„Polovina světa vděčí za svou existenci Rusku“ - pokec24\nPolovina světa dluží Rusku až za hrob.\nVeikko Korhonen – bloger z finského města Oulu, stejně jako většina současných Finů, se čas od času dostával pod zhoubný vliv prozápadních učebnic dějepisu.\nVše v nich, co se vztahovalo k Rusům a Rusku, bylo zpravidla zaléváno totálním bahnem, společná rusko-finská historie byla prezentována jako nepřetržitá noční můra a zhoubný vliv současnosti byl neustále podporován historkami o agresivitě a vojenském nepřátelství nejbližšího souseda.\nNaštěstí měl Veiko Korhonenn velmi moudrou a vzdělanou babičku, a proto odmala velmi dobře věděl jak opravdu probíhala společná historie.\nA tak jednou, unavený ze stálých sporů s protirusky naladěnými spoluobčany napsal na své stránce na Facebooku článek. A vždy, když potkal dalšího rusofoba, dal mu na svůj článek odkaz.\nPtáte se na výsledky ruských „agresí“?\nJsou následující: polovina Evropy a část Asie získaly svou státnost z rukou tohoto státu.\nPřipomeňme si, kdo přesně:\nFinsko v roce 1802 a 1918 (Do roku 1802 Finsko nikdy nemělo svůj vlastní stát).\nEstonsko v roce 1918 (do roku 1918 Estonsko nikdy nemělo svůj vlastní stát).\nLitva obnovila svou státnost v roce 1918 také díky Rusku.\nLotyšsko v roce 1918 (do roku 1918 Lotyšsko nikdy nemělo svůj vlastní stát).\nPolsko obnovilo svou státnost s pomocí Ruska dvakrát, v roce 1918 a v roce 1944. Rozdělení Polska mezi SSSR a Německem bylo jen krátkým obdobím!\nRumunsko se zrodilo jako důsledek rusko-tureckých válek. Suverénním se stalo z vůle Ruska v letech 1877-1878.\nMoldavsko, jako stát se zrodilo uvnitř SSSR\nBulharsko bylo osvobozeno od útlaku Osmanské říše a obnovilo svou nezávislost v důsledku vítězství ruských zbraní v rusko-turecké válce v letech 1877-1878, která měla za cíl osvobození Balkánu (Bulharska, Rumunska a Velkého Srbska). Z vděčnosti se Bulharsko účastnilo dvou světových válek jako součást protiruských koalic. Nyní je Bulharsko členem NATO a na jeho území se nacházejí americké základny. Po roce 1945 nebyl na jeho území jediný ruský voják …\nSrbsko jako suverénní stát, se zrodilo také v důsledku zmíněné války v letech 1877-1878.\nArménie přežila fyzicky a obnovila se jako stát pouze pod ochranou Ruska v sestavě SSSR.\nÁzerbájdžán jako stát se zformoval poprvé až v rámci SSSR.\nGruzie přežila fyzicky a obnovila se jako stát díky Ruskému impériu.\nTurkmenistán nikdy neměl svůj stát a zformoval se pouze v sestavě SSSR.\nKyrgyzstán nikdy neměl svůj stát a zformoval se pouze v sestavě SSSR.\nKazachstán nikdy neměl svůj stát a zformoval se pouze v sestavě SSSR.\nMongolsko nikdy nemělo svůj stát a zformovalo se jen s pomocí SSSR.\nBělorusko a Ukrajina také poprvé získaly svou státnost v důsledku Velké Říjnové socialistické revoluce v sestavě republik SSSR. A až v roce 1991 (také od Ruska) získaly svou plnou nezávislost.\nZa zvážení stojí také role Ruska-SSSR při zrodu a formování takových států, jako jsou Čína, Vietnam, KLDR, Indie, Řecko (znovu dobyté Ruskem od Turků v roce 1821), Alžírsko, Kuba, Izrael, Angola, Mosambik, atd.\nAno, taková zvláštní „agrese“ se objevila v historii ze strany Rusů!\nS výrazným přispěním Ruska i Švýcarsko získalo nezávislost od Francie. Švýcarsko za svou nezávislost vděčí vojevůdci Suvorovovi (před 222 lety). A od té doby, Švýcarsko nikdy(!) nebojovalo.\nOsvobození Rakouska od Třetí Říše rok 1945;\nOsvobození Československa od Třetí Říše rok 1945;\nPozice Kateřiny II. v roce 1780 při vytvoření Ligy ozbrojené neutrality se skutečnou podporou severoamerických Spojených států v boji za jejich nezávislost na Británii.\nRusko dvakrát v posledních dvou stoletích darovalo nezávislost většině evropských států po jejich zničení Napoleonem a Hitlerem;\nPozice Stalina při jednáních s USA a Anglií dala Německu možnost zachránit si státnost po porážce v roce 1945;\nPozice Gorbačova umožnila v roce 1990 bez zbytečných problémů sjednotit obě Německa;\nPomoc SSSR pomohla Egyptu udržet a upevnit svou nezávislost ve válce s Izraelem, Velkou Británií a Francií v letech 1956-57;\nIntervence SSSR v roce 1967, která zastavila válku mezi Izraelem a Egyptem (ve skutečnosti zachránila Araby před porážkou ve dvou válkách v letech 1967-74);\nRozhodující úloha Sovětského Ruska zajistila Angole vybojování si nezávislosti v roce 1975.\nPrávě Sovětský svaz po vítězství ve Druhé světové válce sehrál klíčovou roli v zajištění nezávislosti většiny kolonií západní Evropy v procesu globální dekolonizace zahájené Sovětským svazem.\nCelá historie Ruska ukazuje, že Rusko důsledně hájilo principy nezávislosti a sebeurčení národností a národů a to za každé vlády a zřízení. Bylo to Rusko, které všemožně pomáhalo vytvářet a budovat multipolární svět v každé epoše a za všech okolností.\nBohužel velmi často při tom obětovalo své vlastní zájmy.\nPokud by politika Matky Rusi, alespoň zlomkem byla podobná té Britské, tak nyní by polovina světa byla součástí Ruského Imperátorského Společenství národů. A ruský lid by se koupal v luxusu jako šejkové Saúdské Arábie na úkor států, zemí a jejich hlavních měst osvobozených od jiných kolonistů.\nProto polovina světa dluží Rusku až za hrob. A proto jste všichni před touto velkou zemí tak vinni.\n← Žádný respekt: Severní Korea hrozí tvrdými opatřeními kvůli americkým sankcím\nPlány na jaro je lepší nedělat →\n22. 1. 2022 22. 1. 2022 josh-xy\t2\nKreml označil zveřejnění diplomatické korespondence Lavrova o Donbasu za geniální krok\n15. 1. 2022 01:03\nAle no tak, Mongolsko mělo svůj stát, silný natolik, že se dostal až do panonské nížiny,Mongolsko došlo do Indie. Mughalští vládci v Indii byli Mongolové a měli svá království, Azer Tamerlán (Timur) pokračoval, Čingischán, to byl Mongol. Avaři, Hunové byli dílem mongolské, dílem turkické a další klany z centrální Asie.\nAle řeč je o státnosti a ne o říších.\nScipio, řekl bych to takto, z mongolských kmenú se zrodil útvar, který připomínal stát, možná, že i státem byl, ale z pohledu dnešního člověka to tak jednoznačně nevypadá. To, že ovládali rozsáhlá území je fakt, ale státní útvar jsou atributy, které mi tam chybí. Rusko bylo dlouho drancováno a okupováno mongolskými hordami. Nádherná kniha Vasilije Jana- Bátů, vnuk Čingischánův říká vše. Jinak má ale tento Fin pravdu, mnoho národů by mělo poděkovat Rusku, že přežilo své kolapsy a nebo se znovu zrodilo. To naopak anglosasové víceméně spíše druhé země kolonizovali a drancovali. I když hledat pravdu není jednoduché. Minulost byla vymazána, vymazání bylo zapomenuto a lež se stala pravdou. Orwell.


Pláč při orgasmu? - Diskuze - eMimino.cz\nZdravím ženy jdu s trochu citlivou a intimnější otázkou jde mi o to, že jsme spolu s manželem spali a když u mě přišlo na nejlepší a byl orgasmus tak mi vytriskli slzy do očí chtěla jsem to zakrýt ať to manžel nevidí a nebere to nějak špatně, ale nešlo to prostě jsem brečela sice jsme se tomu zasmali a on si dělal srandu, že jsem to asi měla poprvé, když mě to tak rozbrečelo, ale já si připadala blbě vůči němu stalo se to některé z vás taky? Čím to je či co to je? Já jsem sama nechápala proč jsem brecela děkuji za odpověď\nTo bude asi ten mokrej orgasmus, né?\n@kalamitaa cože co to bude?\nPořád lepší, než když se holka při TOM hystericky směje.\nJá u toho brečela ne stříkala\nProstě emoce…nic jinyho…jsme jenom ženy Stávalo se mi to obcas, ve stavu absolutniho stesti ve vztahu. Proste jsem brecela stestim\nHele to kazdopadne\n@Pajik 76 proč troll? Úplně normální otázka nechápu proč by kvůli tomu měl být někdo troll měl by psát jen ten kdo má zkušenosti a dokáže to brát vážně\n@jege to si neumím ani představit\nAno. Stává se mně to docela často. Prostě další level emocí. Manžel ví, že když mě při sexu rozbrečí, tak to bylo opravdu dobré. Při posledním mokrém orgasmu jsem probrecela polštář. To prostě neovládneš a hlavně se to nesnaž brzdit. Spíš to chlapovi vysvětli.\nJo? A proč anonymně??? Co na tom je jako tajného???\nPoslední dobou jsou tady anonymní diskuze většinou trollové nebo objednané diskuze, aby to tu „žilo“…\n@Pajik 76 tajné noc, ale mě to prostě přijde intimní a nevím proč se to stalo takže se cítím i trapně takže proto anonymní


Rekonstrukce Archivy - Stavební servis\nEpoxidové nátěry jsou vysoce kvalitní nátěry na stěny do interiéru. Poskytují vysokou tvrdost, odolnost proti obrusu a povětrnostním podmínkám. Jsou odolné vůči kyselinám, zásadám, ropným produktům, rozpouštědlům, mořské vodě, atd. Používají se jako ochranné a …\nRekonstrukce 18.6.2020 Jiří Strníček 0\nV žádném řemesle se pravděpodobně nevyhnete „dobrým radám“ a zlepšovákům, které by Vám měli usnadnit práci. Některé jsou ale zažité desítky let a vzhledem k technologickému vývoji jsou často zbytečné. Jiné sice k ulehčení práce vést mohou, ale na úkor …


Sailomjoy The Boutique Hostel - NEJLEPŠÍ CENY ubytování ve městě Mae Sai (Chiang Rai)\n889 Moo 1 Soi SailomjoinT.Viangpangkhum, Mae Sai, Mae Sai (Chiang Rai), Thajsko, 57130 - Zobrazit na mapě\nPokoje królewskie Natural Boutique (Royal Natural Boutique Rooms)\nPokoje królewskie International Boutique (Royal International Boutique Rooms)\nSousedství Mae Sai Mae Sai Si Mueang Chum Wiang Phang Kham\nSailomjoy The Boutique Hostel – podrobnější informace\nZrekonstruovaný v roce 2014 hotel Sailomjoy The Boutique Hostel zaručuje hostům příjemný pobyt ať už jsou ve městě Mae Sai (Chiang Rai) pracovně nebo na dovolené. Hotel leží 68.8 km od centra města a poskytuje přístup k důležitým městským zařízením. Díky své výhodné poloze, nabízí hotel snadný přístup k místům, která musíte vidět.\nZařízení a služby poskytované Sailomjoy The Boutique Hostel zajistí hostům příjemný pobyt. Tento hotel nabízí množství vybavení, které uspokojí i toho nejnáročnějšího hosta.\nVkročte do jednoho z 15 příjemných pokojů a unikněte stresům dne se širokou nabídkou vybavení, jako je televize s plochou obrazovkou, připojení k internetu (Wi-Fi), Wi-Fi připojení k internetu (bezplatné), nekuřácké pokoje, klimatizace v některých pokojích. Po celý den si můžete užívat pohodovou atmosféru lázně, masáž, zahrada. Ideální polohou a vyhovujícím vybavením, je hotel Sailomjoy The Boutique Hostel perfektní volbou v mnoha ohledech.\nVzdálenost od centra města: 68.8 km\nPokoje królewskie International Boutique


Texty: Urbanová, Alena. Vzpomínka Evy Machkové. AS 2008\nVzpomínka na Alenu Urbanovou\nPoprvé jsem se s ní setkala někdy na jaře roku 1951, když na DAMU přednášela\ndějiny kritiky. Měli jsme ji ale jen velmi krátkou dobu, odcházela na mateřskou dovolenou\na k pedagogické práci se pak vrátila až po létech, když učila na pražské konzervatoři dějiny\ndivadla. Podruhé a daleko podstatněji jsem ji potkala o dvacet let později, na počátku normalizace,\nkdy v profesionálním divadle nic nesměla – naše přední kritička a dramaturgyně byla\nnahrazena prapodivnými existencemi.\nTehdy začala její intenzívní činnost v oblasti amatérského divadla hraného dětmi.\nByla členkou výběrové poroty prvního ročníku přehlídky, která se konala v roce 1971 v Kralupech\nnad Vltavou a stála tak u zrodu a u vytváření koncepce práce v této oblasti. Byla\npak členkou poroty této přehlídky po celou dobu její existence v Kulturním domě v Ostravě\nPorubě – to bylo tuším sedm ročníků - a na dvou přehlídkách ve Stráži pod Ralskem, po roce\n1990 pokračovala i při několika ročnících Popelky v Rakovníku. Jako porotkyně se uplatnila\ni v dalších oborech amatérského divadla a na dalších přehlídkách, nicméně její činnost\nv oblasti divadla pro děti byla klíčová - dodnes jsou nepřekonány její publikace Popelka divadla\npro děti (1986) a Mýtus divadla pro děti (1992).\nŘíká se, že každý je nahraditelný. Přesnější je, že každý musí být jednoho dne nahrazen\n– by měl být nahrazen! Je ovšem vždy otázka, jak. Alena Urbanová do svého pohledu\nna amatérské divadlo pro děti vložila veškerou svou předchozí kritickou i dramaturgickou\nerudici a zkušenost, a to se nahrazuje jen velmi těžko.\nPaní Alena Urbanová zemřela 11. července 2008 ve věku 85 let.


Jana Horváthová vs. Miroslav Zima - Pocketbrno.cz\nMiroslav Zima a Jana Horváthová, Foto: Monika Hlaváčová\nJana Horváthová vs. Miroslav Zima\nJH: Vítám tě, Mirku, u nás v muzeu. Nás v novém roce čekají velké věci, budeme se rozrůstat. Proběhne předání kulturní památky v Letech u Písku a Památníku Hodonín u Kunštátu. Čeká nás víc práce, na kterou se na jednu stranu těšíme, na druhou stranu nás čekají úkoly, které pro nás budou těžké. Jak je to v novém roce u vás?\nMZ: U nás je to podobné, taky se rozrůstáme. Tento rok jsme uspěli s novými projekty a v průběhu ledna až března přijmeme patnáct nových lidí. Sháníme pro ně prostory, vybavení, už jsme navštívili tak dvacítku nabídek a stále vybíráme.\nJH: My se potýkáme s problémem sehnat kvalifikované pracovníky. U vás to šlo dobře?\nMZ: S tím jsme taky dlouho bojovali, ale výrazně nám pomohl Magistrát města Brna, který se obrátil na humanitně zaměřené fakulty Masarykovy univerzity a zprostředkoval nám kontakty. Díky tomu jsme získali kvalifikované pracovníky.\nJH: My bychom moc rádi do našich řad získávali více vzdělaných Romů, ne že bych jich bylo málo, ale často kývnou na atraktivnější nabídku nebo odcházejí za prací do zahraničí. Naše místa jsou placená velmi podprůměrně a vysokoškoláci dnes mají spoustu možností, je těžké je nalákat k nám. Teď aktuálně stále nemůžeme najít historika, který by se ve své odborné práci specializoval na téma holocaustu Romů, což je vědecky velmi perspektivní téma. Pro historika, který by se na toto téma chtěl zaměřit, by to mohla být práce snů.\nMZ: Pro tohle téma teď budete mít výborné zázemí, když budete spravovat památníky holocaustu v Letech a v Hodoníně.\nJH: Ano, areál bývalého protektorátního cikánského tábora v Letech u Písku přechází na stát a hospodařit s ním bude naše muzeum jako státní instituce. V Hodoníně u Kunštátu byl taky takový tábor, ten přebíráme po pražském Národním pedagogickém muzeu.\nMZ: Kauza ohledně vepřové farmy v Letech byla velmi medializovaná, co v Letech zamýšlíte?\nJH: My hlavně nechceme nic plánovat sami. Chceme k rozhodování přizvat veřejnost, potomky přeživších, ale i aktivistický sektor, odborníky a další vrstvy společnosti, chceme zjistit, jakou představu o takovém místě má širší veřejnost a té se chceme přizpůsobit. Nechceme budovat něco, o co pak nebude zájem. Taky jsme omezeni finančními prostředky, a to už víme teď, že to nebude na nějaké expozice nebo budovy, ale spíš jenom zpietnění toho místa a nějaká pamětní síň.\nMZ: Nám se v tomto roce taky podařil jeden velký úspěch. Park Hvězdička, který lemuje ulici Hvězdova, se přejmenuje po Eugenovi Horváthovi, to nás velmi potěšilo. Dalším úspěchem bylo, že v brněnských Černovičkách byly položeny kameny Stolpersteine za romské oběti holocaustu. Bylo s tím hodně práce, ale jsme moc rádi, že se to povedlo.\nJH: Chystáte slavnostní otevření parku pod nový jménem – Eugena Horvátha?\nMZ: Ano, někdy v březnu, až bude pěkné počasí, bychom ten park chtěli slavnostně otevřít pod novým názvem a odhalit pamětní desku. Eugen Horváth byl romskou hudební legendou, tak počítáme s vystoupením cimbálové kapely, kterou tvoří rodinní příslušníci pana Horvátha. Vypadá to, že naše instituce mají pro tento rok podobné, velké téma. V té tradiční náplni se ale lišíme.\nJH: My jsme klasické muzeum, paměťová instituce, jejímž základem je sbírkotvorná činnost. Vytváříme sbírkové fondy originálních předmětů, svědků těch minulých dějů. Ale máme v muzeu taky velmi rozšířenou sociálně-edukační činnost. V roce 2004 jsme začali dělat doučování dětí, nyní doučujeme až 80 dětí a momentálně k nám chodí nejvíc dětí romských.\nMZ: My jsme otevření pro každého, kdo o naši pomoc požádá, ale taky k nám nejvíc chodí Romové. Je to logické, sídlíme v téhle lokalitě.\nJH: Pro vás je tohle jednoznačně výhodná adresa. Vytváříte tak spolehlivou záchrannou síť.\nMZ: Ano, my jsme příspěvková organizace a když nás město Brno zakládalo, tak nás úplně přirozeně umístili do této lokality. Náš první úkol byl vytvářet volnočasovou nabídku pro děti, které jsou tady z toho prostředí. Vy jste na Bratislavské spokojeni?\nJH: Původně jsme muzeum v této lokalitě mít nechtěli, ale ty prostory taky vytipovalo město. Byla to vybydlená budova v ghettu, pro nás to tenkrát, v roce 1997, bylo velké zklamání. Dneska už vidíme i výhody a návštěvníci si nás najdou i v této lokalitě, a to i cizinci, kteří za námi přijíždějí i z různých světadílů.\nMZ: Pro muzeum, jako kulturní organizaci, by mohlo být lepší umístění v centru města.\nJH: Určitě. My to třeba vidíme, když uděláme výstavu u nás v muzeu na Bratislavské, tak o ni není takový zájem, jako když úplně stejnou výstavu uděláme v Moravské galerii. Teď máme úspěšnou výstavu Vesmír je černý v Místodržitelském paláci a na ni přichází úplně jiná skladba návštěvníků, kteří sem k nám na Bratislavskou nepřijdou. Máme tu nálepku romské muzeum, a to je něco, na co pořád narážíme. Taková zeď.\nMZ: Mě vždycky zneklidní, když veřejnost, která je netknutá stereotypy, se přiklání k nějakým předsudkům prezentovaným rasistickými skupinami.\nJH: Já vnímám určitý posun. Často přednášíme i na akademické půdě a tam vidím takový trend, že vysokoškoláci mají pochopení pro romskou tematiku, mají zájem o Romy, zajímají se o jádro problémů. Je pravda, že také z řad vysokoškoláků máme nejvíc dobrovolníků. Myslím, že k pozitivnímu posunu by přispěl nový způsob školní výuky. Mohli bychom se inspirovat v zahraničí, například v Britániijsou školáci vedeni k velké toleranci k odlišnosti, nepřipouštějí žádný stereotypní přístup, ten školský systém ty děti vede velmi dobře. Mám dojem, že už i naše školství se malinko proměňuje, někteří mladí učitelé jsou více otevření.\nMZ: Já se obávám, že právě ve školním věku vznikají ty obrovské bariéry. Bohužel je tady velká část dětí, Romů, které vyrůstají naprosto bez kontaktu s majoritou. Nechodí s nimi do školy, nepracují s nimi, nemají je za sousedy, nemají s nimi běžný kontakt a ta propast se prohlubuje.\nJH: Naprosto souhlasím, segregace ve školství je zásadní problém při integraci Romů. Tam se vytváří bariéry, které neumožňují standardní setkávání těch lidí. Nenaplňuje tě to někdy skepsí?\nMZ: Pravdou je, že už jsem měl několik období, kdy jsem z této práce chtěl odejít. Původně jsem tuhle práci vůbec neměl dělat. Po odchodu z armády jsem měl v Brně nastoupit do IT firmy, ale můj otec mi tehdy říkal no, ještě jsi nikdy nic nedělal pro Romy! Zrovna se vyhlásilo výběrové řízení na vedoucího střediska, přihlásil jsem se a byl jsem vybrán. Chtěl jsem to zkusit na jeden rok… a už je to víc jak dvacet let.\nJH: Tak já už jsem v muzeu taky skoro jako starožitnost, protože jsem muzeum spoluzakládala v roce 1991, to už je vlastně víc než 26 let. Postupně jsme přes různý vývoj vybojovali, že si nás stát vzal pod sebe. Některé etapy byly hrozně těžké. Tenkrát jsme všechno překonali díky mládí a obrovskému nadšení. Nikdy jsme zde nepracovali jako úředníci, ale s obrovským zápalem pro naši věc, s nesmírným entusiasmem.\nMZ: To počáteční období v naší instituci bylo taky velmi radostné, moc mě to bavilo, bylo to tvůrčí, hledaly se různé cesty, kam a jak to nasměřovat, jaké služby potřebujeme. A potom přišly profesionalizované sociální služby a abychom udrželi financování naší instituce, museli jsme se taky zapojit. A ten sociální zákon a předpisy najednou vytvořily mantinel, najednou nebyl prostor pro tvůrčí přístup, pro nové projekty.\nJH: Naštěstí trávíme čas nejen prací a můžeme se i odreagovat. Já nejradši relaxuji v přírodě. Jezdíme teď často na Blanensko, jednak tudy směřujeme k památníku v Hodoníně, ale taky tam vyrážíme za krásnou přírodou. Miluju les a přírodu.\nMZ: Já zas obrážím místa, která jsem obcházel dřív v mládí, teď se svou devítiletou dcerou. Zoo, přehrada, koupání, brusle, gymnastika, koníčky – v Brně je celá řada zajímavých věcí pro děti. Některá tahle místa jsem už od mládí nenavštívil a moc rád se na ně teď dívám těma dospělýma očima.\nJH: To je hezké. Pro mě je velmi důležité najít si čas na své blízké, chodíme společně plavat, lyžujeme, opakovaně navštěvujeme naše oblíbené památky. Naše práce je náročná, ale přála bych si, abych si vždycky mohla vytvořit prostor na odreagování.\nJana Horváthová a Miroslav Zima, Foto: Monika Hlaváčová\nHistorička a muzeoložka, v roce 1991 spoluzakládala Muzeum romské kultury, tehdy jako neziskovou organizaci, od roku 2003 je jeho ředitelkou. V roce 2005 se světově unikátní muzeum stalo státní organizací, jehož hlavní úlohou je dokumentace dějin a kultury Romů.\nŘeditel brněnské příspěvkové organizace DROM, romského střediska. Od 90. let představuje jednu z nejvýznamnějších romských osobností v České republice, stál u zrodu mnoha inovací v sociální oblasti, včetně zapojení romských pedagogických asistentů ve školách nebo komunitního bydlení.


Ježíš Kristus je mrtev a místo něj je zde GVKB - Guru Vit Kouba Bhagavan\nJežíš Kristus je mrtev a místo něj je zde GVKB\nPokud jedinec nebo společnost plýtvá hodnotami tak to jistě má nějakou příčinu? Plýtváme tím, co je nám cizí, protože si myslíme že z cizího krev neteče, jenže vše, co dáváme to nazpět dostáváme. Teprve když přijde nemoc nebo válka tak si uvědomíme že je to trest za naše plýtvání hodnotami, nahradili jsme realitu za iluze a tím jsme se dostali do začarovaného kruhu plýtvání hodnotami.\nTovárnou na iluze je reklama, která nás klame, a tak z nás dělá hlupáky a chudáky, každý si vytvořil svůj svět iluzí podle hesla moje hra a moje pravidla. Knihy se stali prvním světem iluzí, který z nás dělal hlupáky a chudáky, dneska už knihy čte minimum lidí, protože je zde internet a televize. Všude vidím lidi, jak koukají do; telefonů, počítačů, televize atd. nahradili jsme tak realitu za digitální iluze.\nNaše konzumní kultura prochází rychlým evolučním vývojem, věda a technika eliminovala starého boha a jiné staré pitomosti, jenže se zánikem starých iluzí vznikli okamžitě nové digitální iluze, jako je třeba; Seznam, Google, Facebook, Twitter, Instagram, YouTube, WordPress, Blogger atd. Tím že se rychle mění to, co je okolo nás, tak logickým následkem je to, že se lidi mění na loutky na dálkové ovládání.\nStarý bůh je mrtev, jenže je zde místo něj mladý bůh, nahradili jsme tak jenom staré svaté knihy za internet a televizi a internet s televizí se nám stal mladým bohem, který určuje pravidla hry. Vnímám příchod internetu a televize jako druhý příchod Ježíše Krista, Ježíš Kristus pochopil že stará víra to je plýtvání hodnotami, a tak stvořil novou víru v internet a televizi tak ušetřil lidem mnoho hodnot. Ježíš Kristus si i změnil jméno, a jmenuje se dneska Guru Vit Kouba Bhagavan ve zkratce GVKB, s příchodem GVKB je zde i moderní modlitba.\nPředchozí příspěvek: Láska, sex, deprese, sebevražda, události, hlouposti, problémy, peníze\nVšichni běží v kruhuDalší příspěvek:


Günther Burkon - Kohoutikriz.org\nVzpomínky na Štědrý den roku 1946\nNáš byt o jedné místnosti se stal zase o něco obyvatelnějším. Třínohý ševcovský stolek, prožraný červotočem, který se dal postavit jen do rohu, ustoupil z hrubých prken sbitému stolu, který měl dokonce vlastní zásuvku. Z beden vznikly police pro našich skromných pět švestek.\nTo, že jsme neměli žádné elektrické světlo, mohli jsme do jisté míry oželet poté, co se nám podařilo sehnat starou petrolejku. Nějaké elektrické spotřebiče, které bychom mohli zapojit, jsme tak jako tak neměli.\nJen kamna nám nadále působila starost, poněvadž začínala být už opravdu dost nápadně studená. Hned po našem příchodu sem nám byla na poukaz přidělena malá plechová kamínka s horním plátem o rozměrech zhruba 25x40 centimetrů. Neměla ze strany nijaká dvířka, ale přikládalo se do nich shora po nadzdvižení plátu tenkými loučemi. Na plát se vešly nejvýš dva hrnce. Maminka naříkala každý den nad tím nemožným vařením.\nNěkdy v listopadu objevil otec na jedné hromadě suti stará kuchyňská kamna. Email na jejich povrchu na mnoha místech oprýskal a rezavé skvrny se od nich ošklivě šířily kolem. Oba dva, otec i syn (tehdy osmiletý - pozn. překl.) po jeho boku, zírali na ten vrak, jeho puklé horní pláty a rozviklané díly, které se snažili vyvléct ven z páchnoucího rumiště. Konečně se obludu podařilo naložit na ruční vozík a odvézt. Nemožné se stalo skutkem! Kovář se dal přemluvit, aby svařil některé mezery kovového povrchu, propálený kamnovec dostal plechovou záplatu z nějakého rozpadlého kanystru a vydrolený šamot byl vylepen hlínou. Zahnutá svodová roura jednoho střešního okapu už také čekala připravena, poněvadž na koupi obyčejné roury od kamen nemohlo být ani pomyšlení.\nJen ten puklý plát dělal těžkosti. Kruhové vložky v něm chyběly a přes několikeré pokusy vyhrabat je z rumiště nebyly k nalezení.\nZatím ještě pořád bojovala se zimou ta stará plechová kamínka. Konečně maminka řekla, že v krajním případě by namísto nich snad mohl stát rovnou hrnec s vodou. Už to tak dál nešlo.\nDovezená kamna zaujala místo. Dobře si vzpomínám na ten téměř slavnostní rituál, když v nich otec poprvé podpálil. Bez dechu jsem přihlížel, jak první plameny olizují papír a dřevěné špánky, jak oheň v kamnech začíná praskat a jak kamna temným zvukem ohlašují, že už mají tah. Začalo v nich nato rázem hučet a linout se z nich teplo.\nChybějící kruhové vložky ovšem byly nadále povážlivým nedostatkem. Nedalo se to úplně vyřešit hrncem plným vody, který by díru v plátech zakryl. Místnost se proměňovala v parní lázeň - výraz sauna by asi nebyl zcela přiléhavý - okenní skla se potila a všechno začalo brzy zatuchle páchnout. Ani tak už to nemohlo zůstat.\nVšude jsme se ptali po plátových kroužcích, ale i když někde nějaké měli, nepasovaly do otvorů. Konečně nám sedlák ze sousedství, kterému jsme se také svěřili se svou nesnází, donesl litinový plát, který se prostě položil přes nekrytý otvor.\nByli jsme nyní téměř šťastni, přesto, že dvířka u kamen byla jaksi vzpříčená a při zatopení to škvírami kolem pěkně hvízdalo. Měli jsme kamna. Dalo se na ně těšit cestou domů. Večer mohl mít člověk při nich pocit bezpečí.\nDřevo, nezbytné k tomu, abychom přestáli zimní čas, jsme si chtěli nosit z lesa. Dokud to počasí dovolovalo, tahali jsme odtud k našim kamnům šišky a chrastí. S tu a tam zapůjčeným ručním vozíkem jsme si mohli poradit i se silnějšími sušinkami. Zejména kůly oplocení lesních školek byly oblíbenou kořistí těchto výprav. Sníh jim ovšem brzy udělal konec.\nDoba byla zlá, ale sníh všude kolem navozoval přece jen předvánoční náladu, i když o nějaké naději na štědré svátky nemohla být řeč.\nTatínek se snažil vysvětlit svému osmiletému synovi, tedy mně, že Ježíšek asi letos nijaké dárky nepřinese, už se stromkem že to bude nesnáz. Nedá se vůbec nikde nic koupit. Jestli máme vůbec slavit Vánoce, mínil, bude třeba Ježíškovi nějak přispět ku pomoci a popřemýšlet, kde sehnat alespoň něco jako vánoční ozdoby.\nTo byla ovšem skličující zpráva, poněvadž přes osm let svého věku věřil chlapec stále ještě - možná právě pro bezútěšnost okolních poměrů - že Ježíšek umí dělat zázraky a že nadělí přinejmenším něco z těch nedosažitelných věcí, které znal člověk vlastně jen z pohádek a z doslechu.\nA hle - jednoho odpoledne, když tak s ostatními kluky šmejdil za vesnickými humny, našel ve větvích jednoho křoví zapletený chumel matně se třpytících aluminiových proužků (podle různých kronikářských záznamů byly prý asi 3 centimetry široké a 50 centimetrů dlouhé - pozn. překl.) jak je shazovaly nepřátelské bombardovací letky (česky by se dnes řeklo spíše "spojenečtí piloti", v němčině by to v této souvislosti znělo věru až nesrozumitelně - pozn. překl.), aby oklamaly německou protileteckou obranu. Tu vyvstala před jeho očima vzpomínka na šťastnější dny tam doma na Šumavě, na vánoční stromek od hlavy k patě ověšený stříbrolesklou nádherou lamet, staniolových řetězů a třásní. "Jasně, to jsou přece třásně na stromeček!" Horečně prolézal křovinami a měl brzy plnou náruč těch pozůstatků války.\nVečer, když se otec vrátil z práce, ukázal mu svůj úlovek a prohlásil nadšeně, že teď už víme, čím ozdobit Ježíškův stromek.\nTatínek vzal zamyšleně několik těch proužků mezi prsty a dlouho mlčel. Asi mu hlavou táhly obrazy a vzpomínky zcela nevánoční: jekot sirén, světelné pásy protiletadlových reflektorů, prohledávající noční oblohu, třaskavý rachot baterií protiletadlových kanonů, dunění výbuchů leteckých bomb. Jako by chtěl zahnat chmury z čela, řekl náhle: "Máš pravdu! Donutíme válku, aby se dala do mírových služeb!"\nPočátek byl učiněn, zakletí bylo prolomeno. Začalo se plánovat, jak na to s vánočními ozdobami. O třpytivé skleněné koule a podobný přepych samozřejmě jít nemohlo. Ani staniolové papíry zlatého, stříbrného či alespoň bronzového lesku se koupit nikde nedaly.\nVprostřed rozhovoru se tatínek zvedl ze židle, začal se hrabat u našich kamen v krabici na popel a vylovil odtud zmačkaný staniolový obal od trojúhelníčku taveného sýra, odhozený tam po večeři. "Musí to jít," mumlal si přitom. Žena a syn nechápavě přihlíželi a ptali se v duchu, oč otci jde. Ten nereagoval na jejich tázavé pohledy, vyhrabal odněkud tužku, kus kartonu a lepidlo a začal na tuhý papír kreslit obrys hvězdy. Když ji pak nůžkami vystřihl a pečlivě kolem dokola polepoval staniolem, bylo už jasné, co má za lubem. To bylo nadšení, když se čerstvě zhotovená vánoční hvězda poprvé jasně zatřpytila ve světle petrolejky! Její původ z hromádky popela už nikomu z nás nic nepřipomínalo.\nBylo štěstí, že tatínek našel zaměstnání zrovna jako pomocný dělník na znovuvýstavbě jedné sýrárny. Snad aby se příliš nekradlo, dostávali dělníci od firmy každý den jeden trojúhelníček desetiprocentního taveného sýra a na konci týdne pak bochník limburského (v originále "Limburger", v Čechách se mu říká spíše "romadur" - pozn. překl.), který měl nejen ostře výraznou chuť, ale také řádně zapáchal. O stříbrný staniol už nebyla nouze. Teď už byl spíše problém sehnat dost kartonu pro všechny ty další hvězdy, půlměsíce, kruhy a prsteny. I to se podařilo a nádhera za všeobecné radosti každým adventním večerem rostla.\nTakřka nemožné se ovšem zdálo sehnat svíčky. Vydávaly se jen výměnou za stejné množství vosku starého nebo na černém trhu za potraviny. Kde bychom ale my vyhnanci k něčemu z obojího přišli. Tady nepomohl nijaký nápad a nijaká schopnost improvizace. Vosk prostě nebyl k mání.\nOtcovo kouření bylo naší mamince vždycky trnem v oku. V těsné místnůstce, ve které jsme ostatně musili i spát, bylo to pro ni něco strašného. Dokud to počasí dovolovalo, prosadila striktně, že kouřit otec smí jen venku. Teď v zimě mu tím nechtěla něco přivodit, ale požadovala na něm alespoň, aby seděl na stoličce před kamny a kouř pouštěl otevřenými dvířky do nich. Tah v kamnech všechno rychle vstřebal.\nJak se začalo s vánočními přípravami, bylo maminčino rozčilování nad otcovými "Stinkadores", jak se nejen u nás říkalo "smradlavým" cigaretám, i přes ta otevřená dvířka u kamen stále častějším jevem. "Stinkadores" byly vlastnoručně balené cigarety z tabáku rovněž "vlastní výroby", tj. z jemně nakrájeného suchého spadalého listí ze stromů s příměsí listového odpadu ze zahrádky jednoho souseda, který pěstoval po domácku pár tabákových keřů. Byl to "knastr" opravdu odporný. Na maminčino láteření však existovala jediná odpověď, totiž že nic jiného prostě není a asi hned tak nebude.\nTeprve asi týden před Vánocemi vyšlo najevo, proč tatínek kouří už jen to páchnoucí listí. Jednoho večera položil s tajuplným výrazem ve tváři na stůl cosi zabaleného v novinovém papíře a poznamenal stejně tajuplně, že by to pro Ježíška mohla být taky nějaká pomoc.\nJaký úžas pro celou rodinu, když byl obal odstraněn. "Vánoční svíčky!" vykřikla maminka "odkuds to vzal?"\n"To jsou moje 'Stinkadores'," významně opáčil otec. Za dobré cigarety a pořádný tabák se dalo na černém trhu obstarat téměř cokoli, včetně vánočních svíček. A že to věru nebyly svíce jen tak ledajaké! Ležely tu před námi rudé, bílé, žluté a modré; hladké vedle spirálovitě točených a vrcholem všeho toho divu byla bílá svíce, na které byly nalepeny plastické reliéfy jetelových čtyřlístků, srdíček a siluet vánočních stromků ze zeleného a červeného vosku. V chudobě a strohé nenáročnosti těch poválečných Vánoc se něco podobného muselo malému chlapci jevit jako zázrak. S veškerou silou přesvědčení svých osmi let prohlásil, že ta svíčka sice může zdobit vánoční strom, nesmí se však v žádném případě zapalovat. To se také po celá léta i dělo a teprve jeho vlastní děti dostaly o celá desetiletí později svolení tu zásadu porušit.\nVšechno, čeho člověk nabude, způsobuje mu nové problémy. Jen ten, kdo nic nemá, nemusí se také o nic starat (v češtině o tom hovoří známé verše "Český Diogenes" z Kytice z českých národních písní Antonína Dvořáka (1841-1904): Blaze tomu, kdo nic nemá, nestará se, kam co schová, směle lehne, směle vstane, žádnej mu nic neukradne. - pozn. překl.). Hned po první radosti ze svíček se zjistilo, že nejsou nikde k dostání pérové svorky s držáky, nezbytné k jejich umístění na stromek. Cigaretová měna otci došla, takže na černém trhu nemělo smysl se o něco pokoušet.\nNouze ale probouzí tvůrčí nápady (i na to existuje české úsloví, že "nouze naučila Dalibora housti" - pozn. překl.). Po několika nevydařených pokusech se u nás rozeběhla i výroba držáků na svíčky. Nejprve se omotal silnější drát kolem dřívka o tlouštce svíčky, aby tak získal spirálovitý tvar k jejímu uchycení, načež se dolním koncem drátu propíchlo dno tuhého víčka obráceného okrajem nahoru (to k zadržení vosku, odkapávajícího z hořící svíčky) a drát se omotal kolem větve stromku.\nTeď už chyběl opravdu jen ten stromek. Lesy ale byly velké a lesníci povětšinou ještě ve válečném zajetí. Nikdo si nemyslel, že krade, když si došel pro jeden stromek. Tak se i otec se synem vydali pár dní před Vánocemi do lesa, aby si v jednom blízkém hájenství uřízli nějaký stejnoměrně rostlý smrček. Jedle jako doma na Šumavě se tu ve Švábsku prostě nevyskytovaly.\nPodstavec ke stromku v podobě dvou zkřížených prkének s otvorem uprostřed byl brzy hotov a tak jsme mohli odpoledne na Štědrý den přistoupit ke zdobení stromku už zmíněnými ozdobami ze staniolu od sýra, lametami z bombardérů a svícemi za cigarety.\nByl to nádherný vánoční strom! Člověka se málem zmocňovalo pokušení nazvat ho tím nejkrásnějším vůbec. Nijaká fotografie jeho skutečný obraz nezachytila - kdo by měl tenkrát nějaký fotoaparát. Snad je to tak ale dobře. Trvá díky tomu jen zjasněná iluze láskyplné vzpomínky. Skutečná podoba tehdejší nouze by ovšem vedle sváteční pompy dnešních Vánoc asi v žádném ohledu neobstála.\nŠtědrý večer byl divem sám o sobě, divem lásky a radosti z darů. Jaká jen netušená překvapení ležela pod vánočním stromem! Každý z těch předmětů měl svůj vlastní příběh, jak sotva uvěřitelně byl získán, a už to mu dodávalo na jedinečné ceně.\nJak třeba užasl chlapec, když dostal od otce pohádkovou knihu a krabičku "Schoka-Kola" ze železných zásob wehrmachtu (hořká čokoláda ve tvaru trojújhelníčků v kulaté plechové krabičce, poprvé vyrobená v roce 1935, se rok nato stala atrakcí Olympijských her v Berlíně, za války v hovorové řeči označovaná jako "letecká čokoláda" byla součástí výbavy německých vojáků, zejména letců a ponorkových námořníků, po válce "železné zásoby" rozděleny okupačními vojsky civilnímu obyvatelstvu, jinak výroba ovšem pokračuje až dodnes, viz webová adresa e.wikipedia.org/wiki/Scho-Ka-Kola - pozn. překl.). Od maminky to byly nové kalhoty, ušité z ještě použitelných částí otcova rozedraného vojenského pláště, ve kterém se vrátil ze zajetí.\nMaminka dostala krásnou měkkou americkou deku. Měl z ní vzejít dámský plášť. Tatínek našel pod stromkem pletená chránítka na uši a teplé pracovní rukavice, uvnitř pletené, navrch pošité plachtovinou z maskovací celty. Byly to tenkrát všechno ryzí poklady. Vrcholem svátků byla ovšem opravdová vánočka a také několik kousků vánočního cukroví, které maminka upekla v troubě našich přezázračných kamen. Kde jen na to všechno sehnala mouku a další náležitosti? Po počátečním zdráhání prozradila nakonec své tajemství. Vyměnila ty věci u jednoho sedláka za svou jedinou snad cennost, lišku kolem krku a rukávník, který k ní materiálem patřil (v originále "einen Fuchs und den dazu passenden Muff", v hovorové češtině se užíval pro rukávník i výraz "štucl" - pozn. překl.). Teď, když si z té darované deky bude moci ušít zimní plášť, nebude ty kožešinové věci stejně potřebovat, mínila omluvně. To ještě nevěděla, že látka na opravdový zimník ji v dárcích teprve čeká.\nKdyž jsme tak seděli u našeho stromečku, uslyšeli jsme zvenku vrzat schody. Hned nás napadlo, že by to mohli být zloději, kteří nás chtějí obrat o to poslední, co máme. Tatínek popadl těžký pohrabáč od kamen a prudce otevřel dveře dokořán.\nStál v nich hluchoněmý Jakob, příštipkář, bratr selky, u které jsme v přístavku bydleli. V ruce držel kus uzeného a několik jablek. Strčil to našemu tatínkovi a dával nejasnými zvuky a němými posunky najevo, jen abychom nic neprozradili jeho nadmíru lakotné sestře Theres. Potom zase těžkopádně sešel schody a zmizel ve tmě, než jsme se z toho všeho stačili vůbec vzpamatovat.\nKdo by si byl pomyslel, že v "prosťáčku" Jakobovi přebývá tak citlivá duše. On, právě on a také jedině on, si toho Štědrého večera vzpomněl na ty "zkurvené utečence", jak obyvatelé Švábska všeobecně přezdívali vyhnancům, nuceně přiděleným k pobytu do jejich domů.\nJaká jen srovnání se tu nabízejí! Právě této noci se přede dvěma tisíci lety narodil v nuzném chlévě malý Kristus. I jemu přinesli k jeslím dary nejprve pastýři prosté mysli, z chudých ti nejchudší. Copak to asi pohnulo "prosťáčka" Jakuba k tomu daru vánočního svatvečera?\nGlaube und Heimat, 1987, č. 12, s. 20-22\nVýznamné šumavské osobnosti rodiny Schreinerovy\nPřed 70 lety, dne 14. června 1922 (psáno v roce 1992 - pozn. překl.), zemřel v Horním Staňkově (Oberstankau) u Sušice (Schüttenhofen) statkář, c.k. říšský rada a c.k. ministr v.v. JUDr. Gustav Schreiner.\nPocházel z rodiny, která dala Šumavě překvapující počet významných osobností. Podle genealogického soupisu uchovaného v písemné pozůstalosti JUDr. Schreinera z fondu klatovského státního archivu byli Schreinerové v česko-bavorské hraniční oblasti rodem opravdu široce rozvětveným. Odvozuje se od jistého Hanse Schreinera, který dne 24. února 1408 získal koupí usedlost Pograd (také Pograth, česky Podhrad, zmiňovaný mj. Johannem Wolfgangem Goethem - pozn. překl.) u Chebu (Eger). Odtud přišli Schreinerovi do Summerau u Lamu v bavorské Horní Falci, kde se objevují roku 1526 a 1584 v tamních soupisech sedláků (Bauernregistern). Odtud pochází i opat Johannes Schreiner v rakouském Kremsmünsteru (†1524), jistý Hans Schreiner, kolem roku 1570 správce a tajemník jednoho z Rožmberků (v originále "Verwalter und Sekretär eines Grafen Rosenberg"/!/ - pozn.překl., v neposlední řadě pak pověstný Michael Schreiner z Girgelhofu v Železné Rudě (Eisenstein), který kolem roku 1680 organizoval z pověření hraběte Nothafta z Wernbergu a na Rundingu jako lokátor osídlování železnorudské kotliny (v originálen "die Besiedlung des Eisensteiner Hochtales" - pozn. překl.) a sám si rezervoval největší místo právě pro svůj statek Girgelhof pod Špičákem (Spitzberg). K tajemníkovi rožmberskému (není možná od věci dodat, že na vnější zdi českokrumlovského muzea je v současné době umístěn náhrobní kámen někdejšího důchodního na panství Rožmberk nad Vltavou Josepha Schreinera z Rosenecku, pozdějšího (v letech 1620-1630) vrchního hejtmana nade všemi buquoyskými statky v Čechách s letopočtem jeho úmrtí 1630 - pozn. překl.) je třeba dodat, že po něm má jméno hora Schreinerberg (česky Bobík) sousedící s Boubínem (Kubani) a také osada Skříněřov (Schreinetschlag) blízko Zbytin (Oberhaid) a Chrobol (Chrobold) (obě ta tvrzení včetně podivného odkazu na "rožmberského hraběcího tajemníka" jsou těžko udržitelná, podle Profousových Místních jmen v Čechách např. je jméno osady Skříněřov sice opravdu odvozeno od příjmení "Schreiner", jenže je v německé své verzi zmiňováno jako zboží kláštera Zlatá Koruna /Goldenkron/ už v letech 1393 a 1395 - pozn. překl.). Peter Schreiner, bratr děda JUDr. Gustava Schreinera, byl tajemníkem proslulého rakouského kancléře Metternicha.\nPřímá otcovská linie JUDr. Schreinera se odvozuje od jistého Hanse Schreinera, který přichází někdy v rozmezí let 1655 a 1670 do Brůdku (Fürthel či také Viertel nebo Viertl německy) u Všerub (Neumark) na Šumavě a usazuje se tam. Jeho syn Jakob Schreiner byl už v Brůdku rolníkem a měl ze svých dvou manželství šest synů, všechny s křestním jménem Martin. Zůstal z nich ovšem naživu jen ten poslední a nejmladší z nich, narozený dne 30. září 1727 v Brůdku. V matrikách se objevuje jako "rusticus et caupo novus" (sedlák a nový hostinský). Měl se svou ženou Margaretou, roz. Feilovou, jediného syna Martina Bartoloměje (Martin Bartholomäus), který se narodil 24. srpna 1762 v Brůdku. I ten byl zpočátku v rodné vsi sedlákem a hostinským, za ženu pak pojal Reginu, dceru všerubského měšťana Petera Greissingera. Martin Bartholomäus Schreiner byl zřejmě velice obchodně zdatný, neboť dokázal koupit statek Nemilkov (Nemelkau) u Velhartic (Welhartitz). Kromě toho nabyl i statku Köhlenhof u Čachrova (Tschachrau) a statku (vlastně od 17. století spíše zámečku - pozn. překl.) Dolejší Krušec (Unterkörnsalz) blízko Hartmanic (Hartmanitz).\nJeho nejstarší syn Martin, narozený 9. listopadu 1795 v Brůdku, byl majitelem statku v Nemilkově. Syn Georg, narozený v roce 1775, získal statek Jiřičná (Köhlendorf). Ignaz, jeden z jeho synů, se stal farářem v kostele sv. Vintíře (v originále "St. Günther" - pozn. překl.) v Dobré Vodě (Gutwasser) a zůstal po něm světcův životopis pod titulem "Kurze Lebensbeschreibung des heiligen Günther", vytištěný roku 1859 v Klatovech (Klattau). Další ze synů zmíněného Martina Bartoloměje, rovněž jménem Ignaz, zdědil statek Dolejší Krušec a dcera Anna se vdala za majitele statku Palvínov (Pawinow) Müllera. Martin Bartoloměj Schreiner tedy dobře rozuměl tomu, jak co nejlépe zajistit své děti.\nNazpět však k Martinu Schreinerovi, narozenému jak už zmíněno v roce 1795, pozdějšímu dědici statku Nemilkov. Ačkoli už pevně v Nemilkově zakořenil, přivedl si sem svou ženu ze starého domova u Všerub. Oženil se totiž dne 15. ledna 1839 ve Všerubech s Barbarou Forsterovou, narozenou 20. dubna 1821 rovněž zde v domě čp. 6 a pocházející ze staré všerubské měšťanské rodiny, která se dá sledovat v místní matrice už od jejího prvopočátečního zápisu z roku 1643. Rodina Forsterova musila být hojně obdařena pozemskými statky, poněvadž bratr nynější choti nemilkovského majitele Emanuel byl později povýšen do šlechtického stavu s titulem "rytíř von Forster". S největší pravděpodobností šlo o titul koupený. Mezi předky Barbary Forsterové najdeme zcestovalé obchodníky a také vědce, jakým byl např. pražský astronom Anton Strnad, v roce 1798 dokonce rektor pražské univerzity.\nMartin Schreiner, narozený 1795, byl podobně jako jeho otec muž až neskutečně činorodý. Získal v roce 1829 jeden z nejvýše položených statků v Čechách, jímž je Horní Staňkov u Velhartic, jehož hospodářský stav byl ve zcela žalostném stavu. S typickou houževnatostí šumavského sedláka rozšířil ho stavebně o nové budovy, zřizoval cesty a zavlažovací zařízení, zlepšoval a zušlechťoval stavy hovězího dobytka a staral se o jakostní osivo, které by zaručovalo vyšší výnosy. Teprve v roce 1838 zdědil po bezdětném bratru Josefovi rodový statek Nemilkov.\nZ manželství Martina Schreinera s Barbarou Forsterovou se jako čtvrté z jejich dětí narodil 11. června 1847 v Nemilkově i syn Gustav. Vyrůstal na otcovském statku, jeho výchova však po předčasné smrti hlavy rodiny zůstala zcela na matce, ženě povahy velice živé a rázné. Po absolvování gymnázia odešel Gustav na studia do Prahy, kde získal na Karlově univerzitě roku 1870 titul doktora práv. Působil následně v kanceláři svého strýce, dvorního rady Emanuela rytíře von Forstera jako notářský kandidát. V letech 1876-1897 vedl už vlastní notářskou kancelář v Nýrsku (Neuern) a pak v Plzni (Pilsen). Od roku 1890 žil na svém statku v Horním Staňkově, k němuž získal i svobodné královácké dvorce (v originále "die Königliche Freibauernhöfe" - pozn. překl.) Keply (Köppeln) a Starou Huť (Althütten) u Hartmanic. Tady měl zcela v duchu otcově široké pole pro své selské snahy, které měl takříkajíc v krvi a které směřovaly k tomu, vyvzdorovat na zdejší přírodě opravdové maximum užitku.\nNa svých statcích se však podivínsky "nezahrabal". Už jako notář v Nýrsku hluboce srostl s veřejnými zájmy a jejich naplňováním. Zejména se věnoval německému školství na jazykové hranici a podněcoval obecní i okresní správu, aby vzhled města Nýrska obohacovala veřejnými budovami a zařízeními, alejemi, parky a sady. Nikoli náhodou připomínala v někdejším Nýrsku i jedna ulice, po něm pojmenovaná, na tyto jeho ušlechtilé iniciativy. Z nýrska se podílel na založení německého Schulvereinu (Deutscher Schulverein / DSchV), Böhmerwaldbundu (DBB) i Ústředního německého zemědělského svazu (Deutscher landwirtschaftlicher Zentralverband für Böhmen). Těmito třemi sdruženími bylo vytyčeno i budoucí pole jeho politické působnosti.\nJUDr. Gustav Schreiner byl spoluzakladatelem a spolupracovníkem všech velkých zemědělských organizací své doby pro jazykově německé oblasti Čech, byl expertem v oboru půdoznalství, rostlinné výroby i chovu dobytka a staral se o odbyt, nákup, finance, zemědělský tisk i rolnické doplňovací vzdělání. Stejnou měrou byl zainteresován také v oblasti kulturní jako člen spolku pro dějiny Němců v Čechách (Verein für Geschichte der Deutschen in Böhmen (VGDB) a jiných spolků, pracujících pro osvětu a blaho lidu. Zejména je třeba vyzdvihnout při této příležitosti fakt, že nezištně podporoval mnoho nemajetných německých studentů.\nPrůměr doby vysoce přečnívající a Šumavu daleko přesahující význam si Schreiner získal svou činností politickou. Nejprve jako poslanec českého zemského sněmu a od roku 1907 pak jako poslanec c.k. říšské rady zasazoval se vždy a především o potřeby Němectva v Čechách. Patřil sice k německé agrární straně, nebyl však jejím stranickým zastáncem, nýbrž důvěrníkem německého "staroliberálního" (deutschfreiheitlicher) a nacionálního bloku. Dne 15. listopadu 1908 stal se pak ministrem krajanem (býval v rakouské vládě český, polský a také německý - pozn. překl.) jako reprezentant zájmů "německého Rakouska" (jak se samy označovaly jazykově německé oblasti českých zemí - pozn. překl.).\nJe známo, že právě v této době před první světovou válkou "neněmecké" a "neuherské" národnosti c.k. monarchie nacházely se ve stavu nacionálního kvasu. V Čechách stejně jako na Balkáně rozvinuli panslavisté vysoce agresivní národnostní zápas. Na tomto pozadí není těžko uhodnout, že ministr Schreiner měl ve vídeňském kabinetě pro svůj nekompromisní postoj v otázce německých nároků v Čechách velice nesnadnou pozici. Byl snad nejnenáviděnějším z německých ministrů c.k. monarchie té doby. Obzvláštní záští pronásledoval ho český poslanec Dr. Karel Kramář (1860-1937, pozdější první ministerský předseda nové Československé republiky, zastával už "za Rakouska" politický program tzv. neoslavismu s výraznou orientací české politiky na carské Rusko /včetně možnosti dosazení ruského cara na český královský trůn/, měl od roku 1900 ruskou manželku - pozn. překl.). Mezi oběma protivníky došlo tehdy málem k souboji. Není divu, že se Schreiner už 21. února 1910 musil svého ministerského úřadu vzdát.\nJe ze všech zmíněných důvodů zcela přirozené, že si u německého obyvatelstva v Čechách si získal Dr. Schreiner legendární ohlas. Jeho podobiznu bývala nalepena obrázků svatých ve skříních a truhlách služebných osob a mnohý z dnešních politiků by se mohl cítit šťastným, kdyby měl tak příznivé ohlasy jako tehdy Schreiner v dobovém tisku - samozřejmě jen v tom německy psaném.\nZa první světové války převzal ten neúnavný muž obtížný úřad viceprezidenta tzv. Vyživovací rady (Ernährungsrat) ve Vídni. Nebylo určitě jednoduchoým úkolem zajistit výživu obyvatel monarchie v těch časech.\nRozpadem Rakouska-Uherska a přivtělením německy mluvících oblastí českých zemí, tzv. "Deutschböhmen" k nově vytvořenému Československu byl zasažen opravdu hluboce. Bylo by asi pro něho osobně výhodnější přesídlit tenkrát do Vídně a vyhnout se tak nesnázím s Čechy u sebe doma, ale neučinil tak. Chtěl stejně jako předtím brát podíl na osudu své národní skupiny, kterou povzbuzoval a podporoval, seč mohl, než dne 14. června 1922 po krátké nemoci v Horním Staňkově vydechl naposled.\nKdybychom měli shrnout význam této výjimečné životní pouti a životního díla, stály by snad v popředí rysů Schreinerova charakteru jeho spartánský způsob života, jeho duševní čilost a jeho pověstná přímo paměť. Z toho čerpal, to mu umožňovalo být kompetentní v tolika oblastech zároveň. Bez jeho šumavských kořenů by však ony právě zmíněné přednosti zformovaly z něho člověka bezesporu naprosto odlišného. Nejlépe to snad vystihuje věta nýrského historika Šumavy Josefa Blaua: "Vom heimatlichen Boden aus, den er aufs treueste bebaut hatte, war er der ganzen Volksgemeinschaft dienstbar geworden und er wird in der Geschichte seines Volkes stets einen Ehrenplatz unter den Besten seiner Zeitgenossen einnehmen." (tj.: "Z domovské půdy, kterou s nejvěrnější příchylností vzdělával, vzešla jeho služba platící celému jeho šumavskému společenství, v jehož dějinách zaujme čestné místo mezi těmi nejlepšími ze svých současníků." - pozn. překl.)\nGlaube und Heimat, 1992, č. 6, s. 11-13\nDne 17. března 2008 oslavil v Neuestingu (adresa zněla i na Olching/Neu-Esting) své sedmdesátiny a je tedy "nýrský" ročník 1938. Světlo světa však kupodivu spatřil poprvé v Ledči nad Sázavou uprostřed Českomoravské vrchoviny v dnešním okrese Havlíčkův Brod (dříve ovšem se to nynější okresní město zvalo Německý Brod /Deutschbrod/ a jazykově česká Ledeč byla okresem samostatným). Povoláním učitel, maturoval předtím Günther Burkon na "Donau-Gymnasium" v Kelheimu roku 1959. Už téměř padesátiletý vydal v přelomovém roce 1989 spolu s Ekkehardem Burkonem jako prvý vůbec svazek ediční řady "Quellen- und Namensnachweis für die sudetendeutsche Familiengeschichtsforschung", vydávané Sudetoněmeckým genealogickým archivem (Sudetendeutsches Genealogisches Archiv / SGA), titul "Die 2. Geburtsmatrik von Neuern im Böhmerwald von 1706-1759" o 230 stranách, k padesátému julileu vyhnání pak více než šestisetstránkovou knihu pod názvem "Odsunut/Abgeschoben - eine Dokumentation zum 50. Jahr der Ausweisung aus dem Böhmerwald-Kreis Neuern-Eisenstein", v obojím případě historický pramen jistě i do budoucna poskytující sotva docenitelné svědectví z dějin jednoho evropského regionu. Günther Burkon zemřel v Neu-Estingu po dlouhé těžké nemoci šestasemdesátiletý dne 23. července roku 2014 a byl pochován 4 dny nato v Estingu, což je stejně jako Neu-Esting od roku 1978 dnes jen část Olchingu, který se stal v roce 2011 z obce městem.\n* Ledeč nad Sázavou / Nýrsko / †Neu-Esting, Olching (BY) / † † Esting, Olching (BY)