detailnějšími metodami kalkulace nákladů na jednotku a s rozvojem vztahu zákazník poskytovatel vzdělávání. Cílem takových opatření je učinit výdaje transparentnější a zlepšit metody jejich účtování. Dalším cílem je odměňovat efektivnost a kvalitu poskytovatelů vzdělávání. Země zkoumané v této kapitole mohou být rozděleny do skupin podle jejich institucionální a finanční struktury: (a) Centralizované systémy s určitým převedením pravomocí na regiony a sociální partnery (Francie a Rakousko) Ústřední vláda nadále hraje dominantní roli, převážně proto, že je přímo odpovědná za platy učitelů. Decentralizace je často používána ke zvýšení pravomoci regionů v oblasti daní a 5 Rozdíly mezi systémy a jejich důsledky z hlediska klasifikace dat zapříčinily různé překážky v tomto srovnávání: musely být zavedeny institucionální hranice (např. odstranění některých aspektů počátečního OVP z povinného vzdělávání); musely být vytvořeny širší a méně přesně definované kategorie; srovnávání musela být omezena na úrovně financování a důležitých trendů spíše v rámci zemí, než mezi jednotlivými zeměmi. Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/\n12 distribuce fondů. Sociální partneři jsou povzbuzováni k tomu, aby hráli svou roli v programech učňovství. (b) decentralizované systémy sociálního partnerství (Dánsko, Finsko, Švédsko, Německo a pokud jde o OVP ve školách Španělsko) Decentralizace je uskutečňována přenášením rozhodovacích pravomocí v oblasti financování na místní úřady. Cílem je podpořit racionální ekonomické přístupy a evaluaci nákladů, snížit objem centrálního rozpočtu a učinit vzdělávací nabídku přístupnější tím, že se přiblíží spotřebitelům. (c) Tržní systémy (Spojené království a v menší míře Nizozemsko) Administrativní a finanční řízení je delegováno na poskytovatele profesní přípravy. Centralizované řízení je však udržováno ve strategických otázkách, jako je stanovení standardů, vytváření systémů kvalifikací a celková distribuce zdrojů Zdroje financování Obecně mezi ně patří daně vybírané na národní, regionální a místní úrovni, dávky vybírané od zaměstnavatelů, evropské fondy a registrační poplatky placené jednotlivci. Ačkoliv příspěvek veřejných úřadů je zdaleka nejvyšší, příspěvek zaměstnavatelů může být podstatný v případě, že profesní příprava probíhá na pracovišti (Německo, Dánsko, Francie, Spojené království, Rakousko). Příspěvek Evropské unie se liší v závislosti na oprávněnosti získat speciální fondy (např. Evropský sociální fond podporuje země nebo regiony, které se potýkají s těžkostmi) Mechanismy distribuce zdrojů Tabulka 1.1 uvádí přehled mechanismů, jimiž jsou rozdělovány zdroje vzdělávacím institucím (školám a opatřením ve prospěch mladých lidí), představuje jejich hlavní rysy a poskytuje jejich evaluaci. S výjimkou modelu financování vztaženého ke vstupu, který je nejobvyklejší a velmi rozšířený, představují všechny modely pokusy použít, s různou mírou úspěšnosti, finanční mechanismy k regulování opatření a k dosažení vysoké úrovně efektivnosti, kvality a spravedlivosti. Na konci této kapitoly se pojednává o dvou inovacích ve financování profesní přípravy o financování založeném na výstupech a na poukázkách na vzdělávání. Navzdory některým inovacím je financování počátečního OVP i nadále převážně vztahováno ke vstupu. Avšak ve snaze snižovat náklady jsou zpřesňována kritéria a jsou používány složitější formy alokace Financování učňovství Učňovství je podřízeno různým pravidlům, protože v něm hrají hlavní roli zaměstnavatelé. Obecně platí, že stát přebírá plnou (nebo téměř plnou) odpovědnost za školní složky tohoto druhu profesní přípravy a zaměstnavatelé odpovídají za veškeré (nebo téměř všechny) praktické složky. Zaměstnavatelé mohou financovat učňovství přímo nebo prostřednictvím kolektivních fondů (Dánsko, Francie a Německo v menší míře: odvětvové fondy, kooperativní profesní příprava). Lze narýsovat dělicí čáru mezi dvěma druhy systému, v závislosti na relativní váze příspěvků poskytovaných státem a zaměstnavateli: buď většina příspěvků pochází od státu (Finsko, Nizozemsko a Švédsko), nebo vyšším podílem přispívají zaměstnavatelé (Rakousko, Francie, Německo a Dánsko). Žádný standardní systém financování však neexistuje. Každý model závisí na politických strukturách, tradicích, trhu práce a na specifických způsobech, jimiž se učňovství v každé jednotlivé zemi vyvíjelo ve srovnání s počátečním OVP. 12 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n13 Tabulka 1.1: Hlavní modely financování školního odborného vzdělávání a opatření pro mladé lidi Druh Charakteristika Evaluace Financování vztažené ke vstupu Smíšené modely financování vztaženého ke vstupu a výstupu Smluvní modely Modely poukázek na vzdělávání Pramen: Green a kol., Národní vzorce založené na počtu účastníků ve vztahu k nákladům na vzdělávání. Forma paušálního financování. O platech učitelů (běžně tvoří 80 % financování) nerozhodují instituce. Podíl financování skutečně delegovaného je dosti malý. Je to v současné době nejrozšířenější model ve srovnávaných zemích. Celý rozpočet je oficiálně delegován na instituci. Financování institucí je založeno na souboru vstupních a výstupních kritérií (v případě kolejí dalšího vzdělávání ve Spojeném království: počet studentů, školné, nabízené služby poradenství atd. udržení studentů a výsledky studia). Tento model je studován v několika zemích, nebyl však ještě aplikován ve větším rozsahu (má být zaveden v roce 2000 v ROC regionálních střediscích profesní přípravy v Nizozemsku). I když je to také model vstup/výstup, má podstatně více výstupních prvků než smíšený model. Zahrnuje vyjednávání smluv o výkonu. Byl použit ve Spojeném království pro projekty Youth Training a byl také vyzkoušen ve Spojených státech koncem 80. a začátkem 90. let. Studentům jsou nabídnuty poukázky, které mohou použít ke koupi vzdělávání a profesní přípravy. Přeměnou příjemce v kupujícího (spotřebitele) se má zvýšit individuální odpovědnost. Reálná hodnota poukázek je nominální, protože instituce jsou placeny na základě nákladů svých různých programů. Vyzkoušeno v projektech Youth Training na začátku 90. let. Vývoj citlivějších modelů založených na vstupu, než je financování řídící se podle předchozího roku, by měl poskytovatele vzdělávání přimět k tomu, aby věnovali více pozornosti nákladům, a měl by podporovat racionální ekonomické přístupy na místní úrovni. Tyto modely mají tendenci zvyšovat počet přijímaných spíše než kvalitu, zejména mají-li někteří poskytovatelé vzdělávání monopol. Ve smíšených modelech závisí alokace financí do určité míry na kritériích kvality (např. na poskytování počátečního poradenství nebo na udržení studentů ve studiu) a na výsledcích studia. V případě britského experimentu byl tento typ financování zpočátku interpretován jako model vstupu, který vedl ke zvýšení počtu přijímaných studentů, přičemž otázka kvality se objevila jen o několik let později. Hlavním cílem je snížit finanční náklady prostřednictvím výkonu studentů. Provedené experimenty ukazují, že modely, které jsou více směrovány k výstupům, mají škodlivé účinky (např. vybírání jen lepších studentů a podvodné činnosti ze strany poskytovatelů vzdělávání). Výzkum pilotních projektů kreditů na vzdělávání ve Spojeném království ukazuje, že poukázky nepovzbuzují studenty k tomu, aby se více zapojili do výběru studia a nezvyšují poptávku po profesní přípravě. Poukázky na vzdělávání jsou opět na programu nové labouristické vlády ve formě individuálních účtů na vzdělávání (individual learning accounts) tentokrát pro dospělé Budoucí trendy Nezdá se, že by mohlo dojít k významnému nárůstu účasti na profesní přípravě ve věkové skupině let, protože tato účast již je velmi vysoká (s výjimkou Spojeného království a Španělska, kde je účast v této věkové skupině podstatně nižší); náklady na počáteční OVP by se proto měly nivelizovat. Nárůst ostatních druhů veřejných výdajů však znamená, že rozpočty budou pravděpodobně ještě kráceny. Proto je tendence usilovat o hospodárnost (udržování nebo snižování nákladů) a efektivnost (zlepšování výsledků). To se odráží v reformách (založených na modelech, které v současnosti fungují ve studovaných zemích): Francie a Rakousko: zvýšená decentralizace; Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/\n14 Španělsko: pokračující decentralizace směrem k autonomním společenstvím, která dosud neměla pravomoci v oblasti vzdělávání nebo jeho financování; Dánsko, Německo, Finsko a Švédsko: větší decentralizace prostřednictvím zvýšené institucionální autonomie; v Německu se pravděpodobně zvýší význam kolektivních a zejména kooperativních fondů; Spojené království: trend k regionalizaci s obnoveným zájmem o veřejné plánování; Nizozemsko: zvýšená decentralizace a liberální orientace, priorita přikládaná řízení prostřednictvím financování vztaženému k výstupu Financování dalšího odborného vzdělávání a přípravy Zavádění politiky celoživotního učení zvyšuje úlohu dalšího OVP. Ve všech zkoumaných zemích se objem financování dalšího OVP zvyšuje a zdá se, že tento trend bude pokračovat (tabulka 1.2). Také se zdá, že individuální investice do vzdělávání byly v průběhu 90. let větší (ačkoliv tyto údaje neumožňují získat jasný a konzistentní obraz). Tabulka 1.2: Změny v úrovni financování dalšího OVP Komparativní finanční úroveň ( ) Země Období Individuální výdaje Veřejné výdaje Podnikové výdaje (1. rok = základ 100) (domácností) Rakousko Dánsko Anglie 1986/7-96/ Francie Finsko a) Španělsko b) Nizozemsko a) Na rozdíl od ostatních zemí indexovalo Finsko všechna údaje před rokem 1996 na úroveň roku b) Finanční částky založené na poplatcích za vzdělávání shromážděných od zaměstnavatelů a zaměstnanců, nezahrnující příspěvky EU. Pramen: Elson-Roger & Westphalen, To vyvolává některé otázky: Jak jsou distribuovány státní prostředky? Jak zlepšit efektivitu? Jak lze vytvářet další soukromé investice zejména od podniků, ale také od jednotlivců? Další OVP je v současné době směsicí vzdělávacích aktivit včetně: programů profesní přípravy nabízených veřejnými vzdělávacími zařízeními, která jsou převážně financována národními, regionálními a místními úřady, i když zaměstnavatelé a jednotlivci mohou přispívat na přímé a nepřímé náklady; programů profesní přípravy nabízených soukromými vzdělávacími zařízeními (včetně neziskových sdružení a nevládních organizací Rakousko, Švédsko), jejichž přímé a nepřímé náklady nesou podniky a jednotlivci, i když v některých případech mohou jednotlivci nebo podniky použít vládní fondy pro financování profesní přípravy; podnikové vzdělávání placené zaměstnavateli, kteří nesou většinu přímých a nepřímých nákladů; příležitostně mohou národní, regionální a místní úřady poskytnou dotace a jednotlivci mohou (přímo nebo nepřímo přispívat na náklady) Zdroje a mechanismy financování Další OVP má šest potenciálních zdrojů financování: (a) Evropskou unii; (b) daně vybírané celostátně; (c) daně vybírané regionálně nebo lokálně; (d) soukromé podniky; (e) vzdělávací fondy, do nichž jsou odváděny poplatky; (f) jednotlivce. 14 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n15 V současné době nesou přímé náklady dalšího OVP převážně podniky. V důsledku rostoucího tlaku na veřejné finance si veřejné úřady přejí, aby podniky nadále investovaly do profesní přípravy a dokonce zvýšily své investice. Rovněž by chtěly, aby lidé vynakládali na vzdělávání své vlastní prostředky (OECD, 1998). Podle Greena a kol. (2000) závisí použitý finanční mechanismus na regulačním systému, kterému je dávána přednost: státem řízená regulace; regulace sociálního partnerství nebo poptávkou vedená tržní regulace. Tyto tři mechanismy tvoří kontinuum. Všechny tři lze nalézt ve zkoumaných zemích, i když je jim dávána různá priorita Státem řízená regulace Státní legislativa a metody plánování jsou použity k regulaci nabídky a financování. Všechny členské státy používají tento mechanismus, aby garantovaly, že určité skupiny populace budou mít přístup k dalšímu OVP, a tím zaručily, že vzdělávání je distribuováno sociálně přijatelným způsobem. Tento typ regulace má tři hlavní výhody: (a) jednodušší plánování celostátní profesní přípravy a kvalifikačních potřeb; (b) lepší centralizovaná kontrola kvality nabídky; (c) strategický dohled nad distribucí nabídky. Tyto tři výhody umožňují zajistit, že příležitosti ke vzdělávání jsou distribuovány nejlepším možným způsobem. Tento typ regulace má však určité nevýhody: nedostatek flexibility a tím schopnosti reagovat na poptávku a individuální potřeby a podstatné účinky tzv. mrtvé váhy Regulace sociálního partnerství Odvětvové dohody mezi sociálními partnery jsou používány k regulaci poptávky po vzdělávání. V některých zemích je část podnikových investic získávána shromažďováním poplatků nebo prostřednictvím kolektivních smluv. Shromážděné fondy mohou být absorbovány do veřejných výdajů nebo spravovány odděleně sociálními partnery. V některých případech se tento systém neodlišuje od předchozího, protože stát iniciuje a formalizuje financování ze strany sociálních partnerů (Francie, Dánsko). V některých zemích se tento mechanismus uplatňuje jen v několika odvětvích (Irsko, Nizozemsko, Německo a v omezené míře Spojené království). Hlavní výhodou tohoto systému je, že vyvažuje selhání trhu, která mohou odrazovat jednotlivce a podniky od investic do vzdělávání. Tento systém umožňuje vytvářet silná a transparentní spojení mezi přijímáním pracovníků, jejich povyšováním, placením a vzděláváním; tato spojení stimulují poptávku. Teoreticky posiluje lepší distribuci nabídky vzdělávání, včetně odvětví, která jsou v recesi, tím, že přijímá příspěvky z obou stran a vytváří kolektivní fondy. Také umožňuje plánovat profesní přípravu (jako ve Francii, kde musí být plány profesní přípravy vypracovány dříve, než mohou být přiděleny dotace). Tento systém však není populární mezi zaměstnavateli. Ve Francii je pociťován jako příliš byrokratický. Také se zdá, že pracuje proti malým a středním podnikům a že produkuje profesní přípravu, která není dostatečně kvalitní; zdá se, že vzdělávací politika se řídí spíše sumou peněz, která může být utracena, než aby byla založena na analýze potřeb. Například ve Francii však tento systém přiměl podniky, aby podstatně investovaly do profesní přípravy. Investice jsou v současné době vyšší než příspěvky stanovené zákonem. Také v Nizozemsku a Dánsku mělo vytvoření kolektivních fondů na financování profesní přípravy za následek zvýšení investic. Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/\n16 Regulace poptávkou Tento systém je založen na dobrovolném jednání podniků a jednotlivců. Může být podporován pasivními opatřeními, např. osvobozením od daní, a aktivními opatřeními: studijním volnem (např. Francie, Španělsko, Německo, Dánsko), stipendii, poukázkami na vzdělávání (např. Belgie), individuálními účty na vzdělávání (Spojené království). Aktivní opatření mohou být financována národními, regionálními a místními úřady nebo sociálními partnery (včetně podniků). Regulace poptávkou má čtyři potenciální výhody: (a) uspokojuje přímé potřeby zaměstnavatelů a pracovníků, jakmile vzniknou; (b) nevytváří účinek mrtvé váhy ; (c) je flexibilnější; (d) v důsledku těchto tří výše uvedených výhod je potenciálně efektivnější. Nelze však přehlížet negativní účinky regulace poptávkou. Tento systém, který je založen zcela na jednotlivcích a zaměstnavatelích, dělá málo pro zabezpečování národních zájmů z hlediska rozvoje kvalifikací a konkurenceschopnosti, nebo vytváření a podpory sociálně žádoucích vzdělávacích iniciativ (které nyní nemohou být poskytovány samotným počátečním OVP). Jednotlivci mají obvykle tendenci investovat do dalšího OVP méně, než by měli, protože je pro ně obtížné uvědomit si jeho hodnotu a užitečnost a mohou mít nesnáze s financováním. Zaměstnavatelé mají podobné problémy: je pro ně těžké definovat, jaké kvalifikace jsou potřebné, a obávají se, že by nemuseli mít z profesní přípravy prospěch (např. musí-li být pracovníci dočasně vysazeni z práce nebo je přetáhne jiný podnik). Poptávku po vzdělávání nelze plánovat, je ovlivňována kolísáním ekonomiky a nemůže zaručovat kvalitu a spravedlivost. Tento mechanismus nutí odborníky ve vzdělávání a profesní přípravě, aby přizpůsobili své praktiky a používali tržní strategie. Regulace poptávkou, na kterou evropské země pohlížejí s rostoucím zájmem, je však faktorem, který bude velmi pravděpodobně stimulovat soukromé investování do dalšího OVP. Nevýhody tohoto druhu regulace ukazují, že regulace prostřednictvím sociálních partnerů s využitím příspěvkových fondů je lepší možnost. Avšak alokování veřejných fondů podnikům a jednotlivcům (aktivní opatření, např. distribuce poukázek na vzdělávání) umožňuje odstranit některé nedostatky regulace poptávkou Distribuce prostředků poskytovatelům vzdělávání, zaměstnavatelům a jednotlivcům Způsob, jímž jsou distribuovány prostředky, pochopitelně závisí na zdroji financování dalšího OVP a na existenci dohod mezi sociálními partnery Distribuce poskytovatelům vzdělávání Existují tři hlavní mechanismy: (a) paušální financování na základě údajů z předcházejících let (např. Švédsko); (b) přidělování na hlavu, které vychází z počtu řádných studentů (např. Dánsko, Finsko); (c) přidělování na hlavu založené na počtu řádných studentů, které využívá i výkonnostní kritéria (např. Spojené království) Distribuce zaměstnavatelům Distribuce má tři hlavní formy, z nichž první dvě mohou být použity v zemích, kde je regulace dosahováno dohodami mezi sociálními partnery: (a) distribuce kolektivních fondů na základě počtu studijních dnů přidělených každému pracovníkovi; (b) distribuce kolektivních fondů v souladu s plánem vzdělávání; (c) cílené státní dotace, osvobození od daní a jiné úlevy. 16 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n17 Distribuce jednotlivcům Individuální financování může mít dvě formy: (a) cílená alokace ve formě daňových úlev, půjček udělovaných na požádání a hrazení výloh; (b) alokace paušální částky (individuální učební účty) nebo poukázek na vzdělávání, které mají být použity k placení programů profesní přípravy (experimentální ověřování se plánuje ve Spojeném království, Francii, Rakousku, USA, Belgii a ve Švédsku) Vyhlídky Růst objemu a rozsahu dalšího OVP a zavedení celoživotního učení bude vyžadovat zvýšení soukromého investování. Bude proto třeba zavést mechanismy, které by zajistily, že vzdělávací příležitosti a prostředky budou spravedlivě rozdělovány mezi podniky (zvláště malé a střední), odvětví a jednotlivce, a zároveň zajistit, aby se financování vztahovalo k výstupu a aby mezi poskytovateli vzdělávání byla konkurence Financování OVP pro nezaměstnané Projekty OVP pro nezaměstnané mají zvýšit úroveň jejich kvalifikace nebo specifických dovedností tak, aby mohli znovu vstoupit na trh práce. Cílové skupiny pro tento druh profesní přípravy se v jednotlivých zemích liší. Budeme se zabývat těmito aktivními opatřeními: programy profesní přípravy, přípravou a opatřeními, které pomáhají lidem získat praxi na pracovišti, vytvářením pracovních míst (včetně speciálních pracovních smluv) a jinými metodami podpory (poradenství, hodnocení atd.). V 90. letech byla pasivní opatření (placení podpory v nezaměstnanosti) doplněna aktivními opatřeními. Tato změna měla pochopitelně vliv na distribuci prostředků. Ve většině zemí byly připraveny cílené programy, včetně různých modelů profesní přípravy. Vzrůstalo povědomí o různorodosti potřeb, např. Spojené království New Deal (Zpravodaj č. 7-8/98), Francie TRACE, Dánsko. Úspěch těchto programů však závisel na vyšších investicích. Lze rozlišit čtyři různé aspekty financování profesní přípravy pro nezaměstnané: jeho úroveň, zdroje, strukturu a distribuci. Tabulka 1.3: Podíl z celkových výdajů na OVP alokovaných na přípravu nezaměstnaných Rakousko 9,1 9,1 9,8 Dánsko 17,8 24,3 22,8 Finsko 11,7 11,1 16,0 Francie 9,8 11,4 12,9 Nizozemsko 7,3 10,2 8,3 Švédsko 9,4 Spojené království 38,7 21,1 16,3 Pozn.: Údaje u Dánska platí pro roky 1985, 1990 a Pramen: Green a kol., (a) Existuje vztah, v některých případech nepřímý, mezi změnami v míře nezaměstnanosti a úrovní financování. Také další faktory mohou mít vliv na výdaje. Klesající nezaměstnanost může v některých případech vyžadovat zvýšení vzdělávacího úsilí u lidí, kteří zůstali nezaměstnaní (Dánsko). Úroveň financování tohoto druhu programu závisí pře-vážně na tom, do jaké míry veřejné úřady chtějí bojovat s nezaměstnaností (a tím se sociálním vylučováním, jako ve Francii a Finsku). Činnost EU může také určovat úrovně financování (Španělsko). Podíl výdajů na OVP určený pro nezaměstnané se obecně zvyšuje (tabulka 1.3). (b) Všichni souhlasí s tím, že vzdělávání nezaměstnaných musí být financováno hlavně z veřejných fondů. Možnými zdroji financování jsou: národní nebo regionální daně, pojišťovací fondy pro případ nezaměstnanosti, příspěvky ze soukromých podniků a z domácností, příspěvky od sociálních partnerů a další veřejných úřadů a subvence EU. V Dánsku a ve Francii hraje soukromý sektor ve financování nepřímou roli placením služeb poskytovaných nezaměstnanými lidmi umístěnými v podniku. Ve Finsku nese 50 % nákladů některých vzdělávacích programů soukromý sektor (6 % z rozpočtu určeného pro profesní Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/\n18 přípravu nezaměstnaných v roce 1996). Ve Španělsku financují odvody na vzdělávání shromážděné od podniků a pracovníků část profesní přípravy pro nezaměstnané; zbytek je obvykle hrazen z Evropského sociálního fondu. (c) Byly zavedeny různé reformy vztahující se ke struktuře financování ve snaze zefektivnit je. Ty mohou být seskupeny do tří hlavních kategorií: decentralizace směrem k regionálním institucím a úřadům práce (Dánsko, Nizozemsko, Finsko, Švédsko, Španělsko), aby se lépe rozdělily úkoly mezi národní a regionální úroveň a sociální partnery; podstatnější vládní zásahy, jako součást zvýšené kooperace s regionální a místní úrovní; tendence privatizovat služby ne však finanční (Dánsko, Finsko, Nizozemsko, Švédsko), protože se předpokládá, že silnější konkurence zvýší efektivnost a kvalitu. (d) I když kolektivní vyjednávání je nyní intenzivnější a více povinností bylo delegováno regionálním institucím a sociálním partnerům, udržuje si ústřední vláda organizaci profesní přípravy pro nezaměstnané ve své pravomoci. Alokace fondu je často spojována s cíli založenými na výkonu. Měření výkonu výhradně podle výsledků může však mít škodlivé účinky spojené s aplikací financování vztaženého k výstupu, které je v rozporu s cíli tohoto druhu přípravy Finanční mechanismy pro vzdělávání inovace Všechny změny v kritériích, podle nichž jsou alokovány fondy pro OVP, mají přispět ke zvýšení objektivity. Státy postupně přecházejí od poskytování služeb ke spotřebě služeb, což je trend, který je povzbuzuje k tomu, aby racionalizovaly své výdaje (nové a přesnější vzorce pro výpočet vstupů, výkonová kritéria, financování podle poptávky; viz tabulka 1.1). Pro tyto nové trendy jsou charakteristické dvě inovace Financování vztažené k výstupu Financování vztažené k výstupu podmiňuje zaplacení veškerých prostředků (nebo jejich části) alokovaných instituci dosažením určitých výkonnostních kritérií, spíše než kritérií vstupu (tzn. registrace/účast, délka/povaha programu). V některých případech závisí financování na kombinaci kritérií vstupu a výstupu. Zavedení tohoto typu mechanismu má pro politické činitele několik potenciálních výhod: flexibilnější nabídka od poskytovatelů vzdělávání, kteří mohou formovat a upravovat programy tak, aby odpovídaly požadovaným cílům; zlepšený výkon; lepší využití zdrojů, protože poskytovatelé vzdělávání musí projevit určitou angažovanost; jednodušší administrativní a jasnější účetní kritéria. Financování vztažené k výstupu má z hlediska efektivnosti několik výhod, protože povzbuzuje poskytovatele k tomu, aby zlepšovali některé aspekty své vzdělávací politiky, a způsob, jakým využívají svých příjmů. Političtí činitelé mohou využívat financování vztažené k výstupu také jako řídicí mechanismus k dosažení určitých klíčových cílů. Z funkčního hlediska vyžaduje zavedení financování vztaženého k výstupu nalezení správné rovnováhy mezi kritérii vstupu a výstupu tak, aby se dosáhlo co nejvyšší možné efektivnosti programů profesní přípravy při snížených nákladech. Je však třeba věnovat péči nejen tomu, jakých výsledků má být dosaženo, ale také, jak mají být měřeny. Nabízejí se tři možná řešení: (a) měření v absolutních termínech (hodnocením výsledků dosažených institucí bez ohledu na počáteční kompetence účastníků); (b) měření v relativních v termínech (spojením financování se zlepšením výkonu poskytovatele vzdělávání); 18 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002\n19 (c) měřením přidanou hodnotou (srovnáváním výsledků účastníků s jejich úrovní při vstupu do programu). Třetí druh měření bude pravděpodobně minimalizovat negativní účinky financování vztaženého k výstupu, zároveň však vede k největšímu nárůstu nákladů na provedení a další sledování. Přes zřejmé výhody v oblasti řízení a efektivnosti, má financování vztažené k výstupu potenciálně škodlivé účinky, které je třeba brát v úvahu: sbírání smetany při přijímání účastníků; deformace nabídky směrem k programům s vysokou mírou úspěšnosti; zjednodušení obsahu; zvýšené náklady na audit a další sledování; snižování hodnotících standardů, aby se zvýšila míra úspěšnosti; soustředění na krátkodobé výsledky a ochuzování možných způsobů rozvíjení lidských zdrojů. Rámeček 1.4: Sbírání smetany Výraz sbírání smetany označuje výběr a přijímání těch uchazečů o vzdělávání, u kterých je předpoklad, že dosáhnou požadovaných cílů. Poskytovatelé vzdělávání preferují potenciální studenty s dobrými výsledky (ve schopnosti učit se nebo uplatnit se na trhu práce), aby zvýšili svůj vlastní výkon. Experimenty ve Spojeném království a ve Spojených státech, ukazují, že potenciální nepříznivé účinky financování vztaženého k výstupu by neměly být podceňovány: sbírání smetany je bezpochyby problém financování vztaženého k výstupu; neexistují-li korigující opatření, jsou dlouhodobé a nákladné programy opouštěny ve prospěch krátkodobých a lacinějších programů; finanční rovnováha některých poskytovatelů vzdělávání je ohrožena a přístup nových poskytovatelů na trh se ztěžuje, čímž se omezuje nabídka a tím i konkurence; političtí činitelé si musí vybrat mezi složitými, ale spravedlivými opatřeními a jednoduššími opatřeními, která jsou méně vhodná, ale snadněji prováděná; byly hlášeny některé podvodné praktiky; byly hlášeny dodatečné náklady na provádění: další sledování, zaznamenávání a oznamování výsledků (Felstead, 1998; Green a Mace, 1994; Kath, 1998). Financování vztažené k výstupu je zřídka používáno jako výhradní metoda regulování financí, je proto těžké hodnotit izolovaně jeho vliv. Evaluace těchto modelů financování ukazuje, že jsou v rozporu se snahami o spravedlivost a kvalitu a že přesunují část nákladů na vzdělávání z počátečních investic do investic na další sledování výsledků. Zdá se však, že financování vztažené k výstupu může mít prospěšné účinky pokud jde o kvalitu a efektivitu, a že zkreslení je možné zabránit, jsou-li splněny určité podmínky (např. používání financování vztaženého k výstupu k doplnění jiných mechanismů financování, výstupní kritéria, která dovolují, aby cíle učení byly definovány jako skutečně měřitelné indikátory). Nelze však popírat, že audit a další sledování zaberou zvýšený podíl nákladů na administrativu. Zvýšení efektivnosti je doprovázeno zvýšením nákladů na provádění Poukázky na vzdělávání Poukázky na vzdělávání jsou inovací, protože umožňují financovat spíše poptávku po vzdělávání, než jeho nabídku. Rozsáhlé použití tohoto mechanismu by zcela změnilo metody financování vzdělávání a profesní přípravy. Poukázky na vzdělávání jsou přidělovány příjemcům, kteří je mohou uplatnit ve vzdělávacím zařízení, jež si sami vyberou. Kupní síla je proto převedena na jednotlivce, aniž by se přeměnila ve skutečné peníze (alespoň v případě obvyklých poukázek 6 ). 6 Individuální účty na vzdělávání (Individual Learning Accounts) nedávno zavedené ve Spojeném království představují skutečný transfer peněz od státu k jednotlivci. Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/\n20 Základní principy, jimiž se řídí zavádění státem financovaných poukázek na vzdělávání jsou: poukázky nabízejí jednotlivcům (spíše než poskytovatelům vzdělávání) stimul pro absolvování studia a podporují spotřebitelskou možnost volby; pomáhají v osobním rozvoji jednotlivci si volí své vlastní vzdělávací cesty, které mohou pomoci zvýšit jejich motivaci; stimulují poptávku po vzdělávání a po lepší kvalitě, protože jednotlivci jsou si vědomi hodnoty svých investic; napravují selhání trhu, např. kompenzují handicapy malých a středních podniků nebo uspokojují potřebu kvalifikací v některých oblastech; pomáhají v boji proti sociální nerovnosti, např. tím, že váží udělení a hodnotu poukázky na výši příjmů; podporují konkurenci mezi poskytovateli vzdělávání a vedou ke slaďování nabízených kurzů s potřebami účastníků; zlepšují přístup k soukromým službám. Poukázky na vzdělávání také činí financování transparentnějším. Tím se systém stává efektivnějším, zvyšuje se jeho kvalita, vytváří se o něj větší zájem a podporuje se jeho spravedlivost. Udělování poukázek na vzdělávání, které pokrývají část nákladů na vzdělávání, přičemž zbývající částka je placena podnikem nebo jednotlivcem, povzbuzuje spolufinancování, a tím stimuluje soukromé investice. Poukázky na vzdělávání mohou být také financovány přímo soukromými podniky. V takových případech nemají funkci poptávkou vedených mechanismů regulace trhu, ale jsou určeny k tomu, aby více zapojily pracovníky do jejich vlastního vzdělávání. Lze předvídat použití poukázek k financování vzdělávání jednotlivců až do určité úrovně vzdělání jako součást politiky celoživotního učení. Kromě všech výše uvedených principů by pak poukázky teoreticky měly rozšiřovat přístup ke vzdělávání; pomáhat vyrovnávat nerovnosti v příjmech a ve vzdělání; rozdělovat individuální kapitál na vzdělávání do celého života a zaručovat jednotné zacházení ve veškerém postobligatorním vzdělávání. Dosažení cílů, které se zavedením poukázek sledují, však závisí na parametrech k nim připojených (cílová skupina, měna, struktura atd.) Mají-li poukázky odpovídat kritériím spravedlivosti a efektivnosti, musí je doprovázet poskytování informací a poradenství tak, aby se lidé mohli správně rozhodovat. Trh vzdělávání také musí být regulován, aby byla zaručena rozmanitost nabídky; navíc je třeba monitorovat spotřebitele a to, co si vybírají. Mají-li být poukázky na vzdělávání efektivní, vyžadují velmi flexibilní systém (uspořádaný např. ve vzdělávacích modulech). Musí existovat určitá konzistentnost nejen mezi moduly, ale i mezi nabídkou poradenských služeb, aby si jednotlivci mohli navrhnout příslušnou vzdělávací cestu. Poukázky na vzdělávání mají tyto všeobecně uznávané nevýhody: účinek mrtvé váhy ; vysoké administrativní náklady; mohou obnovovat sociální nerovnosti (poukázky, které musí být doplňovány z osobních financí mohou být užitečnější pro lidi se středními a vyššími příjmy); nabídka je v některých případech neadekvátní, což může v praxi omezovat výběr (např. v regionech s nízkou hustotou populace); mohou ohrožovat rozpočtovou stabilitu a schopnost plánování u některých poskytovatelů vzdělávání. Poukázky na vzdělávání byly rozdělovány v některých evropských zemích (ve Spojeném království, Francii, Rakousku a v Belgii) a v USA. West a kol. (2000) poznamenává, že poukázky na vzdělávání nebo podobné systémy jsou velmi flexibilní mechanismy, které mohou plnit celou řadu ekonomických i sociálních a politických úkolů. 20 Zpravodaj Odborné vzdělávání v zahraničí, 2002, příloha II/2002