JOHN A. SUTTER Jiří Černík - PDF\nJOHN A. SUTTER Jiří Černík\nDownload "JOHN A. SUTTER Jiří Černík"\n1 JOHN A. SUTTER Jiří Černík\n2 JOHN A. SUTTER Příběh švýcarského emigranta Jiří Černík ARLINGTON, VA USA 2006\n3 18. června roku 1880 zemřel ve washingtonském hotelu Pennsylvania sedmasedmdesátiletý muž, naturalizovaný Američan švýcarského původ, John (Johann) August Sutter. Plukovník Schaefer, který byl svědkem jeho smrti, pak na otázku novinářů, co způsobilo jeho odchod na věčnost, stručně odpověděl: Puklo mu žalem srdce. Ne, nejednalo se o ztrátu rodinného příslušníka nebo nějakou osobní tragédii, nýbrž o zcela všední, byrokratickou záležitost. Před dvěma dny přišel poslíček se zprávou, že Kongres Spojených států uzavřel pro tento rok zasedání a že jeho členové se rozjeli domů, do jednotlivých států, aby se připravili na volební kampaň. Problém ovšem spočíval v tom, že před uzavřením funkčního období se mělo hlasovat o zákonu, který by Sutterovi poskytl obnos ve výši padesáti tisíc dolarů, jakožto kompenzaci za finanční ztráty způsobené Zlatou horečkou v roce 1849 a také rozhodnutím Nejvyššího soudu z roku Tato suma měla nejen vytrhnout Suttera a jeho manželku z chudoby, ale v prvé řadě odčinit bezpráví, kterého se dopustila americká vláda po přivtělení Kalifornie ke Spojeným státům. Senátor Vorhees, který byl přesvědčen, že tentokrát bude Sutterova žádost kladně vyřízena, bohužel nemohl přijít druhého dne ráno, jak slíbil, aby zdrceného Suttera ujistil, že všechno není ztraceno a že návrh zákona bude opět předložen k hlasování na podzim. Když se dostavil až osmnáctého odpoledne, zastihl plukovníka Schaefera u stolu, kde dopisoval list určený Sutterově manželce. Sutter jej začal ráno psát, ale protože se mu udělalo nevolno, dopis nedokončil, ulehl a o chvíli později zemřel. Jeho smrtí se uzavřela sága neodbytného suplikanta, který strávil patnáct let ve stínu washingtonského Kapitolu domáhajíc se spravedlnosti, muže, který stál při zrodu moderní Kalifornie a kterému jsou věnovány následující kapitoly.\n4 To him, more than to any single person, are we indebted for the conquest of California with all its treasures. Generál William T. Sherman\n5 Raději do Ameriky než do vězení John (Johann) August Sutter se narodil 15. února roku 1803 v Kandernu, malém německém městečku nedaleko švýcarských hranic. Jeho otec Johann Jakob Sutter, zrovna tak jako jeho matka Christine Wilhelmina Sutterová, rozená Stoberová, byli Švýcaři, a nepochybně patřili mezi přední občany města. Matka, jakožto pastorova dcera, a otec, jakožto správce místní papírny. Mladý Sutter vyrůstal v období napoleonských válek. Prakticky každý den mohl pozorovat cválající švadrony husarů a nebo obdivovat šikovnost kanonýrů, kteří s několika páry koní v zápřehu projížděli městem. Směsice pestrých uniforem a sevřené útvary pochodujících pěšáků na něho pak učinily nesmazatelný dojem. V patnácti letech odešel studovat na střední školu v Neuchatelu, ve městě, které se nejen vyznačovalo francouzským jménem, ale také i silnou francouzskou menšinou a tudíž i francouzskou kulturou. Pobyt v Neuchatelu z něho udělal nadšeného frankofila, což se projevovalo tím, že často psal své jméno Soutter, aby udělal dojem na své německy mluvící přátele, zejména ženského pohlaví. Po ukončení školy v Neuchatelu mu nastala učednická léta a sice u nakladatelské firmy Emanuel Thurneysen, jež se nacházela v Basileji. Rušný život velkoměsta se pochopitelně energickému a ctižádostivému mladíkovi zcela zamlouval. Desítky lodí připlouvajících po Rýnu až z dalekého Hamburku v něm vzbuzovaly romantické představy o krajích daleko za mořem, o dobrodružství a bohatství, které tam čeká na podnikavé Evropany. Sny o bohatství a vzrušujícím životě však brzy vystřídala tvrdá realita. Učednická léta skončila, Sutter byl propuštěn a musel se starat, jak si vydělat na živobytí. Sutter se původně snažil zůstat za každou cenu v Basileji, a nakonec se mu podařilo najít si práci obchodního příručího v nedalekém Aarburgu. Tam potom trávil celé dny bud ve skladu nebo za pultem místního obchodu se záclonami. A protože romantika exotických zemí se rozplynula v moři každodenních drobných starostí, nahradil ji romantikou praktičtější a pro dvacetiletého mladíka mnohem přitažlivější. Sutter se zamiloval do pohledné dívky Annetty Duebeldové a dvořil se jí s takovým úspěchem, že když se nakonec vzali (24. října 1826), hned druhý den po svatbě se jim narodil syn. Manželský stav však v jeho životě znamenal pronikavé změny. Sutterovi se odstěhovali do Burgdorfu, Annettina rodného města, a novopečený manžel se pokoušel finančně zajistit rodinu opět jako obchodní příručí v malém krámku s potravinami. Maloměstské poměry a švýcarská úzkoprsot však nedovolovaly podnikavému Sutterovi zaujmout místo mezi burgdorfskou smetánkou, na které si dělal nárok a které, jak si naivně myslel, mu po právu patří, protože se oženil s dívkou ze staré patricijské rodiny (Annettina matka vlastnila pekařství a hospodu.) Z věna a z ušetřených peněz se mu podařilo zakoupit dům, jehož hoření poschodí mělo sloužit za byt, a v přízemí si otevřel vlastní obchod se zbožím všeho druhu. Pochopitelně ani tato činnost Suttera příliš neuspokojovala a zakrátko nato počal hledat povyražení či vyžití se někde jinde. V roce 1828 se pod vlivem vzpomínek z dětství přihlásil do praporu rezervistů a v hodnosti podporučíka se zúčastňoval pravidelných cvičení v okolních horách. I když se jednalo jen o víkendovou činnost, Sutter si toto vojančení natolik oblíbil, že mu nakonec věnoval více času než obchodování. Jedním z důvodů k těmto častým únikům byla též napjatá atmosféra doma. Mladá paní Sutterová, zřejmě podporována matkou, dávala svým ostrým jazykem stále častěji najevo své neuspokojení nad hubenými výsledky manželova\n6 kramaření, a proto večery trávené u táborového ohně ve společnosti mužů stejného věku a zájmů poskytovaly příjemnou změnu. Tato zdánlivá idyla však neměla dlouhého trvání. Během několika let se jasně ukázalo, že Sutter nemá příliš velké obchodní nadání a v momentě, kdy dočasná konjuktura skončila, pokus o samostatnou obchodní kariéru skončil katastrofou. Na jedné straně se věřitelé počali domáhat zaplacení dluhů, které díky Sutterově nákladnému oblékání a vůbec životnímu stylu byly dosti značné, a na druhé straně jeho partner, jistý Seelhofer, zmizel s polovinou zboží, které měl prodávat v okolí Burgdorfu. Sutter byl nucen vyhlásit bankrot a prodat dům, který, aby se zabránilo veřejné ostudě, koupila Annettina matka. Po vyplacení věřitelů se tak stal nájemníkem vlastní tchyně. Stará Duebeldová byla ochotná držet určitou dobu zetě nad vodou a poskytovat zdarma bydlení, avšak jakmile zjistila, že se jeho finanční situace nezlepšuje, a naopak, že se opět zadlužuje, došla jí trpělivost a tak říkajíc prodala mu střechu nad hlavou. Tento radikální krok měl pochopitelně dalekosáhlé následky. Nejen, že se jeho plány proměnily v niveč, ale v důsledku odříznutí jakékoliv finanční podpory hrozilo Sutterovi vězení pro dlužníky. Něco takového nemohl ješitný Sutter samozřejmě dopustit. Pod vlivem stresu a pokoření, kterého se mu dostalo ze strany Duebeldovy rodiny, se rozhodl spálit za sebou mosty a hledat štěstí v zemi nekonečných možností. Během několika týdnů se mu podařilo dát dohromady slušnou hotovost a 8. května roku 1834 tajně opustil Burgdorf. Krátce poté dorazil do Le Havru, tam nasedl na lod a v polovině července přistál v New Yorku. Za sebou nechal ženu, pět dětí a dluh ve výši franků. 12. června téhož roku na něho náčelník bernské policie vydal zatykač, ve kterém se oznamovalo, že dotyčný Johann Augustus Sutter má být zadržen, všechny cenné předměty včetně směnek a hotovosti mu mají být odebrány a zatčený má být předán bernským úřadům. O šest měsíců později zemřela stará Duebeldová a Annetta obdržela z její závěti franků, které byly okamžitě zkonfiskovány. Opuštěná a bez perspektivy se pak s dětmi usadila u babičky, kde přežívala ve velmi skromných poměrech. V duchu doufala, že se její manžel přece jednoho dne ozve a zachrání ji a děti před permanentní chudobou. Tuto naději chovala šestnáct let. (Někteří historikové tvrdí, že Annetta byla obeznámena s plány svého manžela a že mu v útěku dokonce pomáhala.) Jak jsem se již zmínil, Sutter vstoupil na půdu Nového světa někdy v polovině července a zakrátko nato se nacházel na cestě na Západ. Důvody, proč tak neobyčejně rychle opustil New York, jsou v zásadě dva. Jednak si nebyl jistý, jak daleko sahá moc švýcarských úřadů a zřejmě se obával deportace, což se projevilo i později, když vyplňoval žádost o americké občanství. Ve formuláři uvedl místo narození toliko Badensko, město Kandern vynechal, a jako věk uvedl čtyřicet let, což bylo o deset let více. Jinými slovy, zametal po sobě stopu. A jednak Sutter byl obeznámen s prací jistého Gottfrieda Dudena, švýcarského spisovatele (toliko shoda jmen s germanistou a slovníkářem Konrádem Dudenem). Duden byl romantik, obdivovatel J. J. Roussea, a ve svém pojednání o americkém středním Západě popsal kraj kolem řeky Missouri jako skutečný ráj na zemi. Úrodný kraj, indiánské obyvatelstvo nezkažené civilizací a mírné\n7 klima. Navíc se též neopomněl zmínit o tom, že v okolí St. Louis se nachází úspěšná kolonie německých farmářů. Romantické pojednání, které by jen vyvolalo úsměv na tvářích missourských osadníků. Jakmile Sutter dorazil do St. Louis, ubytoval se v hotelu Schwyzerland, kde se seznámil s dalším greenhornem, Němcem z Westfalska, který se také jmenoval Johann Augustus. Jeho příjmení však bylo Laufkoetter. Oba se rychle zpřátelili a byl to právě Laufkoetter, který ve svých pozdějších memoárech poukazuje na to, že s příchodem do St. Louis si Sutter oblékl novou identitu. Je celkem nabíledni, že se nepochlubil skutečnými důvody, které ho přivedly do Ameriky, svůj skromný původ zcela zamlčel a naopak počal se vydávat za kapitána švýcarské armády, kterého přilákaly do Missouri obchodní možnosti a touha po dobrodružství. Švihácké chování, pár důstojnických kotlet a elegantní oblečení nakonec přesvědčilo prakticky každého, s kým přišel do styku, že se opravdu jedná o skutečného džentlmena, na něhož je spolehnutí a že jeho slovo platí vždy a za jakýchkoliv podmínek. Pro získání úvěru to bylo pochopitelně nepostradatelné plus. Sutterovo obchodní podnikání se zpočátku omezilo jen na pronajmutí taverny a nalévání drinků. Během zimy se však seznámil s několika francouzskými obchodníky ze Santa Fe a ti mu vnukli myšlenku zkusit to se zahraničním obchodem a sice dopravit ze St. Louis do Santa Fe zboží, o které byla na novomexickém území nouze, a s náležitým ziskem je prodat. Na jaře roku 1835 opustil tavernu, za vypůjčené peníze koupil v zastavárně laciné tretky, pár pistolí a několik uniforem, a přestože ho většina přátel od tohoto podniku zrazovala, přidal se ke karavaně, která mířila po Santafeské stezce na západ. Koncem října byl zpátky v St. Louis a k velkému překvapení svých známých se mohl pochlubit stádem zdravých mezků a sudem červeného vína z El Pasa. Není tudíž divu, že když se příští rok rozkřiklo, že Sutter organizuje opět cestu do Nového Mexika, ochotně se přihlásilo šestnáct mužů, převážně Němců, mezi nimiž byl též Johann Laufkoetter, a kteří dali dohromady kapitál ve výši sedmi tisíc dolarů. Sutter si vypůjčil dalších sedm tisíc a v hodnotě čtrnácti tisíc dolarů nakoupil hračky. Popisovat cestu do hlavního města Nového Mexika a přechod Cimarronské pouště by si vyžádalo několik dalších stránek. Stačí však říci, že karavana opravdu dorazila do Santa Fe a tam novopečení obchodníci ke svému úžasu zjistili, že o jejich zboží není žádný zájem, a to hned z celé řady důvodů. V prvé řadě místní úřady zvýšily tarify na dovážené zboží, pak následkem nedávného vyhlášení samostatnosti se mnozí texasští obchodníci zaměřili na Nové Mexiko a v neposlední řadě zvýšená bojová činnost Apačů a Navahů vedla k nepřítomnosti většiny mužů a tudíž v Santa Fe nebyly peníze. Nakonec se podařilo sehnat někoho, kdo celý náklad odkoupil za dva tisíce dolarů a čtyřicet mezků. Návrat do St. Louis, kde dlužili sedm tisíc dolarů, byl pochopitelně nemyslitelný. Sutter a jeho partneři to chvíli zkoušeli s prospektováním, což též nikam nevedlo, a nakonec ze zoufalství se rozhodli pro zcela dubiózní podnik. Koncem léta koupili kolem stovky divokých mustangů nedávno přihnaných ze Sonory a rozhodli se je prodat v Missouri. Laufkoetter, který si o obchodních schopnostech svého švýcarského přítele už vytvořil vlastní úsudek, se tohoto posledního projektu nezúčastnil. Naopak, zůstal v Santa Fe a vyčkával jak se situace vyvine.\n8 Obchod s mustangy byla popravdě pochybná záležitost, protože se jednalo v zásadě o divoká, nezkrocená zvířata a podle některých pamětníků, jen málokterému farmáři, který je koupil, se podařilo je natolik vycvičit, aby je mohl použít bud k jízdě nebo do zápřehu. Nejednoho koně musel nakonec frustrovaný majitel zastřelit. Hlavní překvapení však čekalo na obchodníky s mustangy ve městě Independence (Missouri). St. Louisští věřitelé se zřejmě doslechli o fiasku v Santa Fe a rozhodli se tedy zachránit, co se dalo. Vyjeli proto Sutterovi naproti s tím, že mu zabaví celé stádo dříve, než ho rozprodá a s penězi se ztratí. S jak velkým úspěchem se setkali, se dnes už neví. Skutečností však zůstává, že se Sutterovi a několika dalším kumpánům podařilo zmizet ještě v noci s několika koňmi, ostatní přišli o všechno a jeden z nich dokonce skončil v St. Louiském vězení. Netřeba ani říkat, že Sutter se už v St. Louis neukázal a že o obchod se Santa Fe ztratil definitivně zájem. Sutter zamířil na sever do Westportu nynějšího Kansas City. Čtyři roky staré město tvořilo několik nezastavěných parcel, jedna hlavní ulice a pár prkenných budov. Zde strávil prakticky rok a půl spekulacemi s pozemky, které koupil za peníze stržené za mustangy. Hlavním zdrojem jeho příjmů byl však nezákonný obchod s alkoholem v Shawneeské a Delawárské rezervaci. Někdy v polovině roku 1837 dostal úžasný nápad a sice, aby si zlepšil renomé a později také úvěr, rozhodl se postavit na hlavní třídě hotel. Srubová stavba byla dokončena ještě v témže roce, ovšem návštěvnost nebyla zdaleka tak velká jak očekával, večery trávené v saloonech a záliba v drahém oblečení opět vedla ke dluhům a tak se Sutter zase ocitl v situaci, která se nijak nelišila od předchozích. A nejen, že situace se nelišila od předchozích, ale ani řešení, ke kterému se vždy uchyloval, a sice po anglicku se ztratit. A protože mu byla půda pod nohama horká po celé Missouri a Novém Mexiku, rozhodl se zamířit hezky daleko až do Kalifornie. Ze Sutterových memoárů se dá usoudit, že ho na tuto myšlenku přivedl jeden z obchodníků, se kterým se setkal v Santa Fe a sice jistý Carlos či Charles Beaubien, francouzský Kanad an. Beaubien se oženil s Mexičankou, získal velký španělský grant a v době, kdy se Sutter nacházel v Novém Mexiku zasával funkci alcada v Taosu. Jako mladý muž několikrát navštívil Kalifornii a zřejmě propadl kouzlu Sierr a romantického pobřeží, a v nekonečných a neosídlených prostorách viděl neobyčejné možnosti pro podnikání všeho druhu, zejména pro farmaření a obchod s kožešinami. Sutter se tedy dlouho nerozmýšlel. Věřitelům napsal několik nekrytých směnek a od firmy Lucas & Kavanaugh si vypůjčil tisíc dolarů s tím, že je vrátí prvního dubna téhož roku. A že měl v úmyslu i tohoto věřitele vyvést náležitým aprílem není pochybností. 1. dubna roku 1838 doprovázen Pablem Gutierrezem, přítelem ze Santa Fe, vyjel ještě za tmy na strakatém indiánském koni z města, aby se do něho již nikdy nevrátil. Sutter se rozjel do Delawárské rezervace, kde mezi starými přáteli čekal na příchod výpravy ze St. Louis, kterou vedl jistý Andrew Drips. I když touto dobou se šířily zprávy, že úlovky traperů jsou neobyčejně hubené a že obchodu s kožešinami je s největší pravděpodobností konec, Americká kožešinová společnost se sídlem v St. Louis se rozhodla realizovat ještě jeden velký sraz s trapery na východní straně Skalnatých hor. Cílem této výpravy byl soutok Větrné řeky (Wind River) a řeky Popo Agie v jihozápadním Wyomingu. Drips ještě s několika muži dorazil do rezervace v polovině dubna a tam se k němu přidal Sutter a skupina presbyteriánských duchovních, kteří mířili\n9 až do Oregonu. Karavana vozů naložených zbožím pro trapery a celkem šedesát lidí, mezi nimž byly i ženy misionářů, se vydala na cestu 22. dubna. Po několika dnech, jež byly ve znamení zmatků způsobených převážně nezkušenými misionáři, konečně zavládl pořádek a každodenní rutina. Muži a ženy vstávali kolem čtvrté ráno, balili stany, sedlali, zapřahali a za svítání vyjížděli z tábora. Po pěti až šesti hodinách jízdy karavana zastavila, tažná zvířata se vypřáhla, aby si odpočinula a napásla se, a po dvouhodinové zastávce se pokračovalo v cestě. Kvečeru se vozy postavily do kruhu, takže tvořily jakousi ochrannou hradbu, za kterou zaplály ohně, ženy se daly do vaření a muži odváděli voly, koně a muly k nejbližšímu potoku či řece, aby je napojili, potom jim spoutali přední nohy a nechali je pást. Monotónnost dne Sutter zaháněl tím, že ostatní příslušníky výpravy bavil historkami ze Švýcarska, zejména všechny udivoval povídáním o bernardýnech, kteří vyhrabávají oběti lavin a pak obyčejně přešel na svoji vojenskou minulost, přičemž plně pouštěl fantazii uzdu, chlubil se, že sloužil ve švýcarské gardě francouzského krále Karla X během revoluce v roce 1830 a že mu za cenu vlastního zranění zachránil život. Koncem května výprava dosáhla pevnosti Laramie. Samotná pevnost udělala na Suttera velký dojem. Zatímco Dripsovi lidé využívali týdeního pobytu k opravám vozů, postrojů a doplňování zásob, Sutter si prohlížel pevnost. Podíval se do kovářské dílny, prohlédl si sklady s potravinami a s kožešinami a jak zvenčí, tak i zevnitř okukoval opevnění a strážní věže. Snažil si vštípit do paměti nejen půdorys a rozlohu pevnosti, ale i materiál, z jakého byla postavena, a architektonické aspekty jednotlivých budov. A pak se voli a muly opět opřeli do chomoutů a dřevěných jeh a jejich kopyta zvířila prach na cestě, která během několika následujících let měla vstoupit do historie amerického Západu jakožto Oregonská stezka. 21. června předvoj výpravy dosáhl řeky Popo Agie. Na místě plánovaného srazu je již očekávali indiáni z různých kmenů a na dva tucty traperů s balíky kožešin, které měly putovat zpět do St. Louis. Snad za zmínku stojí, že mezi přítomnými zálesáky se nacházel i pověstný Jim Bridger, který udělal na Suttera dojem svým drsným humorem. Jednoho večera se trapeři náležitě podroušeni a pomalováni válečnými barvami objevili před stany misionářů, a doprovázeni důkladným mlácením na tam-tamy se dali do tance, přičemž mávali tyčemi, na nichž byly připevněny indiánské skalpy. Několik misionářských manželek z toho mělo málem smrt, a když se Sutter ptal Bridgera, co má tenhle ryk znamenat, Bridger se jen zašklebil a prohlásil, že se jedná o oslavu. Mezi nenáviděnými Černonožci prý vypukla epidemie černých neštovic. Sutterovi však brzy nastaly starosti jiného druhu a sice, jak se dostane do vytoužené Kalifornie, od které ho dělilo na tisíc mil. Zpočátku se pokoušel dát dohromady vlastní skupinu, do které se přihlásilo toliko několik pochybných individuí, avšak nakonec se na soutoku Popo Agie a Větrné řeky objevil jako deux ex machina jistý Francis Ermatinger, zástupce kanadské společnosti Hudson s Bay, který s sebou přivedl skupinu traperů a který oznámil misionářům, že ho posílá reverend Dr. Marcus Whitman, aby je bezpečně dovedl na pevnost Hall (nynější Idaho). (Marcus Whitman vybudoval presbyteriánskou misii nedaleko pevnosti Walla Walla a pozval do Oregonu další dobrovolníky, kteří by byli ochotni poskytnout pomoc v jeho v misionářské práci. Avšak v roce 1847 Cayusové přepadli misii a zabili čtrnáct bělochů včetně Whitmana a jeho manželky.) Tato zpráva byla pochopitelně přijata s velkým nadšením a někdy začátkem července se nově zformovaná výprava vydala na cestu na severozápad. Suttera tentokrát doprovázelo sedm\n10 osob. Pablo Gutierrez, dva němečtí trapeři Niklaus Allgeier, Sebestian Keyser, dva Američané jejichž jména se nedochovala, německý či belgický truhlář, jehož jméno je sporné (některé zdroje uvádějí Wetler a jiné Koch) a indiánský chlapec, který měl Sutterovi sloužit jako osobní průvodce. Od řeky Popo Agie zamířili k Jižnímu průsmyku, který tehdejším i budoucím karavanám umožňoval průjezd Skalnatými horami a 17. července překročili Zelenou řeku (Green River). Krajina, kterou ted projížděli, neklamně naznačovala, že suchý pouštní terén zůstal definitivně za nimi. Žlutou povadlou trávu vystřídala svěží zeleň, otevřené prostory husté borovicové lesy a mělké polovyschlé potoky bystřiny plné ryb. Z horských vrcholků pokrytých sněhem vanul svěží větřík a příjemně chladil sluncem rozpálené tváře. Do pevnosti Hall, která byla jedním z mnoha článků nekonečného řetězu opěrných bodů zbudovaných společností Hudson s Bay, vjeli 27. července. Na nádvoří je uvítal velitel pevnosti Thomas McKay, nabídl jim pohostinství a se zájmem se dotazoval, kam mají namířeno. Misionáři mluvili o Oregonské misii a Sutter o Kalifornii. McKay je pozorně vyslechl a pak poskytl cenné rady. Sutterovi vysvětlil, že jediný způsob, jak se dostat bezpečně do Kalifornie, je pokračovat v cestě až na pevnost Vancouver, která se nachází na pravém břehu řeky Kolumbie, necelých padesát mil od Pacifiku. Odtamtud pak přes Siskiyouské hory pořád na jih. Misionářům potom poradil, aby nechali dobytek na pevnosti, protože jednak proviant slíbený reverendem Whitmanem v pořádku dorazil, a jednak od řeky Kolumbie je dělí dobrých pět set mil v horském terénu a tudíž bude v jejich vlastním zájmu, aby cestovali nalehko. Sutter, jeho společníci a misionáři vyjeli z pevnosti Hall 31. července. Ermatinger zůstal na pevnosti, avšak pro jistotu poslal s nimi dva indiánské průvodce. Tato skupina, kterou tvořilo něco kolem dvaceti lidí, se pohybovala poměrně rychle. 9. srpna dosáhli Lososích vodopádů na Hadí řece (Snake River) a o týden později pevnosti Boise (Idaho). Na pevnosti strávili čtyři dny, zásobili se čerstvými potravinami, zejména čerstvou zeleninou a ovocem a dvacátého se vydali na poslední úsek cesty, který je měl přivést na Whitmanovu misi Waiilatpu. Dvacátého devátého odpoledne si Sutter potřásal rukou nejen s Whitmanovými, kteří je přišli osobně uvítat, ale i s desítkami indiánských obyvatel misie. Cayusové viděli v tomto zvyku bělochů jakési mocné kouzlo, a proto si nikdy nenechali ujít příležitost chopit se jejich pravice a důkladně jí potřást. Je pochopitelně ironií osudu, že tytéž ruce, které tenkrát dávaly tak vehementně najevo přátelské úmysly, se o devět let později zbarvily krví nevinných lidí. Z Whitmanovy misie putoval Sutter k řece Kolumbii, jejíž divoké peřeje spatřil v místech zvaných The Dalles. V té době se tam též nacházela misie a Trading Post. Přestože pevnost Vancouver byla zbudována na řece, nejbezpečnější cesta však vedla po souši, a sice po levém břehu. Sutter a jeho společníci se tedy rozhodli překročit pohoří Cascades a po mnoha dramatických momentech, o které během přechodu tohoto hřebene rozhodně nebyla nouze, 9. září dorazili do Willamettského údolí. Tam na metodistické misii, založené Jasonem Leem, strávili týden. Sutter udělal na misionáře zřejmě velmi dobrý dojem, nebot v knihách, které vedli o své činnosti, lze najít zápis o jeho návštěvě, ve kterém ho líčí jakožto sympatického a příjemného muže. Misionáři šli dokonce tak daleko, že se ho snažili přesvědčit, aby se usadil mezi nimi, ale Sutter nechtěl ani slyšet.\n11 Jeho cílem byla Kalifornie. Podle jejich rady tedy vyměnil koně za kanoe, pustil se po proudu řeky Willamette ke Kolumbii a začátkem října, prakticky šest měsíců poté, kdy se rozloučil se svými přáteli v Missouri, dosáhl pevnosti Vancouver. Sutter se představil zástupci správce pevnosti Jamesu Douglasovi jako francouzský důstojník, který přijel do Ameriky za obchodem, a vzhledem k tomu, že se nacházel na půdě anglokanadské společnosti, zdůraznil, že nemá s americkou vládou absolutně žádné styky a cestuje pouze jako soukromá osoba. Navíc se pohotově vykázal několika písemnými doporučeními, jež si chytře obstaral během cesty. Douglas si se zájmem vyslechl Sutterovo přání vypravit se v co nejkratší době na jih do Kalifornie, avšak pak jen zavrtěl hlavou a nedočkavému cestovateli tento plán rozmluvil. Na podobnou cestu je už pozdě, a i kdyby ho indiáni nechali projít, pokus o překročení zasněženého Siskiyouského pohoří by se rovnal sebevraždě. Sutter nakonec tento argument uznal, protože z vlastní zkušenosti věděl, co znamenají několikastopové závěje v horách. Přesto se však nechtěl vzdát a marnit čas čekáním prakticky dalších šest měsíců, až přijde jaro a horské průsmyky se otevřou. Pohled na zámořské plachetnice kotvící u pevnosti ho přivedl na myšlenku vypravit se do Kalifornie po moři. A protože v současné době žádná z lodí nemířila na jih, přesvědčil Douglase, aby mu umožnil cestu na jedné z lodí společnosti, která pravidelně zásobovala pevnost a která se měla vrátit zpět na Havaj. Sutter prostě počítal s tím, že tam se mu podaří najít lod, která by ho zavezla ke kalifornskému pobřeží. Douglas souhlasil a za patnáct liber mu zprostředkoval kabinu na lodi Columbia, zatímco jeho společníci se museli spokojit s podpalubím za šest liber. Columbia vyplula 11. listopadu 1838 a spustila kotvu v Honolulském přístavu 9. prosince téhož roku. Krátce poté, kdy vstoupil na půdu rajských ostrovů, Sutter ke svému nemilému překvapení zjistil, že poslední lod do Kalifornie (Bolivar Libertador) odjela před několika dny a že v dohledné době neexistuje prakticky žádná šance, že by se v Honolulském přístavu objevila lod, která by se chystala plout stejným směrem. Nezbylo nic jiného než se smířit s touto skutečností a trpělivě čekat. Sutter však nemarnil čas. Kromě procházek po městě a okukování pohledných havajských děvčat se snažil navázat kontakty s místními obchodníky, což se mu podařilo tak dokonale, že vánoce již trávil ve společnosti britského a amerického konzula a představitele amerických obchodních zájmů jistého Williama Frenche. Díky svému sebevědomému vystupování a impresivním historkám ze své vojenské minulosti si získal sympatie celé řady vlivných lidí, a když se jim pak svěřil se svými plány, tak i přístup ke značnému úvěru. Týdny ubíhaly a kromě rybářských bárek a kánoí s domorodci do přístavu nevplula jediná zámořská lod. Sutterovi však neušlo, že u mola kotví opuštěná plachetnice Clementine. Clementine byla brigantina o výtlaku osmdesáti osmi tun a v současné době byla na prodej. A co víc, její posádka, včetně kapitána se nacházela v přístavu. Dnes je už těžko říci, zda to byl Sutterův či Frenchův nápad, avšak každopádně to byl French, který tuto lod pronajal, najmul její starou posádku a s nákladem potravin ji vypravil na Aljašku, do ruské kolonie Sitka. V útrobách lodě se také nacházelo nezbytné zboží v hodnotě tří tisíc dolarů, pozornost Williama Frenche, které mělo být použito při budování Sutterovy zemědělské kolonie. 20. dubna Clementine zvedla kotvu a zamířila k\n12 americkým břehům. Na její palubě se kromě námořníků nacházel Sutter, Gutierrez, oba Němci a deset Havajců včetně dvou žen, které najal na práci za deset dolarů měsíčně. Nejen z důvodů tradiční ruské pohostinnosti, ale prostě i proto, že do Sitky zavítali cizí hosté jen zřídkakdy, se dostalo Sutterovi vřelého uvítání. Díky písemným doporučením, která byla ted rozšířena o dopis amerického konzula na Havaji, ruský guvernér admirál Kauprianoff a jeho manželka mu ochotně nabídli ubytování v guvernérské rezidenci po celou dobu jeho pobytu na této ruské výspě. Zatímco přístavní dělníci vykládali náklad z útrob lodě, Sutter trávil hodiny v rozhovorech s admirálem, během kterých se snažil získat podrobné informace o území, kde se hodlal usadit. (Zda to byli Rusové, kteří též vlastnili přímořskou pevnůstku Ross nedaleko Yerby Bueny (dnešní San Francisko) nebo Kanad ané na pevnosti Vancouver, kteří měli rozhodující vliv na výběr místa, jež si Sutter zvolil pro své budoucí imperium, se dnes už neví). V každém případě se však Sutter zaměřil na oblast na sever od dnešního San Franciska v místech, kde se Americká řeka vlévá do řeky Sakramento. V zásadě neobydlená oblast, která byla přibližně na stejné zeměpisné šířce jako pevnůstka Ross. Asi o měsíc později Clementine opět zvedla kotvu a naložená zásobami a tím nejnutnějším vybavením pro začátek v pustině vyplula na jih podél oregonského pobřeží. Ze Sutterových memoárů se dá usoudit, že šlo o dosti dramatickou plavbu; počasí bylo ve znamení pravidelných bouří, které značně pocuchaly ráhnoví a plachty, a husté pobřežní mlhy, typické pro tuto oblast, ztěžovaly navigaci. Konečně 1. července dal kapitán lodi příkaz zamířit do úžiny mezi dvěma návršími, za nimiž se prostírala velká zátoka. Jakmile se po pravé straně objevily rozmazané obrysy dřevěných domků a budov z vepřovic, nařídil shrnout plachty a potom v bezpečné vzdálenosti od břehu se ozvalo šplouchnutí spouštěné kotvy. Sutter více než po roce cestování konečně dorazil do země svých snů, do Kalifornie.\n13 Zaslíbená země Než se pustím do popisování dalších událostí a prvních kroků, které Sutter učinil krátce poté, kdy dorazil ke kalifornským břehům, bude na místě seznámit čtenáře s některými aspekty této mexické provincie, která byla na tehdejších mapách zakreslena pod názvem Alta California (Horní Kalifornie na rozdíl od Baja California, což je dnes součást Mexika a do češtiny se obyčejně překládá jako Kalifornský poloostrov.) V třicátých letech devatenáctého století se počet neindiánského, to jest převážně mexického a španělského obyvatelstva, pohyboval kolem pěti tisíc obyvatel. Například v severní metropoli Yerbě Bueně, kde Sutterova lod Clementina poprvé přistála, žilo kolem padesáti lidí. Druhé největší přístavní město Monterey bylo o něco větší a zbytek tvořily malé osady s několika stovkami Mexičanů soustředěných kolem starých španělských misií, jako San Diego, Los Angeles a San Jose, a pak roztroušené větší či menší zemědělské usedlosti. Ústředním komponentem ekonomické činnosti byl chov volně se pasoucího dobytka a lov bobrů a mořských vyder, činnost, kterou převážně provozovala hrstka amerických traperů a traperů vysílaných kanadskou společností Hudson s Bay z pevnosti Vancouver. Jestliže vezmeme v úvahu, že jediná otevřená cesta byla El Camino Real (dnešní pobřežní dálnice Jednička) a že v důsledku nedostatku peněz převládal výměnný obchod, můžeme bez nadsázky říci, že tehdejší Kalifornie silně připomínala zaostalou Quebeckou provincii z poloviny osmnáctého století. Z politického hlediska situace nebyla o nic lepší. Jeden palácový převrat za druhým, neustálé konspirace různých kamaril a zášt a podezíravost mezi civilními a vojenskými představiteli byly na denním pořádku. Co se týče indiánského obyvatelstva zrušení církevní správy všech katolických misií na území Mexické republiky po vyhrané revoluci proti Španělům mělo dalekosáhlé následky. I když se tento krok považoval zcela za slučitelný s ústavními a republikánskými principy, v praxi však znamenal korupci, zchátrání budov a v prvé řadě nezájem o osud jakž takž zcivilizovaných indiánů. Po odchodu františkánských padres celá řada konvertů opustila misie, vrátila se do indiánských vesnic a ke svým starým zvykům, a co víc, mnozí začali přepadat mexické rančery a živit se krádežemi dobytka a koní. A v těchto podmínkách se Sutter rozhodl budovat zemědělské imperium, které by bylo založeno na jedné straně na obrovském kvantu darované půdy (grant) a na druhé straně na vlastní houževnatosti a podnikavosti a také mezi jiným na pracovitosti jeho havajských přátel. A abychom nezapomněli, také na nezměrné dávce štěstí. Mexičtí úředníci přijali Suttera velmi chladně. Pod záminkou, že Yerba Buena není přístav pro potenciální imigranty, ho nechtěli ani nechat vystoupit na pevninu. Teprve až když kapitán lodi poukázal na poškozené plachty a ráhna a na prázdné sudy na pitnou vodu, dostal Sutter povolení zůstat v přístavu osmačtyřicet hodin. Poté se musel odebrat dále na jih, a sice do Monterey. V Monterey se mu dostalo poněkud lepšího přijetí, a v momentě, kdy se vykázal celou řadou doporučení, otevřely se mu i dveře guvernérovy kanceláře. Myšlenka založit osadu, či snad dokonce pevnost na sever od Yerby Bueny se kalifornskému guvernérovi Juanu B. Alvaradovi docela zamlouvala, a to hned z několika důvodů. Yerba Buena bylo prakticky hraniční pásmo. Na sever se nacházela oblast osídlená toliko různými indiánskými kmeny, jež spojovala společná nenávist k bělochům, zejména ke Španělům a Mexičanům. Usedlost, kterou podnikavý Švýcar navrhoval, by tvořila nejen jistý sanitní kordón proti nájezdům ze strany místních\n14 indiánů, ale také by stála v cestě rozpínavosti Rusů, Angličanů a po případě Američanů. Alvarado dal Sutterovi několik dobrých rad, zejména co se týče indiánů, a potom mu též důvěrně sdělil, že bude v jeho vlastním zájmu, když se usadí co nejdále od jeho strýce generála Mariana G. Valleji, který sídlil v oblasti mezi pobřežím a řekou Sakramento (dnešní Sonoma). Po zkušenostech s Američany v Texasu v roce 1836 Vallejo podezíral každého cizince ze separatismu, úmyslného porušování mexických zákonů a bůhví z jaké ještě velezrádné činnosti. Na Suterovu žádost, aby mu byl vystaven příslušný patent na půdu v povodí řeky Sakramento a Americké řeky, Alvarado se jen usmál, mávl rukou a pak mu oznámil, že na to je dost času. Nejdříve musí dokázat, že se mu opravdu podařilo svůj plán realizovat a až bude mít mexické občanství, na které bude muset nejméně rok čekat, pak at ho znova navštíví. 7. července se Clementine vrátila do Yerby Bueny a zatímco námořníci překládali proviant na menší lodě a do člunů, Sutter poctil svou návštěvou Valleja v Sonomě a velitele ruské pevnosti Ross barona Alexandra. Rotcheffa (někteří historikové píší Rotscheff). Vallejo zcela podle očekávání trval na tom, aby se Sutter usadil v Sonomě a upustil od tohoto požadavku teprve, až když mu Sutter vysvětlil, že musí být blízko splavné řeky, aby mohl dopravovat zemědělské produkty do Yerby Bueny. Návštěva pevnosti Ross byla vysoce úspěšná. Na základě dopisu, který si přivezl ze Sitky, ho Rotcheff provedl po pevnosti, ukázal mu přilehlá pole, která obdělávala posádka, a při loučení zdůraznil, aby se na něho obrátil, kdykoliv bude potřebovat pomoc. Jen tak pro zajímavost, největší dojem udělal na Suttera velký mlat z cedrových fošen. 9. srpna roku 1839 v ranních hodinách se vydala na sever k ústí řeky Sakramento flotila, kterou tvořily dva malé škunery a jedna velká veslice. Přestože Sutter najal lodivoda, nalézt hlavní tok Sakramenta byla dost problematická záležitost. Řeka tvořila jakousi déltu, která se skládala ze tří ramen a navíc v těchže místech přitékala z východu řeka San Joaquin. Po dvou dnech bloudění přece jen nakonec narazili na správné rameno, které, jak je později popisoval Sutter, bylo ideální pro lodní dopravu svou šířkou a hloubkou. Čtvrtého dne, třináctého srpna, dosáhli ústí Americké řeky a na mírném návrší, které poskytovalo dostatečnou ochranu před jarními záplavami, Sutter nařídil postavit provizorní tábor. Po vyložení všech zásob a primitivního vybavení, k nimž patřilo také jedno malorážní bronzové dělo, se oba škunery vrátily do Yerby Bueny s tím, že během několika dní přivezou další proviant. Na palubě jedné z lodí se též nacházel dopis adresovaný Sutterovu nejbližšímu sousedu, Donu Ignáciu Martinezovi, ve kterém ho Sutter žádal o prodej koní, dobytka, bobů, sušeného masa a kukuřičných semen. Jako protihodnotu nabízel zboží, jež si přivezl z Honolulu. Jádro Sutterových pionýrů pak tvořili tři běloši, deset Havajců a jeden Indián. Osadníky dělilo od podzimních dešt ů jen několik týdnů, a proto nemarnili čas. Běloši sroubili trámové kostry dvou chýší, které pak Havajci díky svým zkušenostem z domova, pokryli rákosím a trávou. Hned vedle nich nechal Sutter postavit větší budovu z vepřovic, která mu sloužila jednak za obydlí a jednak za skladiště všech zásob a nářadí. Krátce poté, kdy se ozvaly údery seker a rachot padajících stromů, se objevili na návrší indiáni. Nejdříve přicházeli v malých skupinkách a drželi se v úctivé vzdálenosti, avšak když jim Sutter vyšel vstříc a lámanou španělštinou je ujistil, že nejsou Španělé, že\n15 nemají žádných nepřátelských úmyslů a že chtějí žít s nimi v míru, odvážili se blíže. Po několika dnech přišel i jejich hlavní náčelník Anashe. Sutter ho obdaroval šátkem, skleněnými korálky a pytlíčkem havajského cukru, načež Anashe ujistil osadníky též svým přátelstvím a v případě konfliktu s Mexičany, dokonce spojenectvím. A protože mezi domorodci byla celá řada jedinců, kteří před lety pracovali na španělských misiích, měl Sutter náhle k dispozici několik desítek pracovníků. Přesto však to byli Havajci, kteří tvořili páteř celého projektu. Havajci dohlíželi na polní práce a stavbu velkého člunu, se kterým se potom plavili po Sakramentu do Yerby Bueny, a z dochovaných dopisů se dá usoudit, že Manuiki, mladší sestra jednoho z ostrovanů, vedla nejen Sutterovu domácnost, ale sdílela s ním i jeho lože. Období mezi lety 1839 až 1841 bylo ve znamení prosperity. Osada, kterou Sutter pojmenoval New Helvetia (Nové Švýcarsko), rychle rostla. Plocha obdělávaných polí se zvětšila na tisíc akrů, zrovna tak počet koní, hovězího dobytka a ovcí se pohyboval kolem několika set. Základním předpokladem pro tento růst byla úspěšná indiánská politika. Sutter na rozdíl od rodilých Američanů a Mexičanů nechoval vrozené antipatie vůči indiánskému obyvatelstvu, protože jakožto nedávno přicestovalý Evropan nebyl zatížen negativními zkušenostmi. (Nikdo z jeho předků nebo současných příbuzných se nestal obětí indiánských nájezdů). Sutter chápal, že duchovní a kulturní svět indiánů se diametrálně liší od světa bělochů a proto se je nesnažil převychovávat. Na druhé straně jim však dával najevo, že respektování jeho vůle jim přinese jisté výhody a porušování jeho vůle, nebo dokonce otevřené nepřátelství bude mít nepříjemné následky. Jako příklad můžeme uvést dva incidenty, ke kterým došlo v roce Tou dobou už pro něho pracovalo několik set indiánů (převážně Nisenanové sídlící severně od pevnosti), kteří za svou práci byli odměňováni v naturáliích. (Sutter jim vystavoval speciální kovové mince, které si pak vyměňovali za přikrývky, košile, kalhoty, či jiné zboží, které se bud přímo vyrábělo v osadě, nebo se dováželo.) Jednoho večera Sutter zaslechl bolestné volání: Seňor! Seňor! Sutter se rozeběhl po hlase a u skladiště se zbožím spatřil svého hlídacího psa, buldoga, kterého si přivezl z Havaje, pevně zakousnutého do stehna jednoho z indiánských dělníků. Sutter ho podrobil přísnému výslechu a z indiánovy výpovědi vyšlo najevo, že chtěl ještě s jedním kumpánem sklad vykrást. Místo příkladného potrestání Sutter mu ránu vymyl a sešil a s varováním, že jestli se to bude ještě jednou opakovat, že ho nechá zastřelit, ho pustil. Od té doby se neztratilo nic, co by se za nehet vešlo a okolí osady patřilo k nejbezpečnějším v celé Kalifornii. V říjnu téhož roku však došlo k závažnému incidentu, který jasně svědčil o tom, že Sutter myslel své varování smrtelně vážně. V osadě se objevili indiáni ze San Jose (Miwokové) a dožadovali se povolení navštívit své příbuzné a přátele, a výměnou za různé zboží si opatřit několik squaw. Sutter souhlasil, ovšem s podmínkou, že vybrané ženy, či mladé dívky musí s nimi odejít dobrovolně. Potom s nimi poslal svého indiánského alcalda, aby na ně dohlédl. Ještě téhož dne však přiběhl posel s otřesnou zprávou. Indiáni ze San Jose vtrhli do jeho vesnice, zabili několik mužů a starých squaw a unesli všechny mladé ženy a děti, které zrovna nepracovaly na polích. Sutter se dlouho nerozmýšlel. Druhého dne dal dohromady větší ozbrojenou četu a vyrazil po jejich stopách. Podle zprávy, kterou\n16 později poslal do Monterey, nejen, že osvobodil všechny zajatce, ale také po návratu do osady nechal čtrnáct únosců zastřelit. Nebezpečí potenciálního nájezdu ze strany indiánů ze vzdálenějších částí Kalifornie nakonec vedlo Suttera k realizaci svého starého snu, a sice k postavení pevnosti, podobné těm, které viděl na cestě do Oregonu. Na jaře roku 1840 jeho indiáni počali stavět dvě a půl stopy širokou a osmnáct stop vysokou zed z vepřovic, která uzavírala obdélníkové nádvoří tři sta dvacet stop dlouhé a sto šedesát stop široké. Uprostřed nádvoří pak nechal postavit velký dům, ve kterém se nacházely obytné místnosti a kanceláře (Casa Grande) a podél zdí nižší budovy, které sloužily za dílny a kovárnu. V rozích opevnění se tyčily věže, jejichž stěny byly pět stop silné a prakticky na tuto dobu neprůstřelné, na ochozích se leskla bronzová děla a přízemí sloužilo za prachárnu, zbrojnici a nebo za vězení. Pevnost, jejíž stavba trvala dva roky, neposkytovala jenom bezpečné útočiště pro obyvatele osady, ale stala se také jakousi oázou či snad dokonce cílem mnohých Američanů, kteří též podlehli pověstem o krásné a úrodné zemi u Pacifiku a v malých skupinkách překračovali Sierry a pronikali do Kalifornie. Sutter nejedné rodině potom propachtoval několik akrů půdy a nebo je přímo zaměstnal na pevnosti. Na jaře roku 1841 se podnikavý Švýcar vypravil do Monterey, navštívil guvernéra Alvarada a na základě dosavadních úspěchů mu předložil žádost o vystavení oficiálního dekretu. Alvarado, na kterého Sutter udělal neobyčejný dojem nejen tím, že se mu podařilo opravdu vybudovat fungující zemědělskou osadu, ale hlavně také tím, že se mu podatřilo náležitě pacifikovat indiány, ochotně souhlasil. O několik dní později se Sutter vracel domů s patentem v kapse, který mu zaručoval vlastnictví devadesáti devíti čtverečních mil ( akrů 256,41 čtverečních km) kvalitní půdy v povodí řeky Sakramento. (Sutter obdržel dekret na tuto plochu z celkové rozlohy tří set čtverečních mil, ze které si vybral dvě oblasti. Jednu v prostoru mezi řekou Sakramento a Péřovou řekou a druhou v prostoru mezi řekou Sakramento a Americkou řekou.) K další důležité události došlo na podzim téhož roku. Jednoho zářijového dne u přístaviště nedaleko pevnosti zakotvil škuner Constantine s velitelem ruské pevnosti Ross baronem Rotcheffem na palubě. Když Sutter zjistil důvod jeho návštěvy, stěží mohl skrýt nadšení. Rotcheff mu oznámil, že pevnost Ross je na prodej a že Rusové ho považují za finančně solidnějšího zájemce než Mexičany. Cena pevnosti byla třicet tisíc dolarů. Dva tisíce dolarů záloha v hotovosti, zbývajících dvacet tisíc měly pokrýt dodávky pšenice a osm tisíc jako poslední splátka měla být opět v hotovosti. Jako záruku jim Sutter nabídl vlastní pevnost a přilehlé pozemky, což Rusové ochotně přijali. Vlastnit pevnost Ross by znamenalo nejen značné rozšíření pozemků, nebot k pevnosti také patřily tři ranče, které pevnost zásobovaly potravinami, ale také získání sedmnácti set kusů dobytka, jednoho tisíce koní a mezků, dvou tisíc ovcí a celé řady zemědělského vybavení včetně větrných mlýnů, pluhů, koželužen a malé loděnice. Sutter souhlasil a vypravil se Rotcheffem do San Rafaelu podepsat příslušné papíry. Teprve tam však zjistil, že Rusové vlastně pouze pronajímali půdu, na které stála pevnost, a tudíž její koupí získá toliko budovy a výše zmíněné vybavení. Z jakých důvodů se Sutter rozhodl přece jen nakonec koupi uzavřít, je dodnes nejasné. Existují materiály, které Suttera usvědčují, že se podvodně pokoušel získat duplikát převodu, ve kterém by byly též zahrnuty veškeré pozemky a zřejmě počítal s tím, že se mu jej podaří během\n17 zaknihování vyměnit za originál. Možná, že počítal s podporou guvernéra Alvarada, který by zvláštním výnosem změnil pronajatou půdu na ruské vlastnictví, ovšem bohužel nic takového se nestalo a i když se Sutter stal též majitelem škuneru Constantine, třicet tisíc dolarů za pouhé movitosti byla na tehdejší dobu nepřiměřená cena. Jestliže vezmeme v úvahu Sutterův charakter, jenž se vyznačoval neobyčejnou dávkou ješitnosti, skutečnost, že by byl pánem na dvou usedlostech, zřejmě měla nemalý vliv na jeho rozhodnutí. Následkem této koupě se Sutter zadlužil do takové míry, že během dalších let žil prakticky neustále na pokraji bankrotu. Krátce po uzavření prodejní smlouvy nechal veškeré budovy demontovat a stavební materiál přivážet k sobě do Nového Švýcarska, kde byly trámy a prkna použity na dokončení stavby samotné pevnosti a nebo na stavbu hospodářských budov v jejím okolí. Rok 1842 byl sice ve znamení bohatých žní, avšak na podzim se začaly stahovat nad Sutterovou pevností mraky. Věřitelé již nechtěli déle čekat a počali se domáhat peněz. V srpnu mu zabavili jeden ze škunerů, pomocí kterého udržoval pravidelný styk s Yerbou Buenou, a v září mu hrozili, že mu odeženou dobytek. Sutter se uchýlil ke všem možným trikům, které měl k dispozici. Sliboval, že zaplatí, zapřísahal věřitele, aby ještě posečkali a nakonec se je snažil uchlácholit tím, že jim místo peněz nabídl pravidelné zásilky bobřích kožešin. Problém s tímto posledním nápadem ovšem spočíval v tom, že většina velkých lovišt byla v rukou kanadských traperů, kteří pracovali pro společnost Hudson s Bay a ta měla exklusivní licenci pro odchyt bobrů od kalifornských úřadů. Jediným světlým bodem v této době byl zvýšený příchod amerických imigrantů. V praxi to znamenalo více schopných a kvalifikovaných pracovních sil nejen pro zemědělské práce, ale i pro životně důležitá řemesla. S přistěhovalci z Východu přicházeli také zedníci, kameníci, kováři, koláři, truhláři a tesaři, kterým Sutter nejen pohotově nabízel práci, ale také jim vystavoval náležitá povolení pro pobyt na kalifornském území. (Mezi nově příchozími se nacházel i jistý John Bidwell, který se díky svým organizačním schopnostem a poctivostí stal zakrátko Sutterovou pravou rukou.) A právě to bylo vystavování úředních papírů, čímž si Sutter vlastně usurpoval pravomoc mexického úředníka, a které vyvolalo značnou nevoli mezi jeho odpůrci v řadách kalifornských administrativních činitelů. Zejména xenofobní generál Jose Castro se projevil jako jeho úhlavní nepřítel. Pravidelně posílal zprávy do Mexico City, ve kterých líčil Suttera jako nebezpečné individuum, které po vzoru texaských rebelů sní o vytvoření samostatné kalifornské republiky, obklopuje se stejně pochybnými individui z řad imigrantů, ignoruje mexické a kalifornské zákony, s indiány zachází jako s otroky, a dokonce je popravuje, aniž by je předával místnímu soudu. Castrovo nepřátelství bylo do jisté míry pochopitelné, nebot mezi častými návštěvníky Nového Švýcarska byli agenti anglické, francouzské a americké vlády, kteří pod rouškou přírodopisného nebo čistě vědeckého zájezdu sbírali informace a sondovali možnosti eventualního připojení Kalifornie k té či oné zemi. Postavení samotné pevnosti bylo kalifornskými Mexičany též intrepretováno jakožto nepřátelský akt. Pochopitelně odezva na sebe nenechala dlouho čekat. Mexický prezident Santa Anna, známý masakrem texaské posádky v Alamu, se rozhodl jednat. Sutter se zanedlouho doslechl, že nově jmenovaný guvernér Manuel Micheltorena je na cestě do Kalifornie v doprovodu pěti set vojáků a jeho poslání je sebevědomému Švýcarovi bud přistříhnout křídla a nebo ho kompletně zlikvidovat.\n18 Zrádná osidla kalifornské politiky Micheltorena dorazil do Kalifornie na v prosinci téhož roku. Z původních pěti set mužů, převážně omilostněných trestanců, kteří ho doprovázeli, bylo bojeschopných snad jen tři sta. Někteří zemřeli po cestě, ostatní onemocněli úplavicí a trávili první týdny či měsíce svého pobytu v Monterey v primitivním vojenském lazaretu. Novopečený guvernér se ujal svého úřadu, zatímco Alvarado se stáhl do soukromí na svou haciendu a vyčkával, jak se situace vyvine. Sutter pochopitelně nemarnil čas a okamžitě vyslal do Monterey posla s dopisem, ve kterém Micheltorenu ujišt oval svou loajalitou, přičemž ovšem neopomněl zdůraznit své zásluhy o pacifikaci severní Kalifornie a pro případ, že by guvernér choval nepřátelské úmysly, se jen tak na okraj zmínil o nedávno dokončené pevnosti a odhodlání všech jejích obyvatel hájit ji proti jakémukoliv nepříteli. Avšak během následujích dvou let zpočátku toliko korektní vztah mezi Sutterem a Micheltorenou přerostl v upřímné přátelství. Oba muži si pravidelně dopisovali a díky skutečnosti, že Sutter byl na svou dobu poměrně sečtělý a dnes bychom řekli i relativně sofistikovaný člověk, a že Micheltorena vyrostl v mexické metropoli, jejich názory na celou řadu problémů byly poměrně shodné. A navíc oba muži byli v Kalifornii vlastně cizinci, tudíž blízký a přátelský vztah byl v jejich vlastním zájmu. (Značná část Kaliforňanů, zejména na jihu, se považovala za přímé potomky Španělů a na Mexičany, v jejichž žilách kolovalo hodně indiánské krve, se dívala spatra.) S rostoucí imigrací Američanů z Východu narůstal též tlak na kalifornskou vládu tomuto fenomenu čelit. Micheltorena vyzbrojil Suttera celou řadou pravomocí tento proces administrativně podchytit a k titulu regionálního soudce zakrátko přidal též vojenskou hodnost kapitána milice. Mexico City mělo ještě stále v živé paměti revoluci v Texasu a vytvoření nezávislé republiky v roce Jedním ze způsobů, jak zábranit tomu, aby se podobná situace neopakovala v Kalifornii, bylo vytvoření regionálních vojenských útvarů, které by prostě dohlížely na cizince a v případě pokusu o násilné odtržení Kalifornie by tomu zabránily. Netřeba říkat, že Sutter byl na vrcholu blaha. Konečně měl skutečnou vojenskou hodnost, na nádvoří pevnosti se za zvuku bubnu cvičili indiáni a nedávno přišlí imigranti ve zbrani, a obsluha tří děl (jedno pocházelo z pevnosti Ross) se snažila zvládnout základní principy nabíjení a míření. Ironií osudu však zůstává, že v roce 1844 ohrožení kalifornské vlády nepřicházelo ze strany expanzivních Američanů, ale spíše ze strany domácích Kaliforňanů. Jak jsem se již zmínil, Micheltorena byl pro ně cizák, jeho centralistická politika narážela na odpor vládní byrokracie, ve které převládal nepotizmus, a navíc přítomnost jeho pochybné armády, které se dostalo přezdívky cholos (osoby tmavé pleti), způsobovala nejen veřejné pohoršení ale i doslova urážela národní hrdost. Sutter neměl o těchto náladách nejmenší tušení a až teprve při návštěvě San Jose v říjnu téhož roku se dozvěděl o bující konspiraci od britského vice-konsula Jamese A. Forbese. Sutter pochopitelně nemeškal a jakmile se setkal s guvernérem, informoval ho o nebezpečí, které mu hrozilo. Při této příležitosti ho též ujistil vojenskou pomocí, za což byl odměněn plnou jurisdikcí nad severní Kalifornií a dalšími pozemky. Jednalo se o tak zvaný Sobrante Grant, v zásadě zbývajících dvě stě čtverečních mil z původní tří set, jež mu dal k dispozici Alavarado, a které nechal Sutter zaknihovat na sebe a na svého nejstaršího syna Johanna\n19 Augusta mladšího, jenž se tou dobou nacházel ještě ve Švýcarsku. Díky guvernérově štědrosti se pak Sutterovo panství rozšířilo na kompaktní oblast v rozloze 297 čtverečních mil (760 čtverečních km). Během krátkého pobytu v jižní Kalifornii se mu podařilo vyhnout se všem věřitelům, a poté, kdy se okázale rozloučil se svým dobrodincem, zamířil zpět na sever. Teprve až po návratu na pevnost se značným překvapením zjistil, že jen o vlas unikl pasti. Generál Jose Castro vydal na něho zatykač, který se shodou okolností opozdil a dostal se do Yerby Bueny den poté, kdy Sutter vstoupil na jednu ze svých lodí a plavil se po Sakramentu domů do Nového Švýcarska. Pokusem o zatčení neoblíbeného Švýcara počala oficiálně revolta proti Micheltorenově režimu. Naštěstí konspirace, pokusy o převrat, zamýšlené revoluce a jiné na první pohled dramatické záležitosti v tehdejší Kalifornii nesly známky spíše operetní frašky než skutečných krvavých událostí. Krátce poté, kdy se Sutter vrátil na pevnost, konspirátoři vtrhli do Monterey a odehnali většinu koní, jež patřili guvernérově kavalérii. Micheltorena se vydal po jejich stopách, avšak po několika dnech marného pronásledování narazil na početně silnější vzbouřence, načež obě strany zasedly ke konferenčnímu stolu v Santa Tereze a dohodly se na kompromisu. Micheltorena pošle nenáviděné cholos domů do Mexika a rebelové se vzdají jakýchkoliv dalších násilných akcí proti současné administrativě. Problém ovšem spočíval v tom, že ani jedna strana nevěřila té druhé. Jinými slovy Micheltorena dospěl k závěru, že poslat cholos domů by znamenalo značné oslabení svých pozic a rebelové byli přesvědčeni, že jediný způsob, jak se dostat k veřejným funkcím a hlavně ke státní pokladně, je odstranit nepopulárního guvernéra. Sutter mezitím s úzkostí čekal na pevnosti, jak se bude situace dále vyvíjet. Pořadová cvičení, pestré mexické uniformy, vztyčování vlajky a pozdravné salvy z děl bylo jediné, co se mu z vojenského řemesla zamlouvalo. Skutečné tažení v poli, snášení útrap a nakonec nevyhnutelné krveprolití mu byly absolutně cizí, a navíc byl čas orat a zasévat pšenici. Vzhledem ke značné zadluženosti si sotva mohl dovolit ztratit jednu celou úrodu. Na druhé straně se v něm však probudil silný pocit loajality a vděčnosti. Nebyl to Micheltorena, který ho chránil před útoky a pomluvami kalifornských latifundistů a xenofóbů? Nebyla to mexická vláda, která mu umožnila vybudování Nového Švýcarska? Sutter se rozhodl. Ne, s rebely se nespojí a Micheltorenovi dostojí slovu. V náhlem záchvatu vlastenectví pak vytáhl proti svému sousedovi Vallejovi, který se neskrýval sympatiemi s opozicí. Obdobně, jako to bylo v případě útoku na Monterey, se pokusil Vallejovi odehnat koně, ale bohužel přišel pozdě. Vallejo dal mezitím všechny koně k dispozici vzbouřencům. Defensores de la patria se však nemínili vrátit nepokryti slávou, a tak alespoň porazili jednu Vallejovu krávu a uspořádali neoficiální piknik s hovězím na rožni. O několik dní později Micheltorena požádal Suttera, aby se se svým vojskem vydal na jih. Sutter se dlouho nerozpakoval a vypravil speciálního kurýra, Pabla Gutierreze, do Micheltorenova tábora. Informace o počtu mužů, palebné síle a datum pochodu byly zašity do dvojité podrážky jeho bot, avšak nehledě na toto důmyslné opatření, Sutterova depeše nedosáhla cíle. Nedaleko San Jose Castrovy jednotky Gutierreze zaskočily, po důkladné prohlídce našly usvědčující dopis, a aniž by se příliš dlouho rozmýšlely, milého Gutierreze pověsily na nejbližší strom jakožto špióna. Pro Suttera to byla pochopitelně velká rána, nebot Gutierrez byl jeden z jeho společníků, který se k němu přidal v Santa Fe a věrně ho následoval na pouti po Oregonské stezce až\n20 do Kalifornie. Ironií osudu je také skutečnost, že tento nešt astník byl prakticky první a zároveň poslední obět tohoto nesmyslného konfliktu. 1. ledna roku 1845 comandante Juan Augusto Sutter v čele cirka dvou set ozbrojených mužů vytáhl z pevnosti Nové Švýcarsko, aby se zúčastnil událostí, které se jinak nedají kvalifikovat než jako komedie omylů. Jeho miniaturní armáda se skládala z jedné pěší roty (sto mužů) indiánů vyzbrojených zbraněmi všeho druhu, počínaje starými předovkami, brokovnicemi a několika pistolemi konče, a z jedné roty střelců na koních, kterou tvořili převážně Američané z Oregonu a nedávno přišlí imigranti, které, než se stačili rozkoukat, Sutter začlenil do severokalifornské milice. Velením domorodého vojska byl pověřen Němec Ernest Rufus a dva poručíci, Švýcar Jacob Duerr a náčelník Mokelumnů Rufino. Velitelem provizorní kavalérie byl kapitán John Gantt, bývalý mountain man a příslušník americké armády, který byl propuštěn kvůli jistým finančním nesrovnalostem souvisejícím s výplatou žoldu. Velení dělostřelecké baterie, kterou tvořilo jedno bronzové dělo, si vzal na starost sám maximo comandante Sutter. 9. ledna se Sutterovy ozbrojené síly setkaly s řadovými jednotkami guvernéra Micheltoreny u místa zvaného Salinas. Generál Jose Castro a bývalý guvernér Alvarado, kteří se nacházeli s hrstkou stoupenců v blízkosti Salinasu, pochopitelně nechtěli riskovat nebezpečí, že by některý z jejich lidí mohl být zraněn během neprozřetelné konfrontace a proto se urychleně stáhli k Los Angeles. Během ústupu pak po celém kraji šířili smýšlené zprávy o nebývalých ukrutnostech Sutterových hrdlořezů, a současně, zcela v souladu s tehdejšími pravidly politické hry, dali Sutterovi vědět, že se nemíní s ním střetnout v otevřeném boji. V Los Angeles se mezitím sešla narychlo svolaná junta a během tohoto zasedání byl guvernér Micheltorena sesazen a na jeho místo byl zvolen jistý Pio Pico, starý taškář a člověk velmi pochybného charakteru, jehož volba vzbudila úžas a překvapení i mezi těmi nejhlasitějšími Micheltorenovými odpůrci. Guvernérovo vojsko pokračovalo v tažení na jih. Způsob, jakým si však počínalo, počal budit podezření, že to je tentokrát Micheltorena, který příliš nedychtí po rozhodném potlačení rebelie a udělení náležité lekce povstalcům. Vojsko urazilo za den sotva sedm mil, přední hlídky občas chytily nepřátelského zvěda, načež ho vyslechly a potom ho s patřičnou domluvou poslali domů. Pokud se jim do cesty připletla nějaká fungující misie, okamžitě prověřili její sklepy, zejména zásoby vína, a pak obtěžkáni čerstvým proviantem se opět vydali na cestu. Začátkem února dosáhli puebla Buena Ventura, které podle zpráv indiánských zvědů bylo v rukou nepřítele. Sutter okamžitě vyslal předvoj skládající se z pětadvaceti Američanů a netrpělivě čekal na jejich hlášení. Američané se ve značně zmenšeném počtu vrátili až druhý den a šokovanému Sutterovi hlásili, že padli do zajetí, ale že generál Castro je náležitě pohostil, a pak, když slíbili, že už nepozvednou proti nové vládě zbraně, je poslal domů. Sutter však o podobných smiřovačkách nechtěl ani slyšet. V hloubi duše byl přesvědčen, že ted nastal historický moment, že nyní se mu konečně naskytla příležitost vstoupit do análů vojenské historie a nařídil noční útok. Tu noc však lilo jako z konve a přechod horského hřebene, který se táhl mezi ním a osadou, zabral celou noc. K ránu toliko polovina vojska byla připravena k útoku, a i když se to zdá neuvěřitelné, byli to právě Rufusovi indiáni, kteří byli jediní bojeschopní, zatímco většina Ganttových střelců tvrdila, že má zvlhlý prach, a že útok by se měl


Stroj času (1993) - Cronos - FDb.cz\nStroj / La invención de Cronos / Chronos\nakční / horor / thriller / komedie\nCeny (výběr): Ariel 1993: debut, režie, herec ve vedlejší roli (Giménez Cacho), námět, scénář, výprava, zvláštní efekty, MFF fantastického filmu Brusel 1994: Stříbrný havran (del Toro), MFF Cannes 1993: Cena Mercedes Benz, MFF Sitges 1993: herec, scénář\nFilmografii Guillerma del Tora lze rozdělit na dvě části. První z nich sestává z více či méně zakázkových projektů Mimic (1997), Blade 2 (2002), Hellboy (2004) a Hellboy 2: Zlatá armáda (Hellboy II: The Golden Army, 2008), v nichž se režisérův rukopis omezoval na povrchní projevy nespoutané fantazie v oblasti výpravy, kostýmů, speciálních efektů a roubování různých stylových a žánrových...\nFilmografii Guillerma del Tora lze rozdělit na dvě části. První z nich sestává z více či méně zakázkových projektů Mimic (1997), Blade 2 (2002), Hellboy (2004) a Hellboy 2: Zlatá armáda (Hellboy II: The Golden Army, 2008), v nichž se režisérův rukopis omezoval na povrchní projevy nespoutané fantazie v oblasti výpravy, kostýmů, speciálních efektů a roubování různých stylových a žánrových elementů. Druhá kategorie obsahuje osobitou a především ryze osobní trojici Cronos (1993), Devil (2001, uvedeno též pod názvem Princ bez království) a Faunův labyrint (El laberinto del fauno, 2006). Zatímco vyprávění zakázkových snímků přejímají hororové prvky a různou mírou je rozmělňují ve sci-fi, akčním spektáklu či fantaskním komiksovém pastiši, triptych autorských titulů vykazuje jednotnou tematickou linii a totožné uchopení hororu. Základní princip žánru, tedy vstup cizího neuchopitelného elementu do důvěrně známé reality, je v nich aplikován na dětský svět. V debutu Cronos sice malá vnučka hlavního hrdiny představuje pouze vedlejší postavu, ale přesto zásadně ovlivňuje vyprávění. Její dědeček starožitník vlivem prastarého alchymistického vynálezu získá fyzickou zdatnost a věčný život, ale výměnou za ně lační po krvi a jeho kůže začne odumírat a olupovat se. Děvčátko k němu přistupuje s viditelnou hrůzou, ale přesto se od něho nikdy neodvrátí, ba dokonce mu pomáhá živit jeho žízeň. Film bravurně vystihuje bezpodmínečnou lásku malého dítěte k prarodiči i přístup dětí k monstrům a strašákům. Dětské vidění světa je plné děsu, který pramení z toho, že děti nedisponují racionalitou dospělých, jež by dokázala prapodivné vizuální vjemy relativizovat či prostě přehlédnout. Dříve nebo později však musí přijít postavení se přízrakům a jejich ovládnutí. Režisér v jednom rozhovoru vzpomíná, jak jako malý přemohl strach z vlnících se vláken domácího koberce tím, že těmto zlověstným zrůdám slíbil, že když ho nechají na pokoji, bude jejich kamarád.\nJiří Flígl, 36.LFŠ 2010 < Zobrazit méně\nFederico Luppi ..... Jesus Gris \nRon Perlman ..... Angel de la Guardia \nClaudio Brook ..... De la Guardia \nMargarita Isabel ..... Mercedes \nJavier Álvarez ..... krvácející muž\nDaniel Giménez Cacho ..... Tito \nTamara Shanath ..... Aurora\nMario Iván Martínez ..... alchymista\nEugenio Lobo ..... opilý muž\nFarnesio de Bernal ..... Manuelito \nJuan Carlos Colombo ..... majitel pohřebního ústavu\nLuis Rodríguez ..... kupec\nAdriana Olivera ..... studentka\nGérardo Moscoso ..... opilec\nMexiko – kolébka geniality, nebo šílenství. Del Toro má obojího dostatek. Cronos je jeho debut a je to znát. Víc než del torovské rysy připomíná Cronenbergovo eXistenZ, či Friedkinův Bug(už vím od koho si pánové vzali inspiraci). V té době zažívá entomologie nebývalý boom. V Cronosu převažuje nejednotná příběhová linie… upíři, touha po nesmrtelnosti, alchymistické kejkle. Avšak dědečkův vztah s mlčenlivou vnučkou je obdivuhodný. Prožít to co ona, tak jsem už od útlého dětství na práškách. Scéna kdy děda líže z mramorové podlahy na hajzlíku čerstvou krev patří k těm nechutnějším(za čistotu nedám ani zlámané peso). Ron Perlman se objeví v nezvykle „normální“ roli synovce(prosím, už ne strýčku..!). A protože dabing byl otřesný, tak jsem si Cronos nevychutnala, tak jak by si patrně zasloužil.\n5 - Archer\n5 - Extraktor\n7 - Tom68


Sportovní listy | Na nejstarším českém maratonu z Prahy do Dobříše to byla rodinná párty Gerychových | Novinky\nObrázek ze závodu z Prahy do Dobříše\nPředposlední podnik letošního Mizuno Trail Running Cupu ale nabídl docela dramatický souboj o prvenství. Jen, že ho oba aktéři prožili až za cílovou branou…\n„Běžel jsem si svo-je, ale v závěru jsem toho měl dost, posledních pět šest kiláků jsem hodně bojoval,“ přiznal David Gerych (tým Kupkolo.cz)\nOba už za sebou dávno nechali dalšího favorita Milana Janatu (Salming/Run4Fun), vítěze letošní Krkonošské 50, který nabral deset minut.\n„Trošku jsem to na začátku přehnal,“ usmíval se Janata, který se předvedl skvěle na lesním, ale rovinatém, asfaltovém a okruhovém Hradeckém maratonu před dvěma týdny 2:36:55 (o 31 vteřin druhý za Švadlenkou).\nOvšem vyznavači zážitkových běhů MTRC jsou držáci. Jan Pospíšil šel minulý víkend maraton na Ještěd ve štafetě Wintermana, druhý Hradecký má za sebou třeba krkonošského Rýbrcoula…\n„Baví mě závodit, jedu takhle od začátku sezony, mám okolo čtyřiceti závodů a většinou na stupních vítězů,“ prozradil jasný tréninkový recept i filozofii mnohých zážitkových běžců Jan Pospíšil.\n„Trénovat stíháme při práci, jak to jde. I proto jsme se odstěhovali sem pod Brdy, kde jsou krásné terény. Pořád bylo, s kým běžet, okolo mě se to přesýpalo,“ řekla v cíli Michaela Gerychová (Kupkolo.cz), profesí veterinářka, která skončila sedmá v absolutním pořadí za 3:20:01.\nDruhá skončila Magda Horká a třetí místo až v závěru vydřela dobříšská Ivona Rejsková.\nA protože Mizuno Trail Running Cup nezná limity, čekalo se poctivě na posledního účastníka – až (skoro) do tmy. Martin Šandera dorazil do Krmelce v 18.41 hodin…\nMapa závodníky vedla z branického A-parku v Praze 4 podél Vltavy až k radotínskému mostu. Dál přes golfové hřiště v Lipencích, vzhůru na Cukrák, pod Jílovištěm, s dalším kopečkem na Čertovy skály v Černolicích. Pak po brdském hřebeni okolo Křížové cesty v Mníšku, dolů do yo-yo bandovského Kytína a znovu lesem až na kraj Dobříše, sídla SK Vlaška. Převýšení 584 metrů. Tím si zasloužil mimořádnou pozornost i v nejnabitějším víkendu podzimní (dlouhé) běžecké termínovky.\n(tn, SportovniListy.cz, foto: Martin Wawryczek)


Technické dinosaury probouzí moderní technologie. Neusíná ani člověk | Vývoj.HW.cz\nDomů » Teorie a praxe » Technické dinosaury probouzí moderní technologie. Neusíná ani člověk\nSmartphone, výdobytek moderní doby, značně změnil způsob, jakým se dostáváme k informacím. V České republice bude dle odhadů již koncem tohoto roku penetrace chytrých telefonů na úrovni 60 %. Za razantním růstem stojí zejména nové aplikace a služby. S dobou jde i Technické muzeum v Brně. Spojilo se totiž s místní firmou Neogenia a jako první muzeum u nás vytvořilo projekt, při kterém do akce zapojilo tzv. proximity marketing.\nProstřednictvím technologie Bluetooth, aplikace Spothill a malých vysílačů, tzv. beaconů nebo spotů, které mohou být libovolně umístěné uvnitř budov nebo v ulicích měst, je možné jednoduchým způsobem komunikovat s majitelem mobilního telefonu.\nHra, kterou návštěvníci ovládají pomocí mobilní aplikace Spothill, provádí všemi expozicemi a postupně nabídne soutěžní otázky, které souvisí s vystavenými exponáty. Právě hravá a interaktivní forma je to, co dnešní společnost baví a dokáže snad ještě zaujmout.\nAplikaci pro Android nebo iOS si díky bezplatnému připojení stáhnete přímo v muzeu, takže se na návštěvu nemusíte předem připravovat. Hráči bude na displej smartphonu doručena osmkrát otázka, a to právě v momentě, kdy se nachází u některého z exponátů, který mu může s odpovědí pomoci. Pokud budou navštívena všechna stanoviště a správně zodpovězeny veškeré otázky, získává cenu.\nDle statistik se za první tři dny zapojilo téměř tři sta lidí, přičemž největší zájem byl, jak jinak, v kategorii do 34 let.\nNic nového pod anténou\nS pilotním ukázkovým projektem navigace uvnitř budov přišla Neogenia již na letošním AMPERu. V takto ucelené komerční podobě šlo o vůbec první nasazení v České republice. Podle vedoucího projektu Spothill, Romana Studeného, projevilo o novinku v hale V zájem přes tisíc návštěvníků – mezi nimi i HW server (AMPER 2015 obrazem: stříháme kabely i vlasy. Nakrátko, ale ne naprázdno).\nVzhledem k tomu, že byla služba úplně nová, a to i v rámci využití na evropské půdě pro obdobné účely, nevypadá číslo vůbec zle. Podrobněji jsme informovali v článku Majáky rozsvítí mobilní zařízení. Na veletrhu AMPER 2015.\nS dvojkou na konci\nV polovině dubna prolétla světem tisková zpráva: vývoj nespí a z EMBC01 se po několika měsících stává EMBC02. Ve společnosti ASICentrum (www.asicentrum.cz) tento nový Bluetooth® SMART Beacon s akcelerometrem charakterizují osmi body:\nčtyři přednastavené pracovní režimy\ndosah přes 100 m, nastavitelný interval vysílání\nnapájení článkem typu CR2032, 3 V, životnost baterie až 12 měsíců - dle zvoleného režimu\npouzdro odolné vůči povětrnostním vlivům - disk o průměru 3 cm, tloušťce 1 cm a váze 7 gramů, teplotní rozsah -20 °C až +60 °C\nintegrované tlačítko pro přepínání režimů + LED indikace\nEMBC Finder aplikace pro iOS i Android\nfirmware lze uživatelsky modifikovat pomocí vývojového kitu\ncertifikace FCC, IC a CE\nVíce k BLE Proximity Beacon with Accelerometer, EMBC02, naleznete na stránkách EM Microelectronic zde. Aktuální dokumentaci z 20. května si prohlédnete i dole pod článkem.\nHromadné SMS čtou všichni, reaguje devět z deseti\nBeacony však nejsou jedinou oblastí zájmu brněnského vývojáře. Úspěchy slaví i na poli hromadné komunikace pomocí SMS. Společnosti, subjekty, ale třeba i živnostníci. Efektivita je přitom obrovská, dle interních statistik si zprávu přečte 98 % příjemců a reaguje na ni 89 % z nich.\nV současné době Neogenia obsluhuje přes tři tisíce firemních zákazníků. Měsíčně systém odbaví šest milionů SMS, přičemž doručenky napoví, zda je telefonní číslo aktivní, a díky tomu se zákazník automaticky dozví, zda příjemce zprávu vůbec obdržel.\nembc02-ds.pdf 1.21 MB\nEtherCat AI - umělá inteligence Dokumentace kvalita vzduchu robotika 5G PLC RFID hwobchod Embedded bezpečnost internet věcí rozhraní Startup IoT wireless Industry40 LTE Automotive interface MQTT testovani a mereni Rapid prototyping ethernet GNSS HW group Konektory LED Technika budov HWPortal-SensDesk Cloud


CHRIS „LORD“HARMS (Lord Of The Lost) – ROZHOVOR | I Love Rock&Roll\nCHRIS „LORD“HARMS (Lord Of The Lost) – ROZHOVOR\n9. července 2011 v 12:01\t| LadyWrong\t| Lord Of The Lost\nNa festivalu BASINFIREFEST ve Spáleném Poříčí, vystupovala také německá Gothic - rocková kapela Lord Of The Lost. Podařilo se nám s ním sjednat díky Ivě Bokové PR manažerce festivalu krátký rozhovor. Otázky nikterak složité, při kterých jsme se i pěkně zasmáli.\nLukash - Četl jsem, že jste (kapela) něco mezi HIM a Rammstein, ale mě to spíš připadá jako, že trošku MARYLIN MANSON\nChris - Mezi HIM a RAMMSTEIN je dlouhá mezera, takže taky jsem se divil, že na WIKIPEDII napsali toto, do té mezery se dá zařadit i právě Marylin Manson. Spíš jsme blíže k RAMMSTEIN, ale hudbu hrajeme žánrově jinou.\nLukash - Líbí se Ti Marylin Manson? V některých pasážích máš hlas,který mi ho hodně připomínal.\nChris - Ano, měl jsem ho rád, v 90.letech to byl jeden z mých nejoblíbenějších, takže ANO, měl jsem ho velice rád, ale pak jeho vystoupení začínala být až moc grotesktní, takže teď už mě zas tolik neříká…Říkal jsi, že mu mám podobný hlas, je to možné, mám spoustu různých hlasů….(smích)\nLukash - Slyšel jsem a i četl, že se Ti líbí RIHANNA. To je ale trošku, mno, úplně jiný žánr, než hrajete, nebo ne?\nChris - Upřímně, rád poslouchám hudbu, která je úplně jiná, než tu kterou hrajeme, nejen, že i rád poslechnu něco jinýho, ale i mě to trošku inspiruje… Jen takový malý přirovnání, "jestliže budeš mít pekařství a budeš pro lidi péct chleba a pak večer přijdeš domu, tak pochybuju, že si ještě po tom celým dnu nějakej upečeš". Takže rád poslouchám hudbu úplně jiného žánru, než je ten, který hrajem.\nLukash - Četl jsem, že kromě hraní ve skupině LORD OF THE LOST, kde píšeš texty, děláš hudbu a podílíš se na grafice Vašich CD, máš i jiné aktivity, jako například produkce hudby pro Kurdistán či Turecko, máš vůbec někdy chvilku času, si sednout, vzít skleničku a poslechnout si nějaký písničky?\nChris - NE, vlastně jediná chvíle, kdy poslouchám hudbu je, když sedím v autě a řídím.\nLukash - Máš vůbec aspoň chvilku na relax, odpočinek?\nChris - Vlastně nepotřebuju odpočívat, jsem aktivní člověk, svým způsobem jsem workoholik. Jsem rád se svými přáteli, hlavně s těmi z kapely, takže nepotřebuju nic mezi tím, Moje kapela je pro mě odpočinek.\nLukash - Máš radši velký akce, jako koncerty, nebo menší typu festivaly, kluby?\nChris - Je mi to jedno, jestli vystupujeme na velký akci nebo na menší, pakliže tam lidi choděj za hudbou a jdou tam si tu hudbu poslechnout, je mi jedno jestli hrajeme pro "2" nebo "2.000.000" lidí….(smích), takže stručně je mi jedno na jak velký akci jsme.\nLukash - Plánujete jako skupina nějaký samostatný vystoupení, nějakou tour, nějaké koncerty?\nChris - Problém je v tom, že uspořádat velikou samostatnou tour, znamená mít kontakty na promotéry a producenty. Potřebujeme kontakty, udělat promo na tu akci a s tím, že mít vyhrazený peníze jenom na to promo, který se ze začátku ani nemusí vrátit. Zkrátka udělat si vlastní vystoupení, vlastní "šňůru" znamená investovat do toho svoje peníze a hlavně mít ty kontakty.\nLukash - Znamená to tedy, že nejdřív počítáte s akcemi jako je tahle (festivaly, kluby) a ve chvíli, kdy Vás lidé budou znát a budou o Vás více vědět, pak bude čas na samostatnou akci?\nChris - Ano, přesně tak. Až budeme vědět, že ta poptávka je veliká, promotéři a producenti nám sami zavolaj…\nLukash - Chris, máš nějaké informace, co se českých fanoušků týká?\nChris - Informace o fanoušcích mám pouze z FACEBOOKU, od lidí, kteří mi sami píšou a jsou to lidé z celého světa, ale oficiální informace o prodeji v té dané zemi, nemám.\nLukash - Co Vás (kapelu) vedlo k tomu hrát tenhle styl hudby? Byl tam na začátku nějaký zpěvák, nebo kapela, která Vás (kapelu) inspirovala?\nChris - Do mých 18-ti let by mě nikdy nenapadlo, že bych mohl takovou hudbu hrát, prostě to najednou přišlo. Neměl jsem žádný vzor, at už kapelu nebo zpěváka, vždycky jsem poslouchal různý styly hudby, možná, že právě ten mix těch stylů vyvrcholil v tom, co hrajeme (pozn.dle jeho slov hrají styl "PUSSY WETTING GOTHIC ROCK").\nLukash - Co jsi chtěl být, když jsi byl malý?\nChris - Chtěl jsem být Seržant.\nLukash - Myslel jsem, že máte bubenici (nikde jsem ji v tu chvíli neviděl a nevěděl jsem, jestli náhodou nenastala nějaká změna)? A není to trošku neobvyklé mít v kapele bubenici?\nChris - Ano máme ji stále, akorát si před 4-mi týdny zranila, poranila si kotník na pravé noze při tréninku kick-boxu. No je to nezvyklé, ale ona je prostě skvělá bubenice a ještě ke všemu, z ní mám evšichni ostatní respekt, je totiž stejně silná jak všichni dohromady. Proto jsme poprosili kamaráda, jestli by za ní nezaskočil. Zítra (2.7.2011) by už asi měla začít zkoušet s náma.\nLukash - Máš představu, kolik máš na svém těle tetování?\nChris - Vlastně ani nevím, nikdy jsem je nepočítal, protože všechny dohromady dávají jeden velký obraz. Nevím, může to být asi tak kolem 100 malých tetování, ale přesné číslo nevím. Ale jestli si chceš udělat čas a spočítat je, tak dej vědět, bude to nadlouho…(zase smích…)\nLukash - Také jsi se nechal slyšet, že bys rád vystupoval na jevišti s "LADY GAGA". Je to proto, že je tak vyjímečná než ostatní, taková extravagantní, jako Ty?\nChris - Ne, to není proto, že by byla extravagantní,ostatně, my vystupujeme takový jaký jsme, protože je to hlavně součást naší image nic víc, je to proto, že svými písněmi, mě velice oslovuje, je to jako by veškeré pocity, které má v sobě právě předávala svými písněmi. Mám ji velice rád, a věřím, že s ní budu jednou vystupovat, aspoň vystupovat (opět smích…)\nLukash - A poslední otázka, nebo spíš otázka, máš nějaký vzkaz pro naše čtenáře?\nChris (přepíšu v původním znění) - Is "kurva" in Czech, too? Or only in Polish?\nLukash - "Kurva" is in Czech, too…\nChris - O.K., so…(v tu chvíli se místností ozve smích, protože ostatní vědí co přijde)..so, I LOVE YOUR "KURVA"\nTak to byla slova zpěváka, frontmana, grafického designéra, producenta, textaře a muzikanta skupiny "LORD OF THE LOST" - CHRISE"LORDA"HARMSE.\n(délka rozhovoru: 12 minut a 15 sekund)\nDíky a na další rozhovory se těším příště.


Souboj párků na Hradě\nJste zde: Home Co nás pálí - blogy a názory našich členů a čtenářů Co nás pálí - blogy a názory našich členů a čtenářů Souboj párků na Hradě\nPrezident Miloš Zeman dostal od Andreje Babiše dárkový koš Kosteleckých uzenin. Prezident Miloš Zeman odcestoval za našimi vojáky do Afganistánu. Dvě zprávy, které spolu zdánlivě nesouvisejí. Ale omyl. Miloš Zeman, oblečený do neprůstřelné vesty, s přilbou na hlavě, a nezbytnou hůlkou v levé ruce (chyběl už jen invalidní vozík a volání „na Bělehrad") přivezl vojákům také něco na zub. Nepochybně jeho dárkový košíček obsahoval i nějaké ty kostelecké párečky. Vypadá to, že Kostelecké uzeniny dohánějí Miloše Zemana doslova na každém kroku.\nVe své knize Jak jsem se mýlil v politice Miloš Zeman (vydalo OTTOVO NAKLADATELSTVÍ 2005) ostře kritizuje kuponovou privatizaci, kterou označuje za „podvod století" a horuje pro tzv. zaměstnanecké spoluvlastnictví, které, jak uvádí, „plně odpovídalo jeho představě participativní ekonomické demokracie." Podle Zemana měla kombinace zaměstnaneckých a manažerských akcií umožnit spojení efektivity schopných manažerů s kontrolou zaměstnanci. Zeman v knize lituje, že se tato metoda prosadila jen u několika málo podniků, nicméně uvádí jen dva, jeden z nich jsou právě Kostelecké uzeniny. Lékem na nepodařenou kuponovou privatizaci bude podle věštecké předpovědi Miloše Zemana to, podniky, které díky kuponové privatizaci zbankrotují, si budou zaměstnanci moci později koupit za levnější cenu (!).\nInu, můžeme to celé zkrátit. Dárkový koš od Andreje Babiše jistě Zemanovi připomněl, že Kostelecké uzeniny jako příklad Employee Stock Ownership Plan (systém majetkové účasti zaměstnanců na vlastnictví podniku) dávno zkrachoval, a že Kostelecké uzeniny, od roku 1928 akciová společnost, po krátké epizodě se zaměstnaneckým spoluvlastnictvím, dnes patří do koncernu Agrofert a jsou opět akciovou společností. Údajným vlastníkem je kapitalistický vyžírka Andrej Babiš. Zaměstnanci utřeli nos.\nTo je pokud jde o formu vlastnictví uzenářské firmy.\nJinou věcí je kvalita jejích výrobků. Už jsem se několikrát zmínil, že ekonom Karel Kříž uvádí Andreje Babiše jako příklad jednoho z mála dnešních podnikatelů, kteří vyrábějí své výrobky v horší kvalitě než za bolševika. Jeho podniky označuje Kříž jako „robotárny". Jak to odpovídá Zemanově laskavému obrázku firmy, ve které zaměstnanci hýčkají své manažery a naopak manažeři zaměstnance v dojemném objetí vlastníků, těžko posoudit. Jediný, kdo má takovou představuje je zřejmě jen sám prognostik Miloš Zeman.\nSvého času si v časopise Reflex publicista J. X. Doležal vzal složení masných výrobků Andreje Babiše a ve stylu Nedělních chvilek poezie je přečetl na kameru. Obzvlášť se podle něj povedlo dvojverší – vepřová kůže pět procent / drůbeží maso strojově oddělené 10%!\nPřidejme k tomu některé další složky kosteleckých výrobků jako vodu, jedlou sůl (doufejme, že ne ta polská, technická) či stabilizátor E 250, neboli dusitan sodný. Dusitany v kombinaci s přírodními sekundárními aminy (aminokyseliny, aromata, aj.) tvoří nitrosaminy, silné rakovinotvorné látky. Podle Studií výzkumného centra v Chicagu se u testovaných zvířat - myší - se již při velmi malé dávce nitrosaminů (při opakovaném podání 0,3mikrogramu na gram hmotnosti pokusného zvířete) rozvinula rakovina - zejména jater a plic. Nežádoucí účinky mohou způsobit nejen vznikající nitrosaminy ale i samotný dusitan, jehož vliv na lidské zdraví je neustále diskutován. Řada kvalitních vědců a expertů v Kalifornii nedokázala, že dusitan sodný je pro člověka toxický.\nDále Babišovy výrobky obsahují antioxidant askorbát sodný, zahušťovadla karagenan, E 415 a E 417, stabilizátory E 450 a E 451, látka zvýrazňující chuť a vůni glutamát sodný, maltodextrin, dextroza, extrakty koření atd.\nKvalitu Babišových uzenin si dovolit také zkritizovat jeho budoucí kolega ve vládě Dluhoslava Sobotky Marian Jurečka. Ten přinesl Miloši Zemanovi na Hrad svůj koš uzenin od malých a středně velkých zemědělců z Moravy a Vysočiny. Podle Jurečky byl prezident dárkem příjemně potěšen. Není divu, po kosteleckých uzeninách si Zeman zřejmě potřeboval trochu spravit chuť.\nJurečka šel ale dále. Jeho balíček se prý s tím Babišovým nedá srovnávat, protože Jurečkovy párky vyprodukovali kvalitní regionální výrobci uzenin, nejde tedy o žádné velkokapacitní bastardy, strojově oddělené, vodou křehčené, různými emulgátory a koninou šmrncnuté.\nZatímco některých pravomocí se prezident Zeman zbavuje (jmenování vysokoškolských profesorů, udílení milostí) Jurečka mu novou funkci přidělil. Stal se z něj jakýsi sommeliér, pokud jde o párky a jejich kvalitu. Zdá se, že jeho zdraví neohrožuje pouze časté virózy, ale také ne mírná konzumace Babišových výrobků.


Proč byste měli mít bytového arichtekta? - torfin.cz\nZdá se vám bytový architekt Praha, jako zbytečnost, kterou ve svém životě nikdy nevyužijete? Věřte, že jste na velkém omylu! Bytoví architekti totiž nabízejí opravdu širokou škálu služeb, kterou byste sami buď nezvládli vůbec, nebo opravdu jen s velkými potížemi. Pojďme si tedy společně říct, jaké jsou ty nejznámější a největší důvody, pro které byste si bytového architekta měli zcela určitě najmout i vy!\nPrvní možností, kdy bytového architekta budete potřebovat je v momentě, kdy zjistíte, že váš interiér potřebuje rekonstrukci. Věděli byste sami, jaké práce postupně zvolit tak, aby na sebe práce dělníků navazovala? Víte, kde postavit příčky tak, aby pokoj působil vzdušně a prosvětleně? Pokud ne, věřte, že právě s těmito problémy vám tito profesionálové pomohou!\nKromě toho, jsou vám schopni udělat i projekt na celou rekonstrukci. Můžete tak bance, své rodině, nebo přátelům ihned ukázat, jak váš projekt bude vypadat ve finální podobě. Taktéž budete téměř ihned vědět, jaká bude cenová a časová náročnost této rekonstrukce. Zkrátka, ušetříte si celou řadu přemýšlení a hledání informací na internetu.\nDalší věcí, ke které budete bytového architekta potřebovat, je při samotném zařizování a shánění jednotlivých kusů nábytku. Architekti mají v naprosté většině případů známé na svém místě, nebo množstevní slevy v jednotlivých nákupních střediscích, můžete tak snadno dostat lepší ceny, než kdybyste si nábytek kupovali na vlastní pěst. Nehledě na to, že tito profesionálové mají perfektní přehled o nabízeném nábytku na trhu, nemusíte tak ztrácet čas nudným procházením obchodů, které naprostou většinu lidí nebaví – a ke všemu vám jednotlivé kusy nábytku budou perfektně ladit tak, jak byste to sami pravděpodobně nezvládli. Zkrátka, bytový architekt má tolik výhod, které jistě upotřebíte i vy.


Tohle bylo přes čáru! Co vytočilo jindy „sluníčkového“ Tomáše Kluse doběla? Jde o manželku Tamaru – eXtra.cz\nTohle bylo přes čáru! Co vytočilo jindy „sluníčkového“ Tomáše Kluse doběla? Jde o manželku Tamaru\nTomáš Klus miluje všechny bytosti na světě, nikomu nechce ublížit a místo večírkům se věnuje rodině. Nebo spíš chodí na večírky, kam může vzít i svou Tamaru. Prostě takový hodňous. Jenomže podle posledních informací se mírumilovný zpěvák opravdu rozčílil. A jde právě o jeho těhotnou Tamaru, která bude rodit každým dnem. 1. 6. 2016 9.00 | Autor emp\nAčkoliv Tomáš Klus (30) manželku netají a běžně dává společné fotky na sociální sítě, na Tamaru podle jeho slov vystartovali dva paparazzi a vyděsili ji tak, že jí snad málem praskla plodová voda.\n„Jsem vyznáním pacifista, přesto jsem dnes měl chuť pacifikovat. Mám pocit, že už jsem párkrát pojmenovával svůj vztah k paparaziům, co čas od času podnikaj na výzvu šéfredaktora či udání za pětikilčo tři neohrožení stopaři. V zásadě respektuju, že každej děláme něco, že každýho něco baví nebo že se každej "nějak živit musí,“ začíná Tomáš na svém Facebooku.\nPrý se normálně chováním fotografů docela baví, ale tohle bylo hodně přes čáru. „Vyběhnout ze křoví na těhotnou, v devátém měsíci, o samotě jdoucí ženu, moji milovanou, to je, promiňte mi ten výraz, na pěst.“\nMísto toho nabízí právě dostatek fotek, které již na sociálních sítích jsou. Takže pozor na Tomáše! I tenhle „sluníčkový“ zpěvák se umí pořádně rozzuřit!\nTomáš Klus útok fotografové před porodem Tamara Klusová těhotná manželka Celebrity\nSkandál na večírku: Tahle hvězdička ukradla Katy Perry všechny fotografy, bez uzardění ukázala prsa v celé kráse!\nTakhle skutečně žije Tomáš Klus! Fotky z jeho utajeného soukromí ukazují, co je opravdu zač\nPřátelé Tomáše Kluse promluvili o svatbě: Tamara ho má úplně v hrsti, to bylo jasně vidět! Co nám řekli o zákulisí podivné veselky?


Park v Bílé Lhotě byl založen pravděpodobně kolem roku 1700. Byly tu vysázeny převážně jen domácí dřeviny duby, buky, lípy, smrky. Některé z těchto původních stromů rostou v parku doposud . Na ploše necelých tří hektarů esteticky velmi působivého parku soustředil dendrolog Quido Riedl, téměř 500 druhů a forem okrasných dřevin. Do dnešních dnů se z jeho výsadeb zachovalo asi 240 exemplářů. Od roku 1966, ve kterém Arboretum přešlo do správy Vlastivědného muzea v Olomouci, bylo vysázeno téměř 300 dalších dřevin. Arboretum se nachází nedaleko od rychlostní komunikace Olomouc – Mohelnice a poblíž zámku Bouzov a je přístupné od května do září út-ne od 8 do 19 hod, v dubnu a říjnu o víkendech 9 -17 hod.


Proč TSA* zámek?\nPo odbavení na letišti projde zavazadlo skenovacím zařízením. V případě, že tato kontrola nestačí pracovníci bezpečnosti kufr otevřou a osobně ho prohlédnou. Pokud je kufr vybaven obyčejným zámkem, otevřou jej násilím a to i za cenu, že jej zničí. Máte-li na kufru TSA zámek, otevřou jej univerzálním klíčem a po prohlídce opět kufr zavřou.\nSystém TSA se používá v těchto zemích: USA, Kanada, Japonsko, Izrael, Finsko, Norsko, Dánsko, Česká republika, Německo, Rakousko, Belgie, Nizozemsko, Švýcarsko, Jižní Korea, Nový Zéland. Další země postupně přibývají.\nTSA zámky poznáte podle nápisu TSA u klíčové dírky pro univerzální klíč. U námi prodávaných kufrů jsou používány zámky dvou výrobců TRAVEL SENTRY a SAFE SKIES.\nTSA zámky existují jako číselné, nebo na klíč. Na kufrech jsou obvykle v podobě vestavěného zámku. U levných a/nebo starších kufrů lze použít visací zámek. TSA visací zámky v naší nabídce jsou ZDE.\n* TSA je zkratka za The Transportation Security Administration (TSA), an agency of the U.S. Department of Homeland Security.


Purifying care - Čistící gel na problematickou pleť 150ml\nHloubkově čistí pleť bez vysoušení. Dodává pleti svěží, čistý vzhled. Alantoin s rozmarýnem stimulují krevní oběh a podporují obnovu zdravé kožní tkáně. Heřmánek, šalvěj, aloe vera a pantenol zklidňují a hydratují pleť.\nAplikace: Aplikujte čistící gel pravidelně ráno a večer. Nemydlete čistící gel v dlaních s trochou vody a naneste na vlhkou pokožku. Krouživými pohyby masírujte a potom důkladně opláchněte vlažnou vodou. Pleť je dokonale připravená na další krok péče, tonizaci.\nINGREDIENCE: AQUA [THERMAL, SPRING WATER]. Hluboká pramenitá voda nebo termální voda. Voda z vrstvy červeného pískovce v severním Schwarzwaldu v Německu. Získává se z vlastní studny v hloubce 165 metrů, a je nechlórovaná a přirozeně čistá. Její funkcí je, aby hydratovala povrch pokožky a působila jako rozpouštědlo pro látky ve vodě rozpustné a rostlinné výtažky. V některých produktech DADO SENS / termální voda z Bad Wildbad v Německu, bohatá na minerální látky se používá namísto hluboké pramenité vody, LAURYL GLUCOSIDE, SODIUM LAURYL SULFOACETATE, CAPRYL/CAPRAMIDOPROPYL BETAINE, SODIUM CHLORIDE, SODIUM COCOAMPHOACETATE, GLYCERIN, GLYCERYL CAPRYLATE, CITRIC ACID, ALCOHOL, POTASSIUM SORBATE, SODIUM SALICYLATE, ALOE BARBADENSIS LEAF JUICE, BENZYL BENZOATE, AROMA (FRAGRANCE), PANTHENOL, ACHILLEA MILLEFOLIUM EXTRACT, CHAMOMILLA RECUTITA (MATRICARIA) FLOWER EXTRACT, ROSMARINUS OFFICINALIS (ROSEMARY) LEAF EXTRACT, SALVIA OFFICINALIS (SAGE) LEAF EXTRACT\nRECENZIA - PURIFYING CARE Čistiaci gél


Ava AV 1396B tmavě modré brazilky Kalhotky L tmavě modrá\nAva AV 1396B tmavě modré brazilky Kalhotky L tmavě modrá\nPohodlné a komfortní dámské kalhotky. Kalhotky jsou vyrobené z jemné pružné síťoviny a z efektní krajky s květinovým motivem. Model je na bocích plnější. Zadní díl kalhotek je hladký, jednolitý a je ušitý z měkkého mikrovlákna.Složení: 91 % polyamid, 5 % bavlna, 4 % elastan.\nAva AV 1396B tmavě modré brazilky Kalhotky L tmavě modrá e-shop >>\nMat F-32015 Medison Kalhotky 40 černá-béžová eshop >>\nDámské kalhotky jsou vyrobené z ažurové krajky a tylové síťoviny.Složení: 74 % polyamid, 18 % elastan, 8 % bavlna... Jak vybrat >>\nElegantní dámské kalhotky s vysokým střihem. Kalhotky jsou vyrobené z měkkého mikrovlákna a jsou ve přední části ozdobené dvěma vsadkami z béžového tylu a z jemné černé krajky. Zadní díl modelu je hladký. Nohavičky jsou ve přední části oleované tenkou hladkou pružnou p.. Jak vybrat >>\nWol-Bar Eco-Mi Kalhotky L bílá eshop >>\nDámské kalhotky s nízkým střihem, úzké přes boky, s jemnou značkou Key. Vyrobené z měkké bavlny 95% a příměsí elastanu, který umožňuje přizpůsobení se postavě. Baleno v krabičce po dvou kusech... Jak vybrat >>\nLama L-1394 MD A2 Kalhotky 3XL ecru-světle růžová eshop >>\nDámské kalhotky s vyšším pasem a plným střihem jsou vyrobené z velmi kvalitní bavlny. Model má v pase saténovou mašličku. Kalhotky mají vpředu krajkové vložky. V balení 2 kusy. Složení: 95% bavlna, 5% elastan... Jak vybrat >>


» Řešení mezietnických konfliktů nenásilnou cestou\nŘešení mezietnických konfliktů nenásilnou cestou\niniciativa: „Důvěra“ (Svaz žen podnikatelek Abcházie)\nmísto: Gagra, Očamčira, Tkvarčel a Gal/i, Abcházie\nKampaň nevládní organizace Svaz žen podnikatelek Abcházie, sídlící v Gagře, se zaměřuje na soužití různých národnostních skupin žijících v Abcházii. Cílem kampaně je prosadit do vzdělávání na školách středního i vyššího stupně semináře zaměřené na práci s etnickými stereotypy a nenásilným řešením konfliktů. Na kampani by se měli aktivně podílet zejména mladí lidé, ti budou prostřednictvím přímé asistence a poradenstvím pomáhat předcházet konfliktům založeným na etnickém původu.\nDlouhodobější snahou iniciativní skupiny je dosažení změny v pohledu společnosti na smíšená manželství – od odmítání k pozitivnímu přijímání. Otevírají také diskuzi o odstranění kategorie etnické příslušnosti z abchazských osobních dokladů.\nTeritoriálně se projekt zaměřuje především na galský, tkvarčelský a očamčirský okres, kde žije velký počet osob gruzínské národnosti. Na kampani organizace spolupracuje s lokálními organizacemi národnostních menšin v daných okresech.\n« Začíná Letní škola občanské aktivity v Očamčiře • Předčasné sňatky jsou násilí, ne tradice »