Až se všici naklonujem - Gamee CZ\nPředchozí článek Děti na zakázku\nDalší článek Zkušenosti iTesco: Klikni a vyzvedni\nKoncept překonání smrti najdeme i v moderních dílech. Dmitry Glukhovsky vydal v roce 2015 knihu jménem Budoucnost, ve které se technicky překonala smrt. Můžeme zmínit i knihu od Iry Levina, ve které se snaží nacisti pomocí genetických experimentů stvořit nového Adolfa Hitlera. Pokud zabrousíme do filmového průmyslu, otázka klonování je zmíněna např. ve slavné sérii Hvězdných válek, kde díky klonování staví Impérium svou armádu „stormtrooperů“.\nDlouhou dobu byla otázka klonování pouze nepředstavitelná fikce. To se změnilo v roce 1996. V tento rok, konkrétně 5. července, se profesoru Ianu Wilmutovi úspěšně podařilo ze somatické buňky dospělého jedince naklonovat savce. Tím savcem byla slavná ovce Dolly, která poté žila ještě sedm let a porodila šest zdravých jehňat. Jednalo se o přelomový okamžik u klonování zvířat. Dnes dochází k takovým pokusům ve větší míře a první klonovací úspěch má za sebou i Česká republika, jejíž vědkyni Heleně Fulkové se podařilo naklonovat myš. Objevují se i teorie, podle kterých by klonování mohlo zachraňovat ohrožené druhy.\nDonedávna znalo lidstvo pouze jedinou možnost reprodukce. S rozvojem moderních technologií se tyto možnosti rozšiřují a způsobů, jak stvořit nového jedince, je více. Asistovaná reprodukce, surogační mateřství či klonování. Všechny tyto procedury provází rozsáhlá etická problematika. Klonování se od zbylých dvou ovšem v jedné věci liší. Jeho provádění, tedy alespoň to, jehož účelem je stvoření nového jedince, je zakázáno a sankcionováno.\nV prvé řadě je třeba říci, že vědci operují se dvěma typy klonování. Reprodukční klonování, jehož účelem je stvoření nového jedince, a terapeutické klonování, které je vhodné k léčbě různých nemocí. S každým z těchto druhů se poté pojí jiné etické kontroverze a morální dilemata, na každé z nich je z hlediska kontextů, kterým se tato práce věnuje, nahlíženo jinak.\nAbychom se v následujících řádcích mohli zabývat přípustností klonování a jeho vlivem na lidský život, musíme si nejprve vymezit, v čem hodnota lidského života tkví. K tomu použiji teorii filozofa Johna Harrise, který je známý pro svůj zájem o klonování. Jeho myšlenka je popsána Davidem Černým ve článku pro Časopis zdravotnického práva a bioetiky. Abychom mohli určit hodnotu života lidské osoby, musíme si nejprve pojem „lidská osoba“ vymezit.\nJohn Harris rozumí osobou bytost „která je obdařena určitou minimální formou vědomí sebe sama a racionality, takže je schopna nahlížet na sebe jako na přetrvávající subjekt vědomí, vnímat sebe sama jako myslící subjekt situovaný v různých bodech prostoru a času“. Toto vymezení může překročit hranice lidského druhu. Pokud sestrojíme umělou inteligenci natolik vyvinutou, aby splňovala tuto definici, či pokud tuto schopnost nalezneme u zvířete, jedná se o osobu úplně stejně, jako v případě dospělého člověka. Druhým aspektem je to, co dělá tuto osobu hodnotnou. Kdybychom takovou otázku položili náhodně několika kolemjdoucím, pravděpodobně bychom dostali rozmanitou porci odpovědí. Každý člověk chápe hodnotu svého života v něčem jiném a je pro něho důležité a hodnotné něco jiného. John Harris popisuje hodnotu lidské osoby nikoliv na základě toho, čemu daná osoba hodnotu přikládá, nýbrž samotnému faktu toho, že daná osoba má kapacitu hodnotu svého života nějak vymezit. Můžeme tedy říci, že lidský život je hodnotný právě z toho důvodu, že ho jako jeho nositelé jsme schopni hodnotit a mít touhu v něm pokračovat. Harris dále tvrdí, že pokud jedinec svůj život jako hodnotný nevidí, je eticky stejně chybné nutit ho proti jeho vůli žít, jako nerespektování jeho práva na život.\nAčkoliv díky poslední větě můžeme jasně říci, jaký je názor Johna Harrise na eutanázii či asistovanou sebevraždu, já osobně v jeho vymezení lidského života a jeho hodnoty vidím i důvod, proč je doposud zakázáno, a dalo by se říci i odsuzováno, klonování lidských embryí. Pokud můžeme hodnotu lidské osoby poznat dle toho, že si sama uvědomuje svou hodnotu, dá se předpokládat, že si uvědomuje i kolísavost této hodnoty. Pokud nebude jedinec výsledkem vzájemných, veskrze náhodných sociálních interakcí, ale bude pouze produktem genetického inženýrství, je možné, že to jeho hodnotu v jeho, ale i v očích ostatních, sníží. Nezřídka kdy se setkáváme s tvrzením, že každý člověk je jiný, že v každém člověku je něco vznešeného, něco, čím se liší od ostatních. Ať už je toto tvrzení pravdivé nebo ne, stvoření nového, neodlišitelného jedince, by ho vyvrátilo. Lidská individualita by se stala něčím, co již není samozřejmé, a hodnota samotného, nahraditelného individua by se v jeho očích mohla proměnit. A ne pouze v jeho očích. Člověk, který si uvědomuje vlastní hodnotu, je s vysokou pravděpodobností schopen posuzovat, ať již na základě jakýchkoliv kritérií, i hodnotu ostatních. Jedním z etických problémů samotného klonování je tedy i jeho následná role\nJedním z etických aspektů je hodnota lidské bytosti, individualita jedince, jeho nahraditelnost, postavení klonu ve společnosti. Druhým etickým aspektem je následné postavení samotného embrya. Máme právo rozhodovat o budoucnosti takového embrya, ze kterého by se mohla stát lidská bytost? Jaká je individuální identita lidského embrya? A v neposlední řadě, pokud se bavíme o lidském embryu, bavíme se o někom nebo o něčem?\nAbych tedy sumarizoval hlavní problémy reprodukčního či terapeutického klonování, jednalo by se hlavně o právo na zásah do integrity jedince, o narušení jeho individuality a v druhé řadě o práva embryí. V následujících kapitolách bude vylíčeno několik stanovisek a pohledů.2 Biomedicínské hledisko Biomedicínský svět je takový svět, ve kterém jsou poznatky biomedicíny mnohdy považovány, nebo přinejmenším prezentovány, jako objektivní fakta. Závěry získané ze seriózního a uznávaného výzkumu se ve společnosti většinou považují za pravdivá, a pokud dochází k jejich vyvrácení, bývá to v závislosti na jiném výzkumu, který má biomedicínský ráz, ale přináší nové objevy. Biomedicína se zabývá převážně chemií či biologií a tím pádem se jedná o vědu, jejíž odvětví zaměřené na klonování se věnuje tomuto tématu široce. Samotné klonování je jedním z rysů pokroku v medicíně. Ještě předtím, než se začnu věnovat samotné problematice klonování, rád bych se v krátkosti zmínil o tomto pokroku. Ulrich Beck říká, že pokrok v medicíně způsobuje převrat ve společenských podmínkách života lidí, a to bez jejich souhlasu. Ať už se jedná o zmnohonásobení počtu obyvatel na planetě či změnu věkové struktury nebo o změnu postavení role otce. K tomu dochází se vzrůstajícím trendem „manželství bez otce“. Ženy mohou díky umělému oplodnění a i klonování přivést na svět dítě, které má pouze biologického, anonymního otce. Samotná regulace těchto postupů leží pouze v rukou politiků. Ti mají moc skrze zákony regulovat, co je pro vědce povoleno a co již ne. Samotná medicína žádný takový orgán nemá. „Z hlediska sociální struktury neexistuje v subpolitice medicíny žádný parlament, žádná exekutiva, kde by mohlo být rozhodnutí předběžně prozkoumáno s ohledem na jeho důsledky. Neexistuje ani žádné sociální centrum rozhodování, a tudíž nakonec ani žádné pevné ani pevně stanovitelné rozhodnutí“. Je poté na státu, jak tuto problematiku upraví. Jestli povolí oplodnění „in vitro“ pouze u manželských párů, jestli povolí potraty např. pouze u těhotenství způsobených znásilněním a také to, jak se postaví k otázce klonování. Otázka zásahů vlády a státu celkově bude popsána v kapitole, která se věnuje právnímu pohledu na otázku.\nJako klonování je všeobecně chápáno vytváření nového jedince, který je geneticky identický s jeho předlohou. Nově vzniklý jedinec a předloha jsou poté označovány jako klony. „Slovo klon je používáno v mnoha různých kontextech v biologickém výzkumu, ovšem v nejstriktnějším smyslu se jedná o přesnou genetickou kopii molekuly, buňky, rostliny nebo zvířete “. Samotné klonování probíhá tak, že se úplný genetický materiál přenese do prázdného, bezjaderného vajíčka. Vajíčko, které je zbaveno jádra se poté umístí k buňkám klonovaného člověka a dojde k aktivaci elektrickými impulsy. Tím se vajíčko a genetický materiál spojí a vytvoří se nové vajíčko s novým jádrem. Následně se vajíčko začne dělit a vytvářet embryo. Klonování lidí již v podstatě neexistují žádné technické překážky, ovšem jedná se o proceduru odmítanou a veskrze zakázanou. Důvodů je několik, rizikovost je příliš vysoká, existuje velká šance, že se klon narodí postižený, zasahuje se do lidské výjimečnosti a dochází k velkému ničení lidských embryí.\nV kontextu klonování jsou zmiňovány dva druhy. Prvním z nich je reprodukční klonování, druhým je terapeutické klonování. Toto rozdělení není bezúčelné, jelikož u každého ze zmíněných druhů dochází k jiným procedurám a s každým se pojí jiné morální problémy, se kterými se musí vědci vypořádat.\nReprodukční klonování je druh klonování, jehož cílem je vznik nového jedince, který je geneticky totožný s jedincem původním. Provádí se tak, že se přenese jádro somatické buňky do vajíčka, které je jádra zbaveno, a vajíčko se následně umístí do dělohy. V děloze se poté vajíčko vyvíjí v embryo a v plod, a v případě úspěchu dojde ke vzniku nového jedince. Tento druh klonování je povolen a i úspěšně vyzkoušen u zvířat. V roce 1996 byla takto úspěšně naklonována ovce Dolly. Naklonovat se podařilo např. i myši, a je možné, že se díky klonování podaří zachránit např. ohrožené druhy zvířat před vyhynutím. Co se klonování lidí týče, je tato metoda zakázána a napříč společností ve většině zemí i striktně odmítána. Klonování lidí je odmítáno jak v kontextu náboženství, tak v rovině právní.\nExistují však i argumenty, které jsou pro. Jedním z nich je tvrzení, že nikdo by neměl diktovat jedincům, jak chtějí přivést dítě na svět a nikdo by jim neměl upírat právo založit rodinu. Z principu lidské důstojnosti, jak jí popsal Immanuel Kant, vyplývá ovšem i kritika tohoto tvrzení. Z principu, který říká, že o individuu by se nemělo uvažovat jako o prostředku, dle obhájců této teorie vyplývá, že klonování, respektive embryo a následný klon, by nemělo být používán jako prostředek pro lidi, kteří chtějí zachovat vlastní pokrevní linii. Je to z toho důvodu, že touhu a právo být rodičem může zaplnit i adopce. Dle Kanta je touha založit rodinu a stát se rodičem společensky platná, odůvodněná. Ovšem, jak jsem již zmiňoval, adopce je možnost, kterou se této touhy dá dosáhnout. Rozmnožování vlastních genů se již jako společensky validní nejeví.\nCo se výjimečnosti jedinců týče, je třeba poukázat na jeden z omylů, kterého se lidé dopouštějí v debatách o klonování. A to ten omyl, že klonování má za následek produkci identické kopie. Při klonování jsou identické pouze genotypy. Může se poté jednat o dva naprosto odlišné jedince. Tento omyl je spojen s genetickým determinismem – tedy s tím, že přiřazujeme genům větší váhu, než mají a tvrdíme, že jsou zodpovědné za veškeré aspekty lidského chování. Samotné klony by ovšem byly tak identické, jako jsou identická dvojčata. Jejich fyzické podobnosti by byly vysoké, nejednalo by se ovšem o identické osoby.\nDalší argument, který obhajuje klonování, je skrze genové inženýrství vytvořit lepšího člověka. Ať už se jedná o výkonnější sportovce, inteligentnější vědce či schopnější učitele. Tento argument bych popsal citátem spoluobjevitele struktury DNA, Jamese Watsona. Ten prohlásil nadcházející: „Nikdo nemá žaludek na to, aby to otevřeně řekl. Tak to řeknu já. Když budeme moct přidáním genů vytvořit lepšího člověka, tak proč bychom to neudělali?“\nS rozvojem technologií, který by takovou proceduru umožnil, se pojí výraz Thorsteina Veblena, „technologický determinismus“. Veblen chápe vývoj lidstva jako adaptaci lidských institucí na prostředí, která probíhá s pomocí stále efektivnějších technologií. Za motor vývoje považuje rozpor mezi pokročilou technologií a opožďujícími se institucemi. Marshall McLuhan v závislosti na technologii tvrdí, že nejnebezpečnější stanovisko, které můžeme vůči technologii zaujmout, je předpoklad její neutrality. McLuhan říká, že abychom mohli užívat jakoukoli svoji technologickou extenzi, je nutné ji přijmout. Abychom mohli technologické předměty využívat, musíme jim sloužit jako Bohům či pseudonáboženstvím. „Indián se stal servomechanismem své kánoe, kovboj svého koně a úředník správní rady servomechanismem svých hodin“. Vyspělostí technologií a informací se zabývá i Francis Fukuyama. Ten tvrdí, že hierarchie (ať už mluvíme o hierarchiích politických či firemních) začaly mít potíže právě v době, kdy společnost zemí v různých částech světa přecházela od hospodářství, které spočívá na průmyslu, k hospodářství, které je založeno na vyspělých technologiích a informacích.\nV závislosti na technologii vznikají na přelomu 80. a 90. let hnutí, která se zabývají změnami ve společnosti, které mají technologický charakter. Jedná se o neoluddismus (dystopická vize) a posthumanismus (utopická vize).\nNeoluddismus se staví moderním technologiím na odpor, resp. usiluje o jejich nápravu. Chellis Glendinning, vycházející z hnutí dělníků, kterým stroje sebrali práci, vidí všechny technologie jako politické. Glendinning poté volá po odstranění technologií a jejich náhradu alternativními technologiemi. Usiluje zejména o odstranění těchto druhů technologií: nukleární a chemické technologie, genetické inženýrství, televize, elektromagnetické technologie a počítačové technologie [Glendinning 1990]. Její stanovisko je naprosto v rozporu se zmíněným citátem Jamese Watsona. Neoluddisté jsou odpůrci moderních technologií a v závislosti na tom i technologií, které jsou spojeny s klonováním.\nNa druhé straně barikády stojí post humanisté. James Watson ve zmíněném citátu tvrdí, že souhlasí s vylepšováním člověka. Stejný názor zastávají i posthumanisté. Ti vnímají lidskou inteligenci jako omylnou a člověka nevidí jako nadřazenou bytost nad ostatními tvory. Zde můžeme nalézt rozpor s kapitolami, které budou řešeny dále a ve kterých člověk vystupuje jako jedinečná, posvátná bytost (především náboženství). Donna Haraway se ve své eseji věnuje pojmu kyborg, což je hybrid stroje a organismu, zjevující se tam, kde je překročena hranice mezi člověkem a zvířetem. Haraway pracuje s pojmem kyborga ve dvou ideologiích. Biologicko-deterministické a technologicko-deterministické. Kyborg zde vystupuje jako posthumánní bytost, která není reprezentována jen jednou identitou, a tím pádem může chápat svět z odlišných perspektiv. Kyborg není zbožný či nesní o organické rodině. Kyborg vystupuje jako lidská bytost propojena s nelidským organismem, ovšem svými ideály má blízko k problematice klonování. Stejně jako někteří vědci chtějí vylepšit lidskou bytost pomocí genetické procedury, posthumanisté chtějí dosáhnout lepší bytosti tím způsobem, že ji propojí s nelidským organismem. Samotná problematika klonování má blízko i k dalšímu hnutí, tzv. transhumanismu. Tato ideologie tvrdí, že nynější podoba člověka není jeho finální stránkou, nýbrž počáteční. I díky pomoci klonování je poté možné se k finální stránce přiblížit. Na klonování je zde nahlíženo jako na jeden z prostředků, díky kterým je možné zmírnit proces stárnutí a zlepšit schopnosti lidí. Do ideologie transhumanismu můžeme zařadit i Jamese Watsona, jehož přáním je právě takové vylepšení člověka.\nPoslední argument obhajující klonování vyvěrá ze soutěživosti států, jejich ekonomické vyspělosti či velikosti a síly armády a schopností vojáků. Jedná se o argument, který odsuzuje zákazy klonovacích experimentů ve vyspělých státech z toho důvodu, že nikdy nemůžeme mít jistotu, že ostatní státy tyto experimenty neprovádějí. Pokud by se tato obava naplnila, mohlo by to vést ke zvýšení jak ekonomické, tak vojenské konkurence ostatních států a v extrémním případě i ke změně zažitého životního stylu.\n„Terapeutické klonování může být definováno jako lékařské a vědecké aplikování klonovací technologie, které neústí v produkci geneticky identických plodů či dětí. Místo toho by buněčné kultury mohly být klonovány a využívány pro léčení lidských nemocí “. Klonované buňky mohou být využívány například na léčení Alzheimerovy či Parkinsonovy choroby, případně na transplantaci kůže lidí, u kterých došlo k vážným popáleninám. Terapeutické klonování probíhá v prvních fázích stejně jako to reprodukční. Rozdíl je v tom, že když pre-embryo vyprodukuje své kmenové buňky, vědci embryo likvidují. Kmenové buňky se poté mohou vyvinout v různé typy buněk (jsou univerzální) a poté mohou sloužit k náhradě buněk, které odumřely nebo které byly poškozeny. Zjednodušeně to znamená to, že vědci mohou pěstovat orgány pro transplantace či buňky, s jejichž pomocí je možné léčit degenerativní onemocnění. Hlavním problémem je již zmíněné zničení pre-embrya. Podle některých odpůrců se jedná o zničení lidské bytosti, která má právo na život. Vědci, zabývající se terapeutickým klonováním musí čelit podobným etickým dilematům jako např. vědci, kteří provádí potraty a podobné operaci, u nichž dochází k zániku embryí. Je potřeba zabývat se otázkou, kdy začíná život člověka, jaká práva má embryo či plod. Mluvíme o někom, nebo o něčem, když se zabýváme embryem?\nAčkoliv se jedná o otázku antropologickou, je k jejímu zodpovězení potřeba obrátit se na pomoc experimentálních empirických věd, především na biologii a embryologii. Ty nám skrze své pozorování a studie ukazují, že nový lidský organismus se postupně rozvíjí z jedné jediné buňky, které se říká zygota či jednobuněčné embryo. Zygota se po několika hodinách (rozmezí 12 – 15 hodin) rozděluje na další buňky. Životní cyklus nového organismu tedy začíná po oplození a jedná se o komplexní děj, jenž se skládá z několika částí. Pro účely této práce není potřeba zde vypisovat veškeré fáze, ale zájemce odkážu na knihu „Lidské embryo v perspektivě bioetiky“ od Davida Černého a kol.\nJe ovšem třeba říci, že rozhodující etapou je šestá fáze, tedy ta, kdy dochází k fúzi cytoplazmy obou buněk a vzniká nový sjednocený celek, kterému říkáme zygota a který signalizuje přítomnost nového, originálního organismu, který nese jedinečnou a autonomní genetickou informaci.\nJe tedy lidské embryo individuem? Giorgio Carbone říká ve svém článku, že ano. „Lidské embryo představuje plnohodnotného individuálního člena lidského druhu, od svého vzniku až do smrti je osobou obdařenou základními lidskými právy, a mělo by se proto k němu tak přistupovat“.\nGiorgio Carbone své stanovisko obhajuje skrze „vyvrácení“ tří skupin argumentů.\nPrvní z těchto argumentů tvrdí, že lidské embryo je individuem od okamžiku, kdy ztrácí totipotentní schopnosti (tedy doba, kdy je zygota schopna plně rozvinout informace ve svém genomu a dát vzniknout diferencovaným buňkám organismu). Až poté zaniká možnost vzniku jednovaječných dvojčat a tím pádem až poté budeme moci říct, jestli vznikne jeden, nebo více jedinců. Carbone tvrdí, že jelikož vše probíhá pod centrální kontrolou, není nízká pravděpodobnost vzniku dvojčat důvodem, proč by již embryo nebylo v této době individuem. Centrální kontrola dle jeho výkladu znamená to, že se nejedná o pouhý shluk samostatných jednotek bez nadřazené organizace.\nDruhý argument tvrdí, že o embryu jako o individuu můžeme mluvit až v okamžiku, kdy začíná jeho implantace do děložní sliznice, a třetí argument tvrdí, že až poté, kdy můžeme detekovat mozkovou aktivitu. Co se implantace týče, je pravda, že se jedná o nutnou podmínku přežití a vývoje zárodku, dle Carboneho jde ovšem o proces, jehož aktérem je již existující bytost. Co se mozkové aktivity týče, není mezi jejím počátkem a koncem žádná podobnost či symetrie.\nMůžeme si všimnout, že mezi vědci tudíž nepanuje jednotný konsenzus o tom, kdy vzniká lidský život a kdy můžeme mluvit o embryu jako o individuu. S trochou nadsázky a kritiky můžeme říci, že vědci tvrdí to, co se jim hodí. Odpůrci klonování a podobného nakládání s embryi přiznávají embryu jedinečnost již od početí, zatímco jeho příznivci předkládají argumenty, proč tomu tak není. Různost těchto názorů popsal biolog Scott Gilbert, který ve své knize „Bioethics and New Embryology“ předkládá čtyři momenty, ve kterých pro vědce začíná nový lidský život. Prvním z nich je genetický pohled. Ten předpokládá, že lidský život začíná v momentě oplodnění, když je vytvořen vlastní genom. Embryologický pohled tvrdí, že lidský život začíná přibližně ve 14. dni těhotenství, kdy se z blastuly vyvine gastrula, tedy po proběhnutí tzv. gastrulace. V tomto období zaniká možnost, že se narodí dvojčata, až od této doby je tedy jistá jedinečnost budoucího jedince. Neurologický pohled datuje vznik lidského života někam mezi 24. a 27. týden těhotenství, do období, kdy je měřitelné EEG a dá se vypozorovat mozková aktivita. Poslední moment datuje vznik lidského života až po narození. V období, kdy jedinec již dokáže sám dýchat a přežije mimo matčino tělo.\nNení to tak dlouho, co bylo právo rozhodovat o životě a smrti v rukou vládnoucí moci. Ať již přímo, kdy panovník mohl beztrestně rozhodovat o tom, jestli někomu vezme život, tak nepřímo, kdy panovník tuto moc neměl, ovšem v jeho kompetenci bylo právo vyhlásit válku a tím pádem žádat od poddaných, aby se této války v jeho jméně zúčastnili. „Aniž by přímo usiloval o jejich smrt, smí nasadit jejich život“. V dnešní době již tento přístup neplatí. Boje neprobíhají ve jménu panovníka, probíhají ve jménu všech. Ve státech, kde je povolen trest smrti, je zabíjení povoleno pouze v tom případě, že odsouzený člověk představuje nebezpečí pro druhé. A v neposlední řadě dochází ke zvýšení péče, jejímž účelem je vyhýbání se smrti. Moc nad životem následně Foucault představuje ve dvou různých formách: anatomo-politika lidského těla a bio-politika populace. Druhou zmíněnou následně definuje jako disciplínu, která se soustředí na „tělo-prostor“, na tělo prostoupené mechanikou živého a sloužící jako podklad biologických procesů: plodnosti, porodnosti a úmrtnosti, zdravotního stavu, délky trvání života, dlouhověkosti se všemi podmínkami, které na ni mohou mít vliv; jejich působení je vykonáváno celou sérií intervencí a regulativní kontroly – bio-politika populace“. Ta prosazuje moc, jejíž funkcí není zabíjet, ale naopak prosazovat život.\nKoncept bio-politiky je využíván napříč mnoha rozmanitými institucemi. Ať již armádou, rodinou či medicínou. Používá se k reflexi odlišných situací, ať již válka s terorismem po 11. září, tak biomedicínské a biotechnologické inovace (výzkum kmenových buněk, náhradní mateřství, mapování lidského genomu aj. a stává se v těchto debatách často interpretujícím nástrojem. Mezi tento okruh patří právě i otázka klonování.\nJudit Sándor definuje bio-politiku jako „tvorbu politiky v oblastech řízení populace, lidské reprodukce a výzkumu v oblasti kmenových buněk“. Všímá si toho, že v oblastech jako jsou přátelství či mateřství, vztahy rodiče a dítěte apod., tedy v oblastech, které si zaslouží ochranu soukromí a vyvěrají z osobních rozhodnutí, je stále menší „právní respekt“. Politika se čím dál tím víc snaží tyto rozhodnutí ovlivnit a mít nad nimi kontrolu.\nGirogio Agamben odlišuje bio-politiku od ostatních forem moci použitím pojmu „bare life“ – forma existence redukovaná na biologické funkce – a politická existence, která tvarovala západní politickou historii od starověku. Dle jeho názoru byla moc vždy chápána a praktikována jako moc nad životem. Samotné klonování je jakýmsi ekvivalentem moci nad životem. Tím, že dokáže uměle přivést na svět nové jedince, tím, že dokáže vyléčit nemoci těch stávajících i tím, že je schopné prodloužit průměrnou délku života. Samotné klonování vystupuje jako pojem, který se tudíž pohybuje jak na straně biologie a biomedicíny, bez jejichž poznatků by nebylo možné, tak na straně politiky, která se snaží tuto problematiku regulovat. Dochází zde k ambivalenci v pojmu prosazování života. Na jednu stranu je klonování schopné stvořit nový život, na druhou stranu při něm dochází k postupům, které brání embryu stát se žijícím jedincem, ničí jeho naději se narodit.\nV době, kdy tato disciplína vznikala, byl pojem bioetika vnímán jako „studium etických dimenzí medicíny a biologie“. Ovšem s postupem času se její věcný význam vyvíjel a dnes bioetiku chápeme jako odvětví aplikované etiky, která se zabývá otázkami lidského života v kontextu lékařské vědy či lékařské péče. Samotné slovo bioetika se skládá ze dvou částí. Jedná se o latinské slovo bios – což znamená život; a latinské slovo éthos – neboli etika, což znamená mravy. Zabývá se tedy problematickými otázkami, které jsou spojeny s celým životem, v podstatě po celou dobu jeho trvání. Bioetika se zjednodušeně řečeno zabývá veškerými problémy v biologii a medicíně, které potřebují posouzení z hlediska etiky.\nPro účely této kapitoly jsem se rozhodl pracovat s dvěma hlavními přístupy v oblasti bioetiky. Prvním z nich je utilitarismus (známý také jako konsekvencialismus). Utilitarismus je směr, který zavedl v 19. století Jeremy Bentham. Zaměřuje se na co největší blaho pro co největší počet lidí, jednoduše řečeno se řídí heslem „účel světí prostředky“. Samotný Jeremy Bentham poté pracuje s pojmy slasti a bolesti. „Příroda podrobila lidstvo nadvládě dvou svrchovaných vládců: bolesti a slasti. Jen oni ukazují, co bychom měli dělat, a určují, co uděláme“. Dalším významným utilitaristou je John Stuart Mill. Ten souhlasí se základním Benthamovým přístupem, tvrdí ovšem, že jsou vyšší a nižší formy slasti a tím pádem jsou některé více žádoucí než jiné. Problémem utilitarismu se zabývá i Michel Foucault v závislosti na teorii bio-politiky, která byla popsána výše. Dle Foucaulta je „utilitarismus technologií vlády, snažící se omezovat neomezené sklony státní rezony“. Druhým, který stojí v opozici je deontologismus. Ten vychází z učení Immanuela Kanta a jeho pojetí morálky a přiznává člověku jasná a nezcizitelná práva. Kant popsal základy morálky dvěma různými formulacemi, o kterých se domníval, že říkají to samé. První říká: „Jednej jedině ve shodě s maximou, o které si můžeš v tom samém okamžiku přát, aby se stala univerzálním zákonem“ a druhá říká: „Jednej tak, abys používal lidství jak ve své osobě, tak i v osobě každého druhého vždy zároveň jako účel a nikdy pouze jako prostředek“. První formulace jednoduše řečeno tvrdí to, že nikdo by neměl jednat tak, jak by si nepřál, aby jednali druzí.\nU problematiky klonování tedy dle tohoto principu není možné zničit embryo, jelikož i my jsme kdysi byli tímto embryem. Druhá formulace říká, že nikomu není povoleno používat sílu vůči jinému. Dle deontologické koncepce se toto pravidlo vztahuje jak na narozené tak na nenarozené. Deontologismus tedy nepreferuje blaho celé společnosti. Nahlíží na jedince jako na tvora, který je opatřen nezcizitelnými právy a do jehož integrity nesmí být zasahováno a určuje pravidla, dle kterých by se měla řídit naše morálka.\n„Jednoduše řečeno se přístup konsekvencionalistů soustředí na následky. Jestliže bylo dosaženo morálně žádoucího cíle, může být o použitém postupu řečeno cokoliv. Deontologický přístup nahlíží na lidi jako na nosiče jistých, vrozených práv, které je chrání před zneužitím bez ohledu na zásluhy a užitečnost následného výsledku “.\nVznik bioetiky jako disciplíny je ovšem spojen s vytvořením teorie čtyř principů. Tuto koncepci představili ve své knize „Principles of Biomedical Ethics“ filozofové Tom Beauchamp a James Childress. Jedná se o principy „non-maleficence“, „beneficence“, „autonomy“ a „justice“. První dva z nich spadají pod učení utilitaristů, druhé dva pod učení deontologistů. V následujících kapitolách budou tyto principy popsány a aplikovány na problematiku klonování.\n„Princip nonmaleficence, resp. neškození, nás zavazuje zdržet se jakýchkoliv aktivit, kterými bychom způsobili újmu druhým“. Opírá se o latinský princip „Primum non nocere“, který se dá volně přeložit jako „především neškodit“. Je spjatý s Hippokratovou přísahou. Vědec či lékař se zavazuje k tomu, že procedury, které zvolí, závisle na jeho schopnostech a úsudku, nikdy nepoužije k tomu, aby přivedl pacientovi zranění, nebo ho jakkoliv poškodil.\nBeneficence (činění dobra)\nJedná se o princip, který rozšiřuje prvně zmíněný. Princip nonmaleficence nám ukládá, že nesmíme škodit a způsobovat újmu. Princip beneficence jde o kus dál, a dle něho nestačí pouze neškodit, je nutné i činit dobro. V zásadě činění dobra se již nejedná o samotného pacienta, ale o celkový přínos lékařské intervence. Ten musí převážit nad způsobenou újmou. Jedná se o porovnávání benefitů, rizik a nákladů, které jsou zapotřebí k nejlepším celkovým výsledkům.\nExistují tendence propojit tyto dvě zásady v jednu. William Frankena rozděluje pojem beneficence na čtyři závazky.\n1) „Člověk by neměl způsobit škodu či zlo\n2) Člověk musí jednat tak, aby se škodě či zlu zabránilo\n3) Člověk musí jednat tak, aby škoda či způsobeno zlo bylo odstraněno\n4) Člověk by měl jednat tak, aby činil či podporoval dobro“\nPrvní z těchto zásad splňuje požadavky principu „nonmaleficence“, následné rozšíření je poté chápáno jako princip „beneficence“.\nPrincip respektování autonomie vyžaduje respekt k volbě a kompetenci jednotlivce. Lékař či vědec musí ctít individuální svobodu a volbu. Zákrokům, kterým se pacient podřizuje, musí dle svých možností rozumět a následně se rozhodovat dobrovolně. Je nutné, aby pacient znal jak pozitivní možnosti zákroku, tak jeho rizika.\nPosledním ze čtyř principů bioetiky je spravedlnost. V medicíně a bioetice celkově je náročné hovořit o kritériu spravedlnosti, už z toho důvodu, že ne každý má možnosti dovolit si stejnou léčbu. Tyto možnosti vychází ze sociálního postavení, z finančních prostředků aj. Na základě principu spravedlnosti tedy dochází k distribuci výhod, rizik a nákladů, které v souvislosti s lékařským pokrokem vznikají, takovým způsobem, aby bylo nalezeno takové východisko, na které se dá nahlížet jako na nejvíce spravedlivé.\nAplikace bioetických principů na problematiku klonování\nJak již bylo zmíněno výše, první dva principy jsou propojeny s učením utilitaristů. Utilitaristé pracují s pojmem tzv. “aproximativního užitku”. Jedná se o proporcionální poměřování individuální újmy a obecného dobra. Čím větší přínos pro obecné dobro, tím větší může být riziko způsobené újmy. Příkladem může být rizikový medicínský experiment, který ovšem nabízí možnost vylepšit budoucí léčbu. S principem „neškození“ se ovšem pojí i problematika toho, co samotné „neškození“ znamená. Jedná se pouze o fyzickou újmu, nebo i újmu ve společnosti, kterou může být např. prozrazení citlivých osobních informací.\nCo se samotného klonování týče, mohou být jeho eventuální výsledky medicínsky velmi významné. Zmíněné léčení nemocí a následné prodloužení průměrné délky života, možnost pro neplodné páry přivést na svět dítě, které ponese jejich genetickou informaci, případně i zdokonalení a vylepšení člověka. Samotná otázka neškození je poté závislá na problému individuality embrya a na problému rizika, které je spojeno s klonovacími experimenty. Resp. na tom, jak velká je, příp. by byla úspěšnost klonování a jak velké následky by zanechal tento experiment, kdyby se nepodařil. Na porovnání této problematiky se používá termín „přípustné riziko“, který bude popsán v sekci věnující se právu.\nPrincip „činění dobra“ má k principu „neškození“ velmi blízko. Je zapotřebí, aby při klonovacím experimentu byl jasný potenciální užitek pro budoucnost. O klonování by vůbec nemohla být vedena řeč, pokud by neslibovalo pokrok v medicíně, záchranu ohrožených druhů či vymýcení různých nemocí.\nAutonomie a spravedlnost jsou poté principy, kde se neporovnává případný přínos pro lidstvo. V tomto pojetí je člověk nedotknutelné individuum, které má právo determinovat svůj vlastní osud. Jedinci by tedy vždy mělo být sděleno, o co u zákroku jde, jaká jsou rizika, jaké jsou výhody a nevýhody. Pacient by měl být se vším detailně seznámen a až poté se rozhodnout, doktor by tedy neměl říkat, ať mu pacient slepě věří a poslechne ho, jelikož on je zde odborníkem. Princip spravedlnosti je poté takový princip, kdy ke všem pacientům je přistupováno stejně, bez ohledu na rozdíly mezi nimi, ať jsou jakéhokoliv rázu.\nVýznam bioetiky pro sociologii\nV rámci bioetiky jsme si vymezili doposud dva hlavní proudy a čtyři principy, kterými je definována. V této kapitole se podíváme na to, čím je samotná bioetika významná pro sociologii. Charles Bosk říká, že sociologové se více než o samotnou bioetiku zajímají o její implikace. A to ve třech dimenzích. „Ideologie bioetiky“, „profesionalizace bioetiky“ a „důvody pro její přijetí nemocnicemi a výzkumnými zařízeními“.\nBioetika jako ideologie\n„Ačkoliv Beauchamp a Childress nahlíželi na jejich čtyři principy jako na rovné, existuje stále sílící hledisko, které nahlíží na princip autonomie jako na prvotřídní, nadřazený princip “. Výsledkem toho bylo, že se autonomie pacientů a autonomie medicíny vzájemně podporovaly proti nárokům spravedlnosti a komunity. V závislosti na tom vzniká tzv. „managed care“ neboli řízená péče, která omezuje autonomii jak pacientů, tak lékařů. „Managed care“ je takový systém, kdy pacienti souhlasí s navštěvováním pouze určitých lékařů a nemocnic a náklady na léčbu jsou poté monitorovány. V závislosti na tom je poté dosaženo stavu, kdy pacient ani lékař nedostanou vždy takovou péči, jakou si zvolí. Je to z toho důvodu, že je sledováno, aby rozhodnutí lékařů zajistilo pouze nezbytné výdaje. Tato řízená péče byla zavedena z toho důvodu, aby došlo ke snížení nákladů na léčbu a aby se zvýšila její kvalita. Výsledkem by mělo být to, aby si bohatí a chudí mohli dovolit stejnou léčbu (nebo alespoň takovou, která se svou kvalitou přibližuje).\nZde je pozorováno, jak se z bioetiky, rozmanitého, interdisciplinárního hnutí stala profesionální zálibou, které vědci obětovávají svůj čas a stávají se v ní experti. Alison Pilnick tuto proměnu vysvětluje za pomocí dvou termínu. Certifikace a udělování licence. Zjednodušeně jde o to, že došlo k certifikaci, tedy k tomu, že některým lidem bylo povoleno udělat speciální požadavek na to, aby byl někdo kompetentní v daném oboru. Následně došlo k udělování licencí, které potvrdili, že jejich držitelé mohou působit v daném oboru. V podstatě se jedná o zprofesionalizování jako v mnoha dalších oborech.\nPřijetí bioetiky nemocnicemi a výzkumnými zařízeními\nAby se nějaké odvětví mohlo zprofesionalizovat, nestačí pouze to, že se objeví nabídka. Nestačí to, že vzniknou tréninková centra, graduální programy apod. Stejně tak důležitá je i existence poptávky. V této kapitole se budu zabývat tím, proč by zdravotnická zařízení vyžadovala služby bioetiků. Arthur Caplan, hlava „Divize lékařské etiky“ prohlásil, že bioetika se stala náhradním řešením opravdových problémů v medicíně ve spojených státech. „Bioetika, zavedená jako instituce může zmírnit či odklonit obavy, které se týkají nedostatku zodpovědnosti za provedené postupy u žen, etnických, kulturních, sociálních či sexuálních menšin “\nZde je ovšem potřeba, aby na bioetiky bylo nahlíženo jako na správné lidi, jedině tak mohou potvrdit morální čistotu zdravotnických organizací a lékařských profesí. Bioetika má samozřejmě v medicíně více využití. Zajímavá právě její schopnost očistit zdravotnické organizace, které mohou čelit různým problémům. Zabývá se dále diskriminací lidí (je možné nepřijmout člověka do práce, pokud u něj byla nalezena zvýšená možnost vzniku rakoviny?), diskriminací spojenou s genetikou a mnoha dalšími věci, které zde z podstaty a rozsahu práce již nemám prostor dále vymezovat a detailněji popisovat.\nStanovisko církve je odmítavé vůči potratům, vůči eutanázii a je příhodné si myslet, že v otázce klonování, jenž má ke zmíněným příkladům poměrně blízko, to nebude jinak. A ačkoliv se současný papež, František I., vymezuje zvýšenou mírou tolerance pro mnoho odvětví, dá se předpokládat, že negativní stanovisko církve se v tomto případě nezmění. V této kapitole vymezím problematické aspekty tak, jak jsou vymezeny nejvyššími orgány v církvích.\nČasopis Time se touto otázkou zabýval. Na otázku, jestli je klonování lidských bytostí proti Boží vůli, odpovědělo 47 procent respondentů, že ano, a pouze 19 procent, že ne. V Christianity Today vyšel úvodník, jehož název zní „Stop cloning around“ což by se dalo volně přeložit jako „Zastavte klonování“. V podtitulku bylo poté napsáno, že lidé nejsou ovce, což je odkaz na prvního úspěšně naklonovaného savce. Tím savcem je ovce Dolly, jejíž úspěšné naklonování bylo potvrzeno 23. února 1997 a jejím „duchovním otcem“ je britský embryolog Ian Wilmut. Ve výše zmíněném článku je popsáno několik důvodů, proč by mělo být toto klonování zakázané. V prvé řadě je zde zmíněno, že před úspěšným naklonováním Dolly proběhlo 277 neúspěšných pokusů, a to v případě lidského jedince není přípustné. Dalším z problémů je samotné rodičovství. Kdo bude rodič takto vzniklého individua? Bude to člověk, z jehož genetického kódu jedinec vznikl? Bude to vědec, který se o vznik klonu zasloužil? V závislosti na těchto otázkách vzniká především ten problém, že není jasné, kdo by měl případnému klonu věnovat lásku a péči, kterou každý jedinec v životě potřebuje. Dalším problémem je to, že takto vzniklé dítě je vyňato z kontextu manželství\na zodpovědného rodičovství. Dítě se poté stane prostým produktem.\nProti klonování vystoupila i úmluva jižních baptistů s rezolucí „Against Human Cloning“, tedy „Proti klonování lidských bytostí“. Ovšem ne všichni teologové zastávají tento negativní názor. „Na Boha může být nahlíženo tak, že pokračuje ve svém díle skrze lidské působení“. To je názor, který sdělilo médiím centrum pro teologii a přírodní vědy. Na práci vědeckých pracovníků v tomto případě tedy nemusí být nahlíženo tím způsobem, že si hrají na Boha či že podvádí „Matku přírodu“ a mění její ustanovený řád. Na jejich činnost můžeme stejně tak pohlížet jako na Boží záměr, který je pouze prováděn skrze práci výzkumníků. Častým názorem je to, že klonování by mělo být zakázáno, jelikož je v rozporu s tím, jak Bůh zamýšlel, aby svět fungoval. Bůh řekl ne, a tak i my musíme ctít jeho rozhodnutí a říct taktéž ne. Otázkou ovšem je, jestli je to pravda a jestli Bůh opravdu řekl ne.\nStanovisko římskokatolické církve vycházející z Bible a z encyklik Jana Pavla II. a Benedikta XVI\nStejně jako u právního hlediska, i zde si kromě otázky hraní si na Boha můžeme vyložit tři problematické aspekty. Prvním z nich je lidská individualita a integrita. Tedy to, jestli je přípustné, abychom snižovali hodnotu jedince a ničili tím jeho unikátnost. Otázkou v tomto případě zůstává, jestli je lidská výjimečnost skutečně determinována jeho genetickým kódem, anebo jestli se utváří až výchovou, prostřednictvím referenčních skupin a zkušenostmi. Dvojčata jsou v podstatě přirozeným klonem, ovšem o výjimečnosti hodnoty života každého z nich, se nepochybuje. Je možné setkat se s názorem, že každý člověk má svou unikátní duši. Je zpochybňováno, zda-li by takovou duši měl i klon, ovšem tato unikátnost není zpochybňována u dvojčat. Druhou otázkou je právo a zásah do života jednotlivce. V tomto kontextu je to tudíž problematika s tím, kdy vlastně lidský život začíná a kdy končí. Případně kdy je hoden ochrany. Posledním z nich jsou pak práva samotného klonu. Nakládání s klonem v případě nespokojenosti s ním, jeho postavení v rodině i ve společnosti.\nHerbert Spencer ve svém díle představuje koncepci, podle které máme jako společnost dvě náboženství. Náboženství lásky a náboženství nepřátelství, altruismus a egoismus. Ačkoliv se na první pohled jedná o dva protichůdné směry, jejich existence je na sobě závislá. Pouze plně egoistický člověk může nezištně přijímat vše, co mu altruistická osoba nabízí. Obě tato náboženství jsou přizpůsobena společenským požadavkům. Společnost jednak vyžaduje její sebezachování vůči vnějším nepřátelům, jednak vzájemnou součinnost mezi spoluobčany.\nI přes nutnost jak altruistického, tak egoistického chování, jsme od mládí vychovávání tak, abychom egoismus altruismu zcela podřídili. To je výsledkem křesťanského a dalších náboženství. Stejně jako cesta Ježíše byla plna sebeobětování, i my bychom měli přijmout a vyznávat víru bezpodmínečně altruistickou. Z toho vyplývá i stanovisko církve ohledně ochrany lidského života a ohledně zákazu zákroků, které by se ho mohly dotknout v jakékoliv formě, tím pádem i klonování. Ochrana člověka je v Bibli ukotvena již v první knize, Genesis. Zde se v prvé řadě píše, že Bůh stvořil člověka k obrazu svému. V devátém verši je poté psáno, že za lidský život bude volán k odpovědnosti každý jeho bratr. „Kdo prolije krev člověka, toho krev bude člověkem prolita, neboť k obrazu Božímu učinil Bůh člověka“. Ochrana lidského života je zde tedy dána zjevně a sáhnutí na cizí lidský život znamená dle Bible protivení se Boží vůli.\nOtázkou zde ovšem zůstává, kdy můžeme mluvit o lidském životě. Jan Pavel II. ve své encyklice Evangelium Vitae tvrdí, že „život člověka je posvátný a dobrý od samotného jeho počátku až do naprostého konce a každá lidská bytost má právo, aby toto své základní dobro chápala jako něco, co musí být s nejvyšším úsilím ochraňováno“. Jan Pavel II. v této encyklice přirovnává potraty a eutanázii ke vraždám všeho druhu a odsuzuje vše, co porušuje nedotknutelnost lidské osoby. Je zde kritizována věda, která schvalováním těchto procesů dle slov Jana Pavla II. ztrácí svou tvář a Jan Pavel se znepokojuje nad „zánikem tolika lidských životů, ať už dosud nenarozených nebo slabých a bezmocných, ale stejně tak to, že samo svědomí člověka je do té míry zasaženo široce rozvolněnými mezemi jednání, že stále hůře a obtížněji chápe rozdíl mezi dobrem a zlem v těch věcech, které se dotýkají základního dobra lidského života“ Z celé encykliky vyplývá, že stanovisko Jana Pavla II. vůči klonování bude odmítavé, ačkoliv se o něm samotném nezmiňuje. Tento závěr se dá vyvozovat z jeho postojů vůči zákrokům podobného charakteru. Jan Pavel II. neodsuzuje pouze potraty či eutanázii, odsuzuje např. i antikoncepci a dá se vyčíst, že tím pádem odsuzuje vše, co má jakýkoliv negativní dopad na lidský život, ať již narozený či nenarozený. Do stejné kategorie spadá i samotné klonování, jelikož při něm dochází ke zničení pre-embrya, kterému je dle názoru odpůrců již považováno za lidskou bytost, která má právo na život.\nRád bych v této kapitole zmínil i instrukce dalšího z papežů, konkrétně Benedikta XVI. Ten ve svých instrukcích Donum vitae říká, že „lidskou bytost je nutno respektovat jako osobu již od prvního okamžiku její existence“. Benedikt zde také píše, že „žádný rozumný biolog či lékař si nemůže v důsledku své vědecké kompetence osobovat právo na rozhodování o zrodu a dalším osudu lidí“. Ačkoliv jsou tyto instrukce již staršího data a v době jejich vzniku nebylo klonování nikterak reálným a probíraným tématem, i z nich se dá předpokládat stanovisko Benedikta XVI. k tomuto tématu. A to ve shodě s Janem Pavlem II. Klonování se dá považovat jako rozhodování o zrodu a dalším osudu lidí, a tím pádem se jedná o něco, co by nemělo být přípustné. Ačkoliv zde tedy nemůžeme přesně vyčíst, jaký je pohled církve na to, jestli zacházení s lidským embryem či pre-embryem můžeme již považovat za nedovolenou manipulaci s lidským životem, dá se to vyvozovat z jejich pohledu na podobné lékařské zákroky a lékařská opatření. Zajímavý je i fakt, že tyto instrukce mají pasáže, kde medicínské části převládají nad těmi náboženskými a kde církev se stanovisky vědy souhlasí. A to například v třetí části, kde se řeší otázka terapeutických zásahů na lidském zárodku.\nJiné náboženské tradice\nJak je popsáno výše, křesťanství má k otázce klonování negativní postoj, vesměs jakékoliv pokusy s ním spojené bere jako hříšné. Co se týče ostatních náboženských tradic, které budou v této kapitole popsány, je jejich postoj veskrze podobný, ačkoliv k odůvodnění se staví z jiných pozic. Náboženství, kterými se bude tato kapitola zabývat, jsou hinduismus a budhismus, judaismus, islám a sekta nazvaná raëliáni. Prvními pěti se bude kapitola zabývat jednoduše proto, že se jedná o náboženství, která jsou ve světě nejrozšířenější a nejznámější. Část o raëliánech je zde zařazena z toho důvodu, že má svým postojem a svými názory k otázce klonování velmi blízko.\nZačneme s hinduismem a budhismem. Pro popsání jejich odmítavého postoje vůči klonování je potřeba zmínit pojem reinkarnace. Reinkarnace neboli posmrtné převtělování duší, je pojem, ve kterých vyznavači těchto náboženství věří. „Podle nich prochází po smrti člověka duše očistou od hříchů, jež nebožtík spáchal za svého pozemského života“. Po konci očištění se duše vrátí na svět v jiné podobě, která je určena dle toho, jak žil jedinec svůj přechozí život. Vytvoření klonu by tento proces významně narušil. Je to z toho důvodu, že ačkoliv by jedinec již zemřel a jeho duše by měla započít cestu k očištění a následnému převtělení se do jiné podoby, jeho klon by byl ještě stále naživu. „Jedno tělo by sice zemřelo, jiné by stále ještě žilo“. Z tohoto důvodu by tedy proces následného očištění již nebyl možný.\nCo se týče vyznavačů judaismu, jejich postoj ke klonování je velmi zajímavý. U rabínů se můžeme setkat s jistým vzorcem chování, který je závislý na fázi technologického pokroku. Když se například začínalo s transplantacemi srdce, byla tato procedura označována za dvojitou vraždu. Zavražděni jsou v tomto případě jak ten, komu bylo srdce odebráno, tak ten, kdo byl jeho příjemcem. Ovšem se zvýšením úspěšnosti těchto procedur se postupně měnil i postoj rabínů, kteří se dnes proti transplantaci srdce nijak zásadně nevymezují. Podobný postoj se dá vysledovat u klonování. Můžeme zde tedy vysledovat jistou toleranci. To, co ovšem vidí rabíni jako problematickou složku, není potenciální hrozba narušení lidské důstojnosti. Problémem je riziko u těchto procedur a také postavení klonu v rodině a následně ve společnosti. Jelikož příslušnost k rodině se v židovské víře dědí po otci, problematickou otázkou je to, kdo je vlastně otcem klonu a jak k němu přistupovat, tedy to, jaké bude mít postavení v rodině.\nMuslimové otázku klonování jednoznačně odmítají. Je to z toho důvodu, že klonování lidí by jedinečnost člověka při nejmenším zpochybnilo. A jelikož dle Koránu Bůh sice stvořil na počátku muže a ženu, následně se přičinil o to, aby svět byl různorodý a každý člověk jedinečný. Jelikož klon tedy danou jedinečnost zpochybňuje, jsou tyto praktiky zapovězeny.\nNa závěr bude v této kapitole popsána nikterak významná sekta, zvaná raëliáni. Je zde zařazena právě proto, že víra této sekty má k tématu klonování velmi blízko. Tato sekta tvrdí, že lidé jsou potomky mimozemšťanů a mohou klonováním dosáhnout nesmrtelnosti. Tito mimozemšťané se zasloužili o život na zemi, který ovšem vznikl uměle, prostřednictvím klonování, před pětadvaceti tisíci lety a lidské rasy jsou pouze výsledkem soutěživosti vědců. Tvrdí též, že prvním lidským klonem je Ježíš Kristus, což děla z klonování „posvátnou věc“\na také to, že každý člověk má právo svobodně rozhodnout, jakým způsobem přivede dítě na svět.\nKlonování a rodina\nStanovisko křesťanské církve, které bylo v této kapitole popsáno, vyvěrá z několika věcí. První z nich vychází ze stanovisek papežů, které jsou v jisté míře interpretací Bible a křesťanské morálky. Tyto aspekty jsou analyzovány výše. Druhým problémem je postavení klonu ve společnosti a převážně v rodině. V případě klonu je nejasné, kdo je vlastně jeho rodičem (lékař, který ho přivedl na svět či člověk, z jehož genetické informace byl klon stvořen), je nejasné, kdo jsou jeho sourozenci. Z právního hlediska by tato nejasnost vedla k problémům v dědickém řízení či problémům možnosti či nemožnosti uzavřít sňatek. V této kapitole bude na problém rodiny nahlíženo z pohledu sociologie rodiny.\nV úloze rodiny došlo v průběhu vývoje k mnoha změnám. Snížil se ekonomický význam role otce, stejně tak jeho autorita i práva. V době antického Říma disponoval otec veškerým majetkem a měl právo i na život svých dětí. Dnes má právo na majetek každý člen rodiny a dosažením plnoletosti ztrácí dítě na otci právní závislost a stává se plně autonomním právním subjektem. S vynálezem antikoncepce je možné regulovat rodičovství, což bylo do té doby možné pouze infanticidou, celibátem či dobrovolnou pohlavní abstinencí. Stejně tak, jak je možné regulovat rodičovství antikoncepcí, je možné ho regulovat i skrze klonování. Rozdíl je v tom, že antikoncepce se snaží rodičovství oddalovat, zatímco klonování je prostředkem pro bezdětné páry, aby měli dítě nesoucí jejich genetickou informaci. Samotné klonování by též mohlo být nástrojem pro změnu věkové struktury ve společnosti. Co se přechodu k rodičovství týče, poukazuje Alice Rossiová ve své eseji „Transition to parenthood“ na čtyři vlastnosti přechodu k rodičovství.\nPrvní z nich je kulturní tlak na převzetí role matky. Mateřství je zde chápáno jako ženský ekvivalent k mužské roli živitele, skrze které žena nabyde svůj status. Ženě, které by v mateřství bránily překážky např. zdravotního původu, by klonování mohlo pomoci se tohoto tlaku zbavit. Stejný účinek by měla i adopce. Klonování poté slouží pouze jako nástroj k uspokojení touhy mít dítě, které má stejnou genetickou informaci a stejné rysy. Druhou vlastností přechodu k rodičovství je jeho počátek, resp. početí dítěte, které ovšem nemusí být vždy otázkou volby. V dnešní společnosti bývá běžné, že nevěsta se vdává již těhotná Samotné manželství je poté otázkou volby, ovšem volby závislé na počátku těhotenství. Třetí vlastností je tzv. „nerevokovatelnost“. Je to nemožnost zbavení se role rodiče, s výjimkou ojedinělých případů, kdy je dítě dáno k adopci. Můžeme mít exmanžela, můžeme změnit zaměstnání či školu, ovšem nemůžeme se stát „ex-rodičem“. Poslední vlastností je absence určité přípravné periody.\nSamotné klonování má vliv na tyto vlastnosti přechodu jistý vliv. V prvním případě může pomoci matkám naplnit svou roli a zároveň uspokojit své touhy po „vlastním dítěti“. Nemůže k němu dojít neplánovaně. Problémem je jeho „revokovatelnost“. S tím je spojena otázka, jestli by měl klon stejná práva jako člověk, narozený běžným způsobem, či jestli by se na něj hledělo jako na něco uměle vytvořeného, tím pádem opatřeného omezenými právy. V druhém případě by to mohlo vést k možnosti se klonu v případě nespokojenosti zbavit a mohlo by dojít k narušení celého principu, na kterém je rodina postavena.\nDalším problémem je socializace klonu, především poté problematika vztahů, které si může vytvořit k tzv. významným, ale i zobecněným druhým. Jedním z hlavních významných druhých jsou rodiče, příp. sourozenci. Pokud není jasně vyřešena otázka, kdo tito lidé jsou, a pokud s klonem nebude zacházeno jako s adekvátním členem rodiny, bude to mít vliv na roli, kterou následně převezme. Význam nukleární rodiny, tedy takové, jež se skládá z otce, matky a jejich dětí ve svém díle vyzdvihuje i Talcott Parsons. Ta dle něj produkovala lidskou osobnost v procesu socializace dětí. Pro socializaci dítěte je důležité, aby se na rodinu mohlo spolehnout a následně do ní investovat všechny své emoční zdroje. Výchova dětí je následně dle něj spojena s rolí matkou, zatímco role otce je její financování. Nejasnost postavení naklonovaného člověka by v určitých případech mohlo vést ke změně její vnitřní struktury.


Myslivecké sdružení Šenov, z.s. - IČO 48772381 - Obchodní rejstřík na Podnikatel.cz\nPodnikatel.cz » Rejstřík ekonomických subjektů » Myslivecké sdružení Šenov, z.s.\nMyslivecké sdružení Šenov, z.s.\nFirma Myslivecké sdružení Šenov, z.s., spolek. V obchodním rejstříku je zapsána pod spisovou značkou L 1522, Krajský soud v Ostravě.\nK Hájence 1881, Šenov, 739 34\nL 1522, Krajský soud v Ostravě\nMyslivecké sdružení Šenov, z.s. od 23. 1. 2016\nMyslivecké sdružení Šenov,o.s. do 23. 1. 2016 od 1. 1. 2014\nK Hájence 1881\nŠenov 73934 od 23. 1. 2016\nŠenov 73934 do 23. 1. 2016 od 1. 1. 2014\nHostinská činnost od 23. 1. 2016\nVýroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona od 23. 1. 2016\nProdej kvasného lihu, konzumního lihu a lihovin od 23. 1. 2016\nPod Lesem 2160, Petřvald, 735 41, Česká republika\nLipová 730/3, Havířov, 736 01, Česká republika\nOstravská 425, Petřvald, 735 41, Česká republika\nKřístkova 610/30, Ostrava, 716 00, Česká republika\nKarvinská 582/224, Ostrava, 716 00, Česká republika\nRadvanická 1651, Petřvald, 735 41, Česká republika\nPrvní vztah: 23. 1. 2016 - Poslední vztah: 5. 8. 2017\nDalší vztahy firmy Myslivecké sdružení Šenov, z.s.\nK. V. Raise 1085/2, Havířov, 736 01, Česká republika\nŽivotická 563, Albrechtice, 735 43, Česká republika\nČeskomoravská myslivecká jednota, z.s. - okresní myslivecký spolek Karviná\nU Školy 145/17, Havířov, 735 64\nPetřvaldská 1254, Šenov, 739 34, Česká republika\nvznik první živnosti: 30. 6. 2014


PWF | Drsný svět zasněné básnířky Affinity Konar\nDrsný svět zasněné básnířky Affinity Konar\n16. května 2017 17:03\nAmerická spisovatelka Affinity Konarová k sobě přitáhla mezinárodní pozornost románem Mischling (2016), příběhem židovských dvojčat Perly a Staši, které po transportu do Osvětimi v roce 1944 padnou do spárů „anděla smrti“ doktora Mengeleho a stanou se jedněmi z mnoha obětí jeho zvrácených pokusů prováděných v zájmu vědy. Krutá válečná léta, koncentrační tábor, ostnatý drát, rozbořená města a spálená zem – téma románu, jenž si v literárních kruzích vysloužil mnoho nadšených ohlasů, se zdá být jasné. Avšak zaškatulkovat Konarovou jako válečnou autorku píšící o holocaustu by bylo příliš jednoduché.\nPrvní věc, jíž autorka zaujme od samého začátku, je nepochybně jazyk – libozvučný, brilantní a pološílený, jako by vystřižený z fantaskního snu či světa mimo naši realitu. Mezi jeho hlavní rysy patří náhrada běžných slov za lyrické, nekonvenční výrazy, pocity iluze a klamu, mlhavost a celková neuchopitelnost pronášených vět, která je zároveň okouzlující i k zešílení:\n„…přede mnou a za mnou byly části světa a po stranách se do obou stran rozpínaly jako holubičí křídla sněhové pláně. (…) Pustina si nás vybrala, ale my o takovou volbu nestáli. Byli jsme tady, pomalu jsme se pohybovali po téhle věčné zemi, hotoví ke smrti víc než kdy dřív, drželi jsme se zimy pod námi a snažili se pamatovat, že pod ní leží tlukot srdce a broukání období květů.“ (Mischling, 216)\nPrávě svérázný jazyk tvoří základ autorčiny identity a nejlépe vystihuje její unikátnost. U začínajících tvůrců je vyhraněný, jasně rozpoznatelný rukopis spíše výjimkou, avšak v případě Konarové lze bezpečně prohlásit, že našla svůj osobitý styl, který i nadále pečlivě rozvíjí. Zatímco její první román The Illustrated Version of Things (2009), příběh dívky na prahu dospělosti snažící se stmelit beznadějně rozvrácenou rodinu, je z lingvistického hlediska klenotem, ale po jiných stránkách příliš nezaujme, druhorozený Mischling svými kvalitami spadá do zcela jiné kategorie. Obě díla, bezedné studnice zasněných proudů vědomí plné rozsáhlých básnických obrazů, jsou však zřetelně „konarovské“, a právě v tom je jejich síla.\nV době, kdy nakladatelství chrlí knihy jako na běžícím pásu a současná literatura se na univerzitách v podstatě nevyučuje, neboť nových titulů je tolik, že jsou v rámci jednoho konkrétního semináře zkrátka nepostihnutelné, je těžké úspěšně sledovat soudobé literární trendy, případně se rozhodnout, který z nekonečného zástupu současných tvůrců si zasluhuje čas anebo vykazuje slibný potenciál do budoucna. Na rozdíl od starších autorů, u nichž již stačila proběhnout jakási historicko-kulturní selekce, tj. tyto knihy se ukázaly tím či oním způsobem relevantní napříč desetiletími, případně staletími či tisíciletími, u nových děl je velmi těžké předvídat, o jak zásadní přírůstek půjde z dlouhodobějšího hlediska. Proto je vždy vítaným úkazem, když se na literárním poli objeví výrazný, rozpoznatelný autor s jasnou identitou a rukopisem, kterým se čtenáři okamžitě vepíše do paměti – a právě tohle se Affinity Konarové podařilo.\nSamotné fyzické zasazení jejího díla je v tomto ohledu přitom spíše druhotné. Jak již bylo řečeno, Mischling svým obsahem a časovým zařazením splňuje náležitosti válečného románu, dále není pochyb o tom, že téma druhé světové války a holocaustu má v literatuře i nadále své místo, zvlášť v době, kdy svět přichází o jejich poslední očité svědky a ohlédnutí za minulostí je tak důležitější než kdy dřív. Pro autorku s polsko-židovským původem je navíc cestou ke kořenům, vypořádáním se s minulostí, povinnou exkurzí do „staré vlasti“ v jednom z nejtragičtějších období světových dějin.\nNa druhou stranu osvětimský lágr nebo zaplivané motely a psychiatrické léčebny v případě spisovatelčiny prvotiny lze vnímat jako pozadí – detailně propracovanou hrací plochu, na níž se řeší další témata. Tím nejzásadnějším je bezesporu identita a vývoj jedince v krutém, nehostinném prostředí – ať už jde o bezútěšnou, postapokalyptickou válečnou krajinu či neveselou atmosféru pěstounských domovů. Hlavní hrdinky jako by byly pokusnými králíky v nemilosrdném procesu darwinovského přirozeného výběru, účastnicemi lítého evolučního boje, kde přežije jen ten nejsilnější, anebo nejpřizpůsobivější.\n„…uviděla (jsem), že jsme pořád ještě děti, ale děti-žoldáci, napůl zavraždění podivíni, v nichž dlouhé hladovění probudilo nové, podivné chutě. Napadlo mě, jak takové dítě asi vypadá. Procházela jsem mezi sametem čajovny a hledala nějaký šikovný odraz. Ale tma byla neúprosná, skleněné střepy neprozrazovaly o vzhledu vůbec nic.“ (Mischling, 289)\nAutorčiny knihy lze považovat za jakési obludné bildungsromány, zvrácené zástupce takzvané „coming of age“ literatury, jejichž význam se v žádném případě neomezuje na čtyřicátá léta dvacátého století, ani na výřez ze života současné, tragicky dysfunkční americké rodiny.\nAffinity Konarová je relevantní po mnoha stránkách, pro čtenáře všech generací, a to nejen jako autorka historické fikce. Osobitý vypravěčský svět, nadání pro metaforu, jedinečná schopnost nahlížet realitu, historickou i současnou, novýma očima a smělé experimentování s jazykem z ní na literárním poli činí vskutku nebývalý úkaz. Svou tvorbou nadchne, šokuje, okouzlí i překvapí: choromyslná, ukrutná pohádka Mischling je vším možný, jen ne klasickou lágrovou prózou, kterou snad na první pohled slibuje. Bez nadsázky lze prohlásit, že Konarová je jednou z mála současných autorek, které vám nedají to, co jste čekali, a přesto nebudete zklamáni. Nezbývá než doufat, že si tato losangeleská spisovatelská kouzelnice i do budoucna zachová svůj originální nadhled a neotřelý snový styl, který spolu s patřičnou dávkou inspirace, osobní vize a vybroušené techniky tvoří základní kameny její unikátní tvorby, k níž je radost se vracet.\nAutorka textu: Martina Šímová


Tajemství sanatoria | O2 Knihovna\nPříběh o nesvobodě, lásce a posedlosti — i o tom, jak se daří zlu, když moc je slepá\nPíše se rok 1928. Do nervového sanatoria na dánském venkově přijíždí z Vídně doktorka Hannah Neumannová. Jejím úkolem je zastavit sérii sebevražd, s nimiž si tým rigidního ředitele Berga neví rady. Hannah studovala u samotného Freuda a ve staromódně fungujícím sanatoriu začne praktikovat psychoanalýzu. Společně s ambiciózní zdravotní sestrou Dagmar se pouští do takřka detektivní práce a záhy zjistí, že ke všem záhadným úmrtím pacientek došlo za úplňku. Celou dobu však musí čelit skepsi, kterou její práce vyvolává mezi kolegy, a hledá útěchu v rodícím se milostném vztahu, jenž se jí nakonec stane přítěží.\nCo měly společného čtyři mladé ženy, které se utopily v jezeře? Jaké tajemství skrývá němá pacientka, již trápí hlasy linoucí se ze zdí sanatoria? A kolik úplňků Hannah a Dagmar přečkají, než dojde k další tragédii?\nHistorický román o moci a boji žen za rovnost a lásku. Anne-Sophie Lunding-Sorensenové se opět daří vykreslit působivé portréty žen, které mírně vybočují z řady.\nTajemství sanatoria pojednává o nesvobodě, vytěsňování a rodícím se feministickém sebeuvědomění. Pacientky solundského sanatoria jsou v psychiatrické péči kvůli symptomům, které pramení spíše z důsledného a trvalého omezování jejich obecně lidských potřeb a možností se rozvíjet. Tyto ženy se pak stávají symboly dobového útlaku ze strany patriarchální společnosti.\nMáte-li rádi detektivní literaturu, napětí a záhady a současně si je toužíte okořenit prvky historického milostného románu, bez váhání se pusťte do Tajemství sanatoria.


SHS - Stránky fanoušků hokejové Sparty - Novinky - Konec slov! Pohár trpělivosti nepřetekl, ale prasknul\n20. února 2019 v 08:31, Prohlášení\nA je tady to, čeho jsme se nejvíce obávali. Dáme Spartě takové menší ultimátum, měřitelné počtem získaných bodů z posledních dvou zápasů, hráči ho splní, i když ne úplně přesvědčivým výkonem, ale splní. My dodrželi slovo a od dalších protestů jsme upustili. A co se stalo? Výkon proti Olomouci téměř srovnatelný s ostudným zápasem v Pardubicích.\nZápas proti Olomouci vyvrcholil spontánními posledními 4 minutami ticha ze strany kotle. Nyní však oficiálně přistupujeme k většímu bojkotu, který se uskuteční na příštím domácím utkání proti Třinci, ve středu 27.2. od 18:30. Konkrétní detaily, jak bude celá akce vypadat, přineseme v dalších dnech.\nPatříme k nejloajálnějším fanouškům v celé extralize, což dokazuje i velká návštěvnost, kterou se Sparta tak ráda chlubí. Bohužel i naše trpělivost má své hranice a když člověk slýchá i z těch nejzarytějších a nejvěrnějších koutů, že se musí něco stát, tak i těm největším Sparťanům dochází trpělivost a chuť bezmezně fandit.\nPoznámka předsedy: Budete-li mě na onom zápase hledat, bohužel nebudu přítomen z důvodu dlouho plánované dovolené mimo Evropu. Nerad bych, aby to bylo špatně pochopeno a proto zde veřejně říkám, že ačkoliv se bojkotu přímo nezúčastním, plně ho podporuji a na dálku budu pomáhat tomu, aby se uskutečnil tak, jak si naplánujeme. Přijímám za něj plnou zodpovědnost a vyzývám všechny kotelníky a případné fanoušky na podélných tribunách, aby se k našemu protestu připojili.\nZa Sparta Hockey Supporters


Svátek práce, výročí osvobození... A není to totéž? - Náchodský deník\nSvátek práce, výročí osvobození... A není to totéž?\nVýchodní Čechy - Současná mládež nemá o výročí konce války často ani ponětí. A neonacisté jsou pro ni totéž, co fotbaloví hooligans. Kde se stala chyba?\nNetrouchnivět v archivech se vyplácí vedení památníku obětem války v Ležákách. Tam neustrnuli a šli s dobou. Moderní internetová prezentace jim teď vodí nové mladé návštěvníky.Foto: Karel Dvořák\nMladí lidé z východních Čech nevědí, proč je osmého května státní svátek. Neznají ve svém okolí žádný památník obětem. Problematika genocidy je nezajímá. Neonacisté jsou pro ně totéž, co fotbaloví hooligans.\nTurista se zájmem o válečnou historii v informačních centrech moc nepochodí. Měl by se před návštěvou neznámého města sám předem vzdělat.\nTak zvané „projektové dny“ v základních školách mají všechna možná témata, jen válku ne.\nSoubor zarážejících zjištění posbíral Deník od náhodných respondentů, žáků a ředitelů základních škol, na městských odborech kultury a v informačních centrech větších měst východních Čech.\nRamínko váhy lehce nadzvedávají pozitivní informace z nemnoha míst: Při využití regionální historie a moderních technologií lze docílit, že mládež zná a ví.\nOsvobození: Ticho po pěšině\nTéměř všechny základní školy jsou rády, když se nich „píše v novinách“. A tak jsou okresní redakce Deníku přesně zpraveny o všech mikulášských, vánočních a velikonočních merendách, školních superstar a opékání buřtů.\n„Žádná ze škol nás nezvala ani neinformovala o nějaké akci, která by se vztahovala k výročí konce války,“ říkají unisono šéfredaktoři všech východočeských mutací Deníku.\nPři tvorbě vzdělávacích plánů mají pedagogové poměrně volnou ruku. A k dispozici mají tak účinný nástroj, jako jsou tak zvané projektové dny, kdy je veškerá výuka motivována jedním tématem.\n„Měli jsme naposledy projektový den ke členství v Evropské unii. Válce není věnován žádný,“ to sice sdělil ředitel pardubické školy Spořilov Josef Novák, ale pod stejnou odpovědí by mohl být dlouhý seznam jmen a škol regionu.\nPřátelství mezi národy, Poznáváme svět, Evropská unie, Den Země.\nTémata jako Proč se bát sílícího neonacismu a podobná se alespoň v Deníkem dotázaných školách do projektových dní jako hlavní téma nepromítají.\nNáchodské děti na Březinku trefí\nV některých oblastech regionu využívají učitelé jako působivého prostředku výchovy místní historické události.\nNáchod a válka, to je pevnost Dobrošov. „Za školní docházku si vojenskou památku prohlédne každý žák několikrát. Chodíme tam hlavně v září při výročí mnichovské dohody. Průvodci dětem ukazují pevnost Březinku,“ říká ředitel náchodské školy Plhov Vladimír Honzů. „Nedávno jsme se věnovali problematice holocaustu. Děti besedovaly s ženou, která přežila Terezín. Setkání na ně silně působilo. Válečné téma se často objevuje i jako námět písemných prací nejstarších žáků.“\nSkauti v Hradci Králové ctí Šimka\nProč slavíme výročí osvobození je motiv celodenní činnosti dětí z šestých až devátých tříd v hradecké Základní škole Úprkova. „Zahrnuje poznatky z dějepisu, občanské nauky, češtiny a hudební nauky,“ sdělila pracovnice odboru školství hradeckého magistrátu, která Deníku pomohla při pátrání po školních akcích věnovaných druhému květnovému svátku. Terezínskému odkazu se věnují žáci devátých tříd ze školy Josefa Gočára v Hradci Králové. Královéhradečtí skauti drží tradičně čestnou stráž u pomníčku v místě, kde padl jejich „kolega“, mladý junák Karel Šimek. „Jmenuje se po něm naše středisko,“ věděla dvanáctiletá skautka Tereza. „A také hradecké Šimkovy sady jsou podle něho.“\nV Holicích znají "své" padlé\nZ regionální historie těží rovněž základní školy v Holicích, místě květnového povstání v roce 1945. „Žáci holickou historii dobře znají. Stalo se zvykem, že se děti z družiny starají o pomníčky padlých. Před květnovým výročím je znovu obcházejí, kontrolují, jestli jsou v pořádku, doplňují a vyměňují květiny. Tak znají i jména padlých,“ říká ředitel ZŠ Komenského v Holicích RomanMatoušek. „Při pietním aktu v den výročí obvykle vystupuje školní pěvecký sbor. A také mezi děti chodí přímí účastníci odboje, ještě jich několik žije,“ vysvětluje způsob vzdělávání mimo výuku, který se v místě sám nabízí.\nANKETA: Osmý květen? Hmm, to bylo něco s tankama, ne?\nPetr Kyncl, 23 let, zaměstnanec\nNo, minulý pátek byl Svátek práce, to vím, teď bude taky nějaký svátek, ale jaký, to opravdu nevím. Něco s druhou světovou válkou, ale přesné důvody opravdu neřeším, nezlobte se.\nAndrea Hostovská, 17 let, SŠ\nJeště před týdnem jsem ani nevěděla, proč máme v pátek volno ve škole. Nevím, jaký to je svátek. Jestli Svátek práce? Nevím. (nápověda ve formě termínu 2. světová válka nepomáhá – pozn. redakce)\nKateřina Nováková, 16 let, SŠ\nUčili jsme se o tom, ale je to už dávno a musela bych si to znovu přečíst. Stalo se něco.. nebyla to ta vojska, jak vjela do Prahy? Vím, že to bylo v květnu, někdy ve 40. letech 20. století.\nJiří Fejfar, 14 let, zákl. škola\nJá o tom nic nevím, mne se ani neptejte. My se teď ve škole učíme první světovou válku, ale o druhé světové válce nevím opravdu nic. Proč je v pátek státní svátek, to také nevím. (kim)\n„Památky musíme najít na internetu,“ říkají v infocentru\n„Jaká místa v regionu nabídnete turistovi se zájmem o historii druhé světové války,“ ptali jsme se v informačních centrech. „Asi bych je poslala na Zámeček,“ přemýšlí pracovnice pardubického „ička“.\n„A pak bych se musela podívat na internet.“ Na internet by se asi turista podíval sám bez rady.\nA možná by se nechal zlákat k vědomostní soutěži a následné návštěvě památníku v Ležákách. „Musím říci, že se oproti předchozím letům zvedla návštěvnost,“ hodnotí Kamila Chvojková z ležáckého muzea. „Jezdí k nám tak pět školních výprav týdně.“\nVedení památníku vsadilo na nové technologie. Školy přilákal internet. A přitom si děti na místě uvědomují hrůzu totální likvidace.\nInternet může být pomocníkem i při hledání jiných památných míst v regionu. Například na webových stránkách Spolku pro vojenská pietní místa lze nalézt, na co mnohde ve škole nezbyl čas a co informační centra nevědí.


90letý důchodce vyhrál v loterii 16 milionů dolarů – Novinky.cz\n90letý důchodce vyhrál v loterii 16 milionů dolarů\nLuis Salazar viděl během devadesáti let svého života mnoho. Nikdy ale nepočítal přes šestnáct milionů dolarů (asi 432 mil. Kč) v hotovosti. Teď se mu to díky úterní výhře ve floridské státní loterii poštěstilo.\npátek 6. června 2003, 11:55 - TALLAHASSEE\nČilý důchodce, jenž výherní tiket podal v místě bydliště ve městě Osceola County, se rozhodl nechat si celou částku vyplatit během následujících dvanácti měsíců. Odmítl tak mnohem výhodnější postupné převádění peněz na účet během několika let.\nPravděpodobně nejstarší výherce všech dob na území Spojených států svůj krok zdůvodnil tím, že si chce výhru ještě "trochu užít". Salazar si pro prvních 6,1 milionů dolarů (asi 171 mil. Kč) dojel do banky v Tallahassee osobně.\nZbytek mu bude na vybraný bankovní účet chodit do konce června příštího roku, a to celkem ve třiceti splátkách. Stařík se rozhodl věnovat část peněz kostelu v Kissimmee, vnoučatům a přilepší prý rovněž široké rodině. Chtěl by se také podívat ještě jednou do Portorika, země, kde se před devadesáti roky narodil.


Green Doors draží Zlíbanou kytaru - musicserver.cz\nGreen Doors draží Zlíbanou kytaru\n21.04.2016 12:19 - Tisková zpráva | foto: facebook interpreta\nGreen Doors, nezisková organizace, která otevírá dveře do pracovního života lidem zotavujícím se z duševního onemocnění, pořádá v sobotu 30. dubna u Café Na půl cesty pálení čarodějnic. V parku Na Pankráci budou odpoledne připravené workshopy pro děti, v podvečer a večer pak proběhne bohatý hudební program. Během celého dne Green Doors a spřízněné neziskové organizace budou prezentovat vlastní aktivity i originální upomínkové kousky k zakoupení ze svých dílen.\n"Na naše Čarodějnice chodí hlavně lidé, kteří si chtějí poslechnout dobré koncerty, něco se dozvědět a trávit příjemné odpoledne s dětmi, pro které je připraven opravdu bohatý program," přibližuje charakter akce ředitelka Green Doors Myroslava Bubela.\nLetos je na programu opět zařazená dražba. Dražit se bude unikátní kytara doslova posetá desítkami polibků něžných dívek, které tím vyjádřily podporu neziskové organizaci Green Doors. Do akce se také zapojila řada známých zpěvaček jako Lucie Bílá, Ewa Farna, Aneta Langerová, Klára Vytisková, patronka Green Doors Iva Pazderková, Blanka Šrůmová (Tichá dohoda) a Marie Kieslowski. Vyvolávací cena nástroje je 10 000 Kč.\nProjekt Zlíbaná kytara vznikl ve spolupráci s prodejcem hudebních nástrojů Kytary.cz, který nástroj do dražby věnoval. Každý otisk polibku rtěnky na kytaře byl zalakován a zakonzervován tak, aby na hudebním nástroji držel už na věky. Nyní je kytara připravená k dražbě ve prospěch Green Doors.\nV rámci hudebního programu vystoupí Refjúdží Band, což je jedinečný hudebně-divadelní projekt s výrazným sociálním přesahem. Kapela míchá kurdský folk a pop, akordeon východoevropského stylu, čínskou operní a popovou hudbu, švýcarské nápěvky z hor a kabaretů, dixieland, brass, rap a další žánry. Megaphone je svěžím větrem české klubové i festivalové scény, který nenechá svým vystoupením a našlápnutým setem písní nikoho sedět u stolu. Základem je rozmanitý mix funku a popu s jasným rukopisem.\nHoho (Karel, 21.04.2016 16:14) Reagovat\nSuper akce, mít tak prachy, tak do toho jdu. Ty kočičky jsou fakt luxusní :)\nEwa Farna - Tělo Klára Vytisková - Change (feat. Erika Stárková) Monkey Business slibují stream lepší než Queen, hostem bude Ewa Farna Dvacet nejlepších domácích desek roku 2020 podle musicserveru (5-1) Dvacet nejlepších domácích desek roku 2020 podle musicserveru (20-16) České zpěvačky se našly! Aneta Langerová ON AIR: Jsem staromil. Dokud to půjde, alba budu vydávat i ve fyzické podobě Dvanáct českých a slovenských vánočních a zimních písní roku 2020 Pohled do českých hitparád - 50. týden 2020 Makrorecenze "Dvou sluncí" Anety Langerové


V Plzni se ztratil třináctiletý Patrik - Plzeňský deník\nV Plzni se ztratil třináctiletý Patrik\nPlzeň - /AKTUALIZOVÁNO/ Už druhého ztraceného chlapce začala v neděli hledat policie.\nZatímco desetiletého chlapce našla policie krátce po vyhlášení pátrání, pohřešovaného třináctiletého Patrika Mižikára stále hledá. Zmizelému chlapci v horní čelisti chybí jeden zub na pravé straně, má hnědé oči a krátké hnědé vlasy, měří 160- 170 centimetrů a má štíhlou postavu. „Když se ztratil měl na sobě modré rifle, černou bundu se žlutými rukávy, pod touto bundou měl světlou teplákovou bundu s kapucí a na nohou měl bílé tenisky. Naposledy byl spatřen dne 15. října v cca 15.30 hodin na adrese Plzeň, Rejskova. V případě jakéhokoliv poznatku kontaktujte linku 158,“ informovala policejní mluvčí Martina Korandová.\nPolicie pátrání odvolala. Chlapec se po třinácté hodině vrátil domů.


Kapitola pro věrné komentátor(k)y: agata, Barb, dablinka, Fido, Garis, GwenLequir, Charli, Jiťa, KatherinaStar, Lady, Lilly Potter ml.,Lucilla, nadin, smack, Snapea, Telcontar a Zuzule.\n18. Hluboké vrásky\nupřímně doufám, že už ti je lépe. Neumíš si představit, jak Severus hopsal, když zjistil, že máš horečky. A na moji otázku,když si přišel nahlásit volno, jestli je to vážné, mě skoro zavraždil pohledem. "Vždycky je to vážné, vždyť je těhotná, u Merlina!" kdyby slova zabíjela, jsem zabita osmi ranami ostrým nožem. A tak doufám, že už je ti dobře, protože jinak zase nebude s tvým drahým chotěm řeč. A pokud je ti skutečně lépe, dovol jedné staré ženě, aby ti řádně vyčetla, že ses za ní nezastavila. Slíbila jsi, že kdykoliv půjdeš za Severusem, zastavíš se navštívit jednu starou přítelkyni, která je zaklíněna mezi usmívajícím se Brumbálem a prskajícím Severusem. Takže má milá, jakmile ti bude lépe, očekávám tě u sebe v ředitelně a žádné výmluvy.\nTěším se na tebe, Minerva.\nHermiona odložila list na stůl. Tak s McGonagallovou jsou přítelkyně, to by jeden neřekl, ale už ani neplýtvala síly na to, aby se podivovala. Docela si dokázala představit svého muže, jak běsnil v ředitelně, i když trochu nechápala, co myslela McGonagallová tím, že je sevřená mezi Brumbálem a Severusem. Vlastně ani netušila, jestli Brumbál zemřel, nebo jen odešel na odpočinek. Její manžel o něm příliš nemluvil, což bylo zvláštní, vždycky měla za to, že měl starý ředitel pro profesora lektvarů slabost.\nZe zadumání ji vytrhl Alfréd. „Máte návštěvu, madam.“\n„Návštěvu?“ Vůbec neslyšela, že by někdo klepal nebo zvonil. Přitáhla si župan blíž ke krku a chtěla majordomovi říci, že na žádnou návštěvu teď není připravená, ale nedostala k tomu příležitost.\nProtočila oči, tohle oslovení mohlo přijít od jediné osoby. „Severus není doma,“ odvětila místo pozdravu. Měla pocit, že takhle s touhle ženou mluví.\n„Já vím, jdu taky za tebou.“\n„Za mnou?“ podivila se a ani nekomentovala fakt, že Jean shodila z ramene ruksak a bez dovolení usedla na židli vedle Hermiony.\n„Mátový čaj, jako vždy, paní Jean?“\n„Ano, Alfréde, děkuji.“ Alespoň má základní vychování, pomyslela si Hermiona. Napadla jí i otázka, jestli tahle žena nemá na panství nějaká dědičná práva, ale v další chvíli byla i tato myšlenka ubita. „Jde o Severusova zubaře.“\nZarazila se. Hlavou jí proletěla myšlenka, že přeci v kalendáři měla nějakou poznámku o zubaři, ale v podstatě jí vůbec nebrala na zřetel. „Prosím?“\n„O jeho zubaře, zase tam nebyl.“\n„Musíš ho donutit, aby tam šel.“\nZamrkala. „Zcela upřímně si myslím, že to zvládne sám. Přeobjednat se a dojít si k zubaři, určitě mě u toho nepotřebuje, abych ho držela za ručičku.“\nJean se pozvedl pravý koutek a Hermiona si už myslela, že to snad mají v rodině. „Tvá amnézie je očividně hlubší, než jsem si myslela, protože jinak není možné, aby sis tohle nepamatovala.“\nNechápala vůbec nic.\n„Severus se bojí zubařů.“\n„Velmi decentně řečeno,“ neodpustil si Alfréd polohlasem k Hermioně, když před Jean stavěl čersvou zalitou mátu.\n„Ano, správně bych měla říci, že je z něho posrán strachy, ale ani tento výraz by dostatečně nedefinoval problém.“\nNa jednu stranu se chtěla ohradit, co si to dovoluje říkat takové věci v jejím domě a ještě k tomu o jejím manželovi. O manželovi, který se nebál dělat špeha dvěma stranám, který se nebál Voldemorta, Smrtijedů a nejspíše ani smrti. Už už chtěla vyskočit, tedy spíše se vyvalit ze židle, ale když si uvědomila, že Alfréd na Jeanino obvinění nijak nereaguje, dokonce se ani necítí dotčeně, nechala pánev zase zapadnout do polstrování židle.\n„To jako vážně,“ přikývla Jean. „Nevím, co s ním provedli, když byl malý, ale co vím, tak mu vždycky vyletěl krevní tlak, jen slyšel slovo zubař. Aby se jim vyhnul, tak už kdysi na škole uvalil na svoje zuby stagnovací zaklínadlo, čímž si chtěl zajistit, že bude mít pokoj.“\n„Ale stagnovací zaklínadlo přeci zubům vůbec nepomáhá,“ zamračila se na ni Hermiona. „Vždyť to v podstatě jen… pokryje ty zuby, aby nebylo vidět dovnitř. Dokonce bych řekla, že se ty zuby pod ním musí ještě rychleji kazit.“\n„Chytrá,“ přikývla Jean uznale. „To se samozřejmě taky stalo. Takže drahému bratrovi nebylo asi čtyřicet a už měl zuby žlouťoučký jako babská ranní moč.“\nMerline, to přirovnání…\n„Nemluvím o bolestech, zánětu a zubu moudrosti, který nevím, co u mého bratra pohledával, ale dral se mu z dásně směr malý lícní sval. A v tu chvíli ses objevila na scéně ty, udělala jsi velký objev toho stagnovacího kouzla, potom ještě větší scénu, ale nebylo to nic proto tomu, co vyváděl Severus, když jsi sem přitáhla zubního lékouzelníka a řekla Severusovi, ať se posadí. Upřímně se divím, že Norry… ten lékouzelník… nevzal nohy na ramena nebo odsud neodskákal zakletý jako hrnec s ušima. Každopádně jsi ho donutila si do toho křesla sednout a drahého Severuse čekalo pět hodin v zubařském křesle, aby dali dohromady tu paseku, kterou si tam dvacet let pěstoval. Nemusím ti vyprávět, že nás pak obě značně proklínal. Norry mu na zuby uvalil kouzlo, které udržuje zuby v přiměřeně dobrém stavu, ale to kouzlo se musí každé tři roky obnovovat. A jsme tam, kde jsme začali.“\n„Takže to kouzlo teď vyprchá a Severus k tomu zubaři zapomněl zajít.“\n„Prdek zapomněl, prostě se tomu vyhýbá. Prachsprostě se tváří, že se nakazil tvojí amnézií a odmítá tam jít, sama jsem mu to připomínala.“\nSeverus Snape, který se vyhýbá doktorům. Představila si ho, jak se schovává pod dekou a doufá, že ho nikdo nevidí, ale ta představa byla naprosto stejně absurdní. „A po mně chceš…?“\n„V úterý sem Norryho přivedu, večer v osm. Ty zařiď, aby tvůj drahý choť byl doma a aby neutekl.“\n„To ho mám připoutat k posteli?“\n„Pokud to má rád, tak proč ne…“\nVážně z toho právě udělala infantilní sexuální narážku?\n„… ale myslím, že kdybys využila své ženská zbraně, mohlo by to jí i bez pout. Musím do práce. Měj se, švagřinko!“\nŽena se sama vyprovodila a zůstalo po ní podivné ticho, jako když z oblohy odpluje bouře. „Vím, že posloucháte.“\nAlfréd se vynořil z přítmí velkého sálo jako duch. „Madam?“\nPromnula si spánky. „Je to pravda? To co říkala…?\nPřikývl. A po odmlce dodal. „I když popis, který zde slečna Parkrová podala byl značně… nedostatečný.“\nUšklíbla se. „Jestli tohle byl nedostatečný popis, nechci vědět, jak vypadala realita.“\n„To nejspíše uvidíte v úterý.“\nV duchu zaúpěla, vůbec se jí do takové akce nechtělo. „Proč já?“\n„Protože jste asi jediná, kdo ho dokáže přesvědčit. V podstatě to tehdy pán podstoupil pouze a jenom pro vás.“\nKvůli mně… Nejspíše to měla být lichotka, ale Hermioně to přišlo jako velký balvan, který na ni někdo hodil a řekl nes! „Ale proč já? Vždyť já o tom vůbec nic nevím, svého manžela v podstatě neznám a mám ho přemlouvat? Jak? A proč to neudělá Jean?“\n„V tomto ohledu by působení slečny Parkrové nebylo příliš užitečné.“\n„Protože by jistě zazněla věta: „Táhni k čertu a neotravuj“ a tou by se problém jen těžko vyřešil.“\n„Severus by řekl k čertu?“\n„Omlouvám se, to byla pouze parafráze. Výchova ve starokouzelnické rodině mi brání použít jazyk, který by jistě zazněl.“\nPovzdechla asi. Ano, měla neblahý pocit, že ačkoliv měl Severus sestru očividně rád, dokázal jí vracet její otevřenost a nevybíravost slovníku. „Takže co mám dělat? Mám za ním jít a přemlouvat ho, aby se nebál zubaře?“\n„To by asi nebylo nejvhodnější, nejsem si jistý, zda by tato snaha neměla opačných následků.“\n„Tak co mám…?“\n„V úterý zařiďte, aby byl doma.“ To jí výrazně pomohl. „A potom buďte s ním.“\n…buďte s ním…\nHermioně zněla ta slova v hlavě, zatímco se ďoubala v zubech a přemítala o vlastním strach, o kterém se v noci utvrdila, a manželově strachu, který teprve objevila. Na stehně jí ležela další z jejích knih, která tvrdila, že je její spoluautorkou, ale ač ten právní rozbor poválečných zločinů byl jistě zajímavý, nedokázalo to ukrást celou její pozornost. I proto svoji zrzavou kamarádku uvítala nechápavým a trochu zastřeným pohledem, když se náhle objevila v salonku.\n„Ehm, promiň, Ginny, ahoj… ahoj…,“ začala se zvedat z křesla, ale měla pocit, že je to je den ode dne těžší. „Uf, sotva se valím.“\n„Věř mi, dokud jsi schopná se zvednout sama, tak je to ještě v pohodě,“ objala ji kamarádka a lehce políbila.\n„Co tu děláš?“ usmála se na ni Hermiona a Ginny jen zvedla obočí.\n„Pozvala jsi mě?“ nadhodila.\nPozvala? Oh, jistě. Vždyť si před pár dny psaly. To už to tak rychle uteklo? „Ehm, promiň, já… jsem trochu mimo, úplně jsme na to zapomněla.“\n„Zapomněla? Před pár dny jsem měla pocit, že jsem tvůj jediný přístav v moři manželského zoufalství a teď na mě zapomeneš?“ S úsměvem si odfrkla. „Copak se stalo?“ Měla pravdu, když ji viděla naposledy, měla chuť se jí chytnou a už nepustit, byla jediným pevným bodem v tom příšerném vesmíru, ve kterém se ocitla. Ale od její návštěvy se toho událo tolik, že ani nevěděla, co všechno přesně. A to neuběhlo víc než pár dní. Kolik vlastně? Jak dlouho už trávila v tomhle alternativním vesmíru, kterému teprve nyní začínala, byť pozvolna, přicházet na chuť.\nDny jí splývaly a když nebyla nutná chodit do práce a sledovat čas, doba se smrskávala a roztahovala dle libosti.\n„Co manžel?“ zeptala se nakonec Ginny, která její mlčení brala jako nerozvahu.\n„Severus? Nic zvláštního.“\n„No asi něco ano. Minule jsi odmítala byť jen myšlenku na jeho jméno a teď už mu říkáš Severus, asi se vážně něco změnilo. Vzpomněla sis na něco?“ v hlase jí zněla naděje.\nMusela ji však zklamat. „Ani ťuk. Ostatní mi vypráví, co se dělo, ale… vůbec nic. Ani mi nepřijde, že bych to prožila. Žádné útržky, žádné povědomé věci… nic. Jako bych žila cizí život.“\n„A co když ne?“ To bylo to, čeho se děsila nejvíce. Ne tohoto světa, o něm zjišťovala, že by se s ním dokázala smířit, ale té mezery. Sedmileté propasti, kterou nikdy nezaplní ani nejlepší vypravěč. „Poslochám, skládám dohromady střípky, co mi kdo řekne, ale stejně mám pocit, že mi někdo vypráví život někoho jiného. „Je bezva poznat Draca i z jiný části, než když byl osina v zadku, ale když vypráví, jak jsme si po slovníkách nechávali psaníčka, zní to prostě nereálně.“\n„Takže už ses s Dracem potkala?“\n„Vy si taky tykáte?“\nSmích. „To si piš, že jo. Při nejmenším ze svatby, měl jít Severusovi za svědka.“\n„Nakonec mu šel Remus. Řekněme, že to Draco… malinko přehnal s rozlučkou předchozí den. Což Severus s Remem taky, ale Rema zachránila jeho vlkodlačí krev a Severuse pud sebezáchovy, protože bys ho zabila, kdyby fofrem nevystřízlivěl.“\n„Tedy, možná to byl spíš matčin driák, který do něj nalila, když jsme ho ráno objevili.“ Zrzka se zahihňala, asi si vzpomněla i na nějaké další detaily, o kterých byla Hermiona přesvědčená, že je nechce slyšet. „Ehm… věř mi, každý raději vystřízliví, než aby musel vypít druhou dávku.“\nHermiona nad tím jen vrtěla hlavou. Napadlo jí, že by se měla zeptat, co bylo dál, jaká byla jejich svatba, ale ta otázka jí nějak nešla přes pusu. I kdyby jí Ginny sebekrásněji popsala její svatební den, stejně by jí to zřejmě nic neříkalo. Podívala na prsteníček levé ruky. Snubní prstýnek se lehce zaleskl ve světle slunce, ale její mysl stále pořádně nechápala, jak se tam dostal.\n„Jak se má Harry s Ronem?“ zeptala se nakonec úplně mimo mísu. „Nemáš o nich nějaké nové zprávy?“\nZavrtění. A potom pokrčení ramenou. „Nové moc ne. Ozval se Charlie, jak se mají, že se blíží sezóna páření. Že to vypadá na dobrý rok. A že Ron pozdravje, to je asi všechno. Dopis mu prý došel, ale odepíše, až bude čas. Znáš Rona, nikdy ne dopisování moc nebyl.“\n„Napsala jsem Harrymu další dopis.“\n„Prostě mi chybí!“ odsekla naštvaně a zároveň se slzami v očích. „To by mu vážně blížilo, kdyby odpověděl na jeden dopis?“\n„Neodpovídá. Nikomu. Napíše na narozeniny, na Vánoce. Že přeje vše dobré, že žije… ale nic víc.“\nPopotáhla. „Já prostě nechci, aby to takhle skončilo.“ A potom už se slzy rozkutálely, tiše a nezkrotně. Zrzka ji pevně objala a pokoušela se ji uklidnit. Sama však nevěděla, že ona není ta, která by ten proud slz mohla zastavit.\nPodruhé už šla do Bradavic oficiálně. Nahlásila to Seversovi, který samozřejmě argumentoval, že by ještě měla ležet, ale po jejím skeptickém pohledu to raději vzdal. Ohlásila se u ředitelky a když před polednem stoupala po schodišti k ředitelně, pořádně funěla.\n„U Merlina, ty schody snad za mě byly kratší,“ brblala si pro sebe a promnula si kříž. Před vstupem do ředitelny se zastavila a řádně se vydýchala, aby nevstoupila před McGonagallovo jako funící lokomotiva. „Dobrý den, paní ředitelko.“\n„Hermiono!“ usmála se na ni žena zpoza velkého stolu, za kterým vždy vídala pouze Brumbála. Překvapily jí změny, které v ředitelně proběhly, překvapilo ji oslovení od její bývalé profesorky, ale úplně ze všeho nejvíce ji překvapilo, jak žena zestárla.\nStrašně zestárla. Sedm let v jejím životě, sedm let v dospělosti Ginny i lehkém stříbře jejího manžela, znamenaly hluboké vrásky ve tváři této ženy. Alespoň že její chůze zůstala jistá, i když ne tak svižná jako bývala. „Vítám tě tady!“ chytla ji za paže a široce se na ni usmála. I když se objevil záblesk nejistoty. „Poznáváš mě, že ano.“\n„Samozřejmě. Samozřejmě, paní profesorko.“\n„Už dávno nejsem tvoje profesorka, Hermiono. Minerva, ano? Posaď se. Čaj?“\n„Já vím, neměla bys černý čaj, zázvorový jako vždy?“\nAsi sem skutečně chodila často, pomyslela si, když se před ní objevil šálek se zázvorovým čajem, med a citrón, přesně tak, jak to měla ráda.\nBěžná otázka, ale Hermiona zjišťovala, že na ni začíná být alergická, protože na ni v podstatě neexistovala odpověď.\n„Jak rostete?“ dodala Minerva vzápětí, za což jí byla vděčná.\n„Dobře, alespoň doufám,“ položila si ruku na břicho. „I když si pořád ještě zvykám.“\nPozvednutí oboří zpoza hranatých brýlí. Nebylo to stejné jako u Brumbála, ale ten pohled se snad dědil s ředitelským křeslem.\n„Je nezvyk, když je vám sedmnáct a nejednou se proberete a jste v sedmém měsíci, ještě si zvykám.“\n„Vzpomínky stále nic?“\n„Ne.“ A už jí opravdu unavovalo se o tom pořád bavit. „Chtějí počkat, jestli se to spraví samo. Léčitel mi doporučil i nějakého odborníka, ale ten se neměl čeho chytit. Kdybych měla alespoň něco… záblesky, od kterých by se dalo odrazit.“\n„Takže ty si vůbec nic nepamatuješ?“\n„Nic, od šestého ročník nic.“\nMinerva si povzdechla. Zamíchala vlastní šálek a zamyslela se. „Vlastně ti troch závidím.“ Nechápala, ale podle toho pohled.\n„Věř mi, že bych raději na ta léta také zapomněla, když by to šlo.“\nGinny se jednou vyjádřila obdobně. A ani Severus na tohle období nerad vzpomínal. Konstatování o konci, o vítězství a obětech, ale víc nic. Ráda byla ještě příliš čerstvá.\n„I když vím, že tys měla v té době i pár příjemných okamžiků,“ prolomila ředitelka ticho a v očích se jí troch zalesklo. Trochu, ale i tak Hermiona zrudla v tvářích.\n„Ehm… věděla jsi o nás tehdy? O mně a o Severusovi?“\n„Ne, v té době ne. Tedy v době, kdy jste byli ještě studentka a profesor, protože to mi věř, že bych zasáhla.“\nTo chápala. A divila se, že to skutečně nikdo neudělal. Nebo o nic doopravdy nikdo nevěděl?\n„To až později se to provalilo. Dobře, tušila jsem, že Severus někoho má, byl mnohem méně popudlivý, spokojenější, řekla bych, ale myslela jsem si, že to je třeba někdo z Prasinek nebo tak. Opravdu mě nenapadlo, že by si začal se studentkou, o to méně s tebou.“\nZamračila se. „Proč ne se mnou?“\nMcGonagallová se zasmála a podle toho hrdelního smíchu Hermiona pochopila, že i přes vrásky je tahle žena ještě plná síla. „To nebyla urážka, naopak. Přišla jsi mi na Severuse příliš… jak to říci… dominantní? To není ten správný výraz. Příliš svobodomyslná… příliš energická… příliš drzá… příliš…“\n„Možná i tak by se to dalo nazvat. Popravdě jsem si vždy vedle Severuse představovala trochu povolnější ženu. Nějakou, kterou by mohl chránit a zároveň tak trochu ovládat, protože co si budeme povíat, Severus je dost dominantní muž. Je zvláštní, že si vybral někoho, s kým si je rovnocenný, i když to často vede k neshodám. Nebo i k tomu, že musí někoho poslouchat, o čemž jsme se přesvědčili i v okamžiku, kdy to na vás dva prasklo. Tedy, v podstatě jste to na sebe napráskali.“\n„Ano, ani na to si nevzpomínáš?“\n„Ne.“ U Merlina, to to měla opakovat znovu a znovu. „Nemám jedinou vzpomínku. Všechno, co vím, vím z vyprávění. Od Ginny, od Remuse, od Alfréda – to je náš domovník -, od Draca… jsme přátelé, kdo by to byl na škole řekl, že? A pak také od Severuse. Ten se mi snaží vyprávět asi nejvíc.“ A už jsem i ochotná poslouchat.\n„Severus vypráví, to je poměrně zajímavá představa, většinou neřekne víc než deset slov.“\n„Ano, naposledy mi vyprávěl o nějakém trestu, který jsem u něho měla a nadýchala jsem se tam Smrdůtky australské a potom jsem mu pozvracela boty.“ Zahihňala se, tohle byla její nejoblíbenější část celého příběhu.\n„Merline,“ zabořila Minerva tvář do dlaně.\n„Hups, to jsem asi zmiňovat neměla, že?“\n„O to nejde, neříkáš mi nic nového. Jen tohle je jedna ze vzpomínek, kterých se já chci raději zbavit.“\n„Vyprávěl ti Severus i to, co následovalo?“\nZavrtěla hlavou. Minerva si jen povzdechla, upila z hrnku a dala se do vyprávění.\nDovnitř její kanceláře vklouzly nejistě dvě dívky, Brownová a Patilová, a zavřely za sebou dveře. „Dobrý večer, paní profesorko, měla byste chvilku?“ zeptala se jedna z nich nejistě.\n„Samozřejmě, o co jde?“ pokynula jim k židlím a trochu se zamračila, její dlouholetý profesorský čich něco větřil. Obě dívky se na sebe nejistě podívaly a přešláply. „Posaďte se.“\nUsadily se, ale stále mlčely.\n„Tak o co jde? Ven s tím.“\nNakonec to byla Levandule, která promluvila. „Víte… my… my máme strach o Hermionu.“\n„O slečnu Grangerovou? Co je s ní?“ Proběhla v hlavě poslední dny, jestli zaslechla nebo si všimla něčeho zvláštního ve spojitosti s touto studentkou, ale na nic nepřišla.\n„Víte, ona… ona… no, my to nemůžeme říct na jisto, ale… no víte…“\n„Myslíme si, že je těhotná,“ dodala za ní Parvati.\nV kabinetu nastalo ticho. McGonagallové ztuhly prsty v papučích a trochu ji zamrazilo v zádech, ale o tom se nikdy nikdo nedozvěděl.\n„No. Asi tak,“ dodala Levandule.\n„A jak jste k tomuto poznání dospěly?“ zajímala se profesorka klidně, i když už v tuhle chvíli jí v hlavě šrotovala kolečka na plné obrátky. Merline, co když to je pravda? Takže to bude rozhovor s Hermionou, potom s Poppy a s Brumbálem. Potom další rozhovor s ní… určitě nebude chtít říci, kdo je otec… a potom s otcem… Merline, doufám, že to bylo dobrovolné… kdyby to bylo znásilnění… ne, ne, ne! Merline, jen to ne! A toho papírování. Úúúúú…!! Klid! Klid! Ještě není nic jisté!\n„No víte, ona už několik dní každé ráno bli… zvrací…“\n„… a je úplně bílá, sama jste si toho všimla.“\nAno, na hodině byla pobledlá, ale to ještě přeci…\n„A skoro vůbec nechce jíst, tvrdí, že by šla zase zvracet.“\n„Nejdřív nám řekla, že se u Snapea… u profesora… nadýchala nějakých zplodin…“\n„U profesora Snapea?“ zamračila se profesorka.\n„Ano, chodí k němu na tresty.“\n„Stále,“ vyhrkly obě dívky najednou. „Už přes měsíc.“\nMinerva si povzdechla a na svůj seznam připsala další nutný rozhovor. Merline, a to se těšila na klidný týden. „Dobře, zapomeňte na profesora Snapea, s tím si to ještě vyřídím.“\nDívka si vyměnily nejistý pohled. Mnuly si ruce a očividně se jim nechtělo říci, že… „No… ehm… víte… ono to s profesorem Snapeem, tak trochu souvisí…“\nOh, Morgano, jen to ne!\n„Víte, my jsme včera šly z hodině Věštení. A profesorka Trelewneyová nás zrovna učila věštit z…,“ chtěla se Levandule rozpovídat, ale naštěstí ji její spolužačka kopla do kotníku. „No, zkrátka šly jsme z Věštění, když jsme náhle uviděly Hermionu, jak jde do chodby ke sklepení. Bylo nám to zvláštní, tomu místu se chtějí všichni vyhnout a když jsme se přikradly blíž… tak… tak jsme…“\n„Tak jste co?“ pobídla je Minerva.\n„Viděly jsme profesora Snape, jak podává Hermioně nějakou lahvičku, že prý jí potom bude líp.“\n„A taky se jí strašně omlouval, že jí je špatně, zvlášť, když to je celé jeho chyba, že prý měl dávat větší pozor.“\nMerline, za co?! Jen její čest ji zabránila začít mlátit hlavou do desky stolu.\nZhluboka se nadechla a snažila se zachovat klid. Jenže vnitřní klid se na ni vykašlal, přímo viděla, jak na ni mává zpovzdálí. Zatnula prsty u nohou zabořených v papučích a vrzla zuby. „A co ona na to?“\nPokrčily rameny. „Prý je to její vina. Prý si měla dávat větší pozor a následky si musí odnést sama…“\nMinerva zatnula pěsti, sevřela zuby. Odečítat mé koleji body, budiž… ale prznit moje studentky, to už si dovoluješ moc, Severusi!\n„Dobře, dámy, mnohokrát děkuji za upozornění. Ale dámy, prosím, jedná se o delikátní záležitost, tak prosím… jazyk za zuby,“ vyprovodila je ze dveří. Jakmile však za nimi zavřela, věděla, že dnes večer si svého oblíbeného Vivaldiho nepustí.\n„Merline, co si to ty holky zase vymyslely?“ vydechla Hermiona překvapeně.\n„Nic si nevymyslely, skutečně to tak všechno bylo. Jen byl důvod trochu jiný, než si všichni mysleli. Hned druhý den jsem si tě pozvala na kobereček. Byla jsi pořádně pobledlá, roztřesená a jakmile jsem nalila silný ovocný čaj, vypadlo to, že se mi tam složíš. Z té vůně.“\n„Počítám, že ten čaj jsi tam měla naschvál.“\nMinerva se usmála. „Jak jinak.“\n„A potom přišel rozhovor na téma „děvenko, proč jsi tak bledá?“\nStarší žena přikývla.\n„Nemyslím si, že jsem něco řekla.“\n„Neřekla, zapírala jsi, jak to jen šlo. Tak jsem se potom snažila změnit taktiku. Vzala jsem tě do ředitelny, kde vedl Albus podobný rozhovor se Severusem.“\n„Merline,“ vydechla Hermiona opět. Merlin se však jen pochechtával zpovzdálí.


Toulavou stezkou - Písnička před vandrem - Písnička před vandrem - Toulavej\nÚvod » Písnička před vandrem » Písnička před vandrem - Toulavej\nPísnička před vandrem - Toulavej\nblíží se víkend ..a bude opět prodloužený....v pátek je opět volno....snad bude aspoň trochu hezky...tak se běžte toulat...šup šup.\nNedávno jsem zase poslouchal první album skupiny Roháči z roku 1990. V tom roce získali Roháči i Zlatou Portu.\nNa albu je i píseň Toulavej, kterou s Roháči nazpíval Vojta Kiďák Tomáško. Je to moje oblíbená písnička a já jsem ji vybral jako PÍSNIČKU PŘED VANDREM.\nVojta Kiďák Tomáško - legendární folkový a trampský písničkář z Lokte. Bývalý člen skupiny Plížák a zakladatel skupiny Roháči. Držitel několika Port a autor legendárních písní Toulavej, Česačů bavlny bál, Bílej tirák, Nebe plné koní, Jedeme za sluncem, Zelená košile.\nV podedici Trapsaveckých miniatur „Hříchy porotců“, vyšel sborník Toulavej nejen v písnich. Sborník je věnován dvojnásobnému porotci a známému trampskému bardovi Kiďákovi.\nSkupina Roháči je z podkrušnohorského městečka Loket. Vznik této skupiny se datuje od jara roku 1975, kdy se pár kamarádů domluvilo na společném muzicírovaní, základ tvořili také někteří bývalí členové sokolovské skupiny Plížák....takže letos slaví 40. narozeniny.\nNěkdo z vás, kdo chutnal dálku, jeden z těch, co rozuměj,\nať vám poví, proč mi říkaj, proč mí říkaj Toulavej.\nTo je část textu písně....každý z nás má nějaký svůj oblíbený tulácký ráj...někdo se rád toulá ve skalách a lesích Roverek....někdo na Kokořínsku...jiný třeba u Oslavky. My s přítelkyní jsme se rádi touláme na Brdech....údolíčka brdských potoků a potůčků....krásné lesy...bohužel poslední dobou narušené těžbou dřeva....najdou se tu i skály. Pokud uhnete ze značených cest, nemusíte celý den potkat žádné lidi a naopak, když se budete toulat potichu, potkáte i jeleny, divočáky nebo lišku.\nTakže vám přeju, abyste si užili víkendové toulání a tady už je videoklip s touhle krásnou písní.\nSuprové vandry a suchou stezku přeje


Krupicový pohár s višněmi a mátou recepty, které budete milovat. Vyberte si ze stovek receptů na Krupicový pohár s višněmi a mátou, které se vám budou snadno a rychle vařit. Připravte si ingredience a můžete se pustit do vaření Krupicový pohár s višněmi a mátou. Užijte si objevování nových porkrmů a jídel z nejlepších Krupicový pohár s višněmi a mátou receptů z čech i ze světa. Dobrou chuť!\n17. srpen 2013 2 vaničky plnotučného tvarohu: 1 vanilkový cukr: krupicový cukr: zralé plody arónie: med: rum. Recept si zatím oblíbilo 9 kuchařů. Recept se mi ...\n8. červen 2017 Po vychladnutí navrstvíme na pudink rozvařené švestky, pak tvaroh, nakrájenou hrušku, a nakonec ... Drobenkový koláč s tvarohem a ovocem ...\nCelozrnné piškoty s tvarohovým krémem s mátou a borůvkami ...\n9. září 2015 Na plech... ... Na plech vyložený pečícím papírem tvoříme lžící kolečka. Pečeme 10 minut. ... Bílkový chlebíček kakaový s tvarohovým krémem ...\nPodobné recepty jako Celozrnné piškoty s tvarohovým krémem s mátou a borůvkami ...\nBlbouny a Udeřáky\nChodíte nakupovat do Kauflandu? Mrkněte se, co z jejich aktuálního letáku uvařit na víkend! ... Věnečky z kokosového mléka. 100 2 3. Tvarohové jahodové ...\nPodobné recepty jako Blbouny a Udeřáky\n9. září 2015 Obvykle polotovary nepoužívám. Nejsem si ale jistá, že bych tyto tyčinky dokázala upéct lépe. Reklamu dělat nechci, připouštím však, že s tímto ...\n7. říjen 2015 Cuketové roládky s tvarohovým krémem ... Vícezrnné tyčky s tvarohovým krémem a rukolou ... Bavorské vdolečky s tvarohovým krémem ...\n11. květen 2012 Tvarohový koláč s jahodami a drobenkou .... to zdrbčila - já koza jsem blbě četla a nalila tam celýho půl litru kefíru, což mi ale přišlo tak akorát.\n19. květen 2014 Jogurt vymícháme s cukrem, vejcem a citronovou kůrou dohladka a dáme na listové těsto. .... Linecký koláč s jahodami a tvarohem ...\nNajít recepty, články a fotografie podobné Krupicový pohár s višněmi a mátou recepty, články a fotky\nV našem magazínu by mohly být Krupicový pohár s višněmi a mátou články\nPodívejte se v galerii na Krupicový pohár s višněmi a mátou fotky\nplacka s koriandrem a zelím\nrecept s mraženého ovoce\nkuřecí stehna ve woku\nkoacky ladi hrusky 11.2.2018\nstaroceske kynute kolacky\nlada hruska kokosovy suk\nzávitky s krevetami


Zlato 1820.73 $/Oz\nStříbro 21.60 $/Oz\nPlatina 939.29 $/Oz\nStav skladu udává dostupnost položky 'Titul JUDr.' na centrálním skladu nikoli na všech našich prodejnách. Dostupnost zboží na našich prodejnách vám rádi a automaticky sdělíme. Orientační termíny zásobování prodejen jsou uvedeny v poznámce k této stránce. Kontakty na naše prodejny naleznete v sekci KONTAKTY. Pro osobní odběr objednávek na našich prodejnách budete vyzváni emailem nebo telefonicky. Objednané zboží bude připraveno v dohodnutém termínu.\nSkutečnost, že se cena zlata stále mění, není překážkou snadného nákupu. Investiční zlato ČNB neprodává. Investiční zlato ve formě slitků nevyrábí ani žádná česká mincovna. Vyberte si investiční zlaté slitky značek Argor-Heraeus, Pamp nebo Münze Österreich. Nezapomeňte si prohlédnout rovněž ceník stříbra!\nkód: CRM4303 nákupem získáte +0,00 ZM