E-kniha: A dívky mlčely – Pat Barkerová | Knihy.ABZ.cz\nE-kniha: A dívky mlčely – Pat Barkerová\nElektronická kniha: A dívky mlčely\nV desátem roce Trojské války Řekové vyplenili město Lyrnéssa, muže a chlapce pobili, ženy a dívky odvlekli do zajetí. Sám Achilles, nejudatnější bojovník, si vybral nejkrásnější ženu Bríseovnu za svou konkubínu. Tato mimořádná žena je oporou pro stovky žen, které žily v zajetí tábora řecké armády jako otrokyně a konkubíny, vydané zcela napospas zdivočelým řeckým bojovníkům. A jejíma očima můžeme vidět hrůzy a nesmyslnost této nekonečné války, neúctu k životu, krutost a surovost bojovníků na obou válčících stránách.\nOd držitelky Man Booker Price a Best of the Booker.\nA dívky mlčely – e-kniha\nCopyright © Pat Barker, 2018\nTranslation © Kateřina Novotná, 2019\nEpilogue © Radka Fialová, 2019\nISBN tištěné verze 978-80-7601-163-2\nISBN e-knihy 978-80-7601-182-3 (1. zveřejnění, 2019)\nMým dětem, Johnovi a Anně;\na jako vždycky s něžnou vzpomínkou na Davida\n„Čím myslíte, že začíná evropská literatura?“ zeptal se, když\nsi na prvním semináři udělal docházku. „Hádkou. Veškerá\nevropská literatura pramení ze sporu.“ Pak zvedl Iliadu a pře‑\nčetl studentům úvodní verše. „‚Božská Múzo, zpívej o zhoub‑\nném hněvu Achilleově... Začni o tom, jak se poprvé střetli,\nAgamemnón, král mužů, a hrdina Achilleus.‘ A o co že se ti\ndva udatní, násilničtí mužové pohádali? Jádro sporu je primi‑\ntivní jako při hospodské rvačce. Tahají se o ženskou. Vlastně\no děvče. O dívku, kterou ukradli jejímu otci. O dívku, une‑\nsenou jako válečnou kořist.“\n* V překladu Jiřího Hanuše vydalo pod názvem Lidská skvrna naklada‑\ntelství Volvox Globator, Praha 2005, s. 11.\nSlavný Achilleus. Skvělý Achilleus, oslnivý Achilleus, božský Achilleus... jak se ta přízviska vrší. My jsme mu tak nikdy neříkali; my jsme mu říkali „řezník“.\nRychlonohý Achilleus. Tohle je podstatné. Žádný věhlas, žádná sláva, ale rychlost, ta pro něj byla typická. Říká se, že jednou pronásledoval přes trójskou pláň boha Apollóna. Apollón se nakonec dostal do úzkých a údajně pravil: „Mě nezabiješ, jsem nesmrtelný. „To ano,“ odvětil Achilleus. „Oba ale víme, že kdybys nebyl nesmrtelný, byl bys mrtvý.“\nAni bůh nesměl mít poslední slovo.\nJeště jsem ho neviděla, a už ho bylo slyšet: jeho bojový pokřik se rozléhal pod hradbami Lyrnéssu.\nNám ženám – dětem samozřejmě také – přikázali, aby‑ chom odešli do pevnosti, s náhradním oblečením a takovým množstvím jídla a pití, kolik uneseme. Jako slušná vdaná žena jsem vycházela z domu málokdy – v mém případě to ovšem nebyl dům, ale palác – takže kráčet ulicí za bílého dne pro mě bylo svátkem. Skoro. Smály jsme se, povzbuzovaly se a vtipkovaly, ale myslím, že ve skrytu duše nás tížily sta‑ rosti. Mě tedy rozhodně ano. Uvědomovaly jsme si, že muži ustupují. Potyčky, dříve na břehu a kolem přístavu, se teď přesunuly přímo před brány. Slyšely jsme křik, bojový ryk a řinčení mečů o štíty, a věděly, co nás čeká, pokud město padne. A přesto jsme přímé ohrožení nevnímaly, já určitě ne, a že by ho cítily ostatní, o tom pochybuji. Jak by se mohly tyhle vysoké hradby, které nás po celý život chrání, zhroutit?\nŽeny ve skupinkách, s dětmi v náručí nebo za ruku, mířily sevřenými uličkami města na tržiště. Sluneční žár, prudký vítr a černý stín pevnosti vykloněný ven, aby nás pohltil. Na oka‑ mžik oslepená jsem při přecházení z ostrého světla do tmy klopýtla. Obyčejné ženy a otrokyně se tísnily v podzemí, zatímco příslušnice královské rodiny a šlechty obsadily horní patro. Stoupali jsme po točitém schodišti vzhůru a potáceli se na úzkých schodech, až jsme se najednou ocitli v prostorné prázdné místnosti. Úzkými okny dopadaly na zem v pravi‑ delných odstupech paprsky světla, kdežto v rozích místnosti byl stín. Váhavě jsme se rozhlíželi kolem, vybírali si místo k sezení, rozkládali osobní věci a pozvolna si začali vytvářet jakés takés zdání domova.\nZpočátku nám bylo chladno, ale později, jak slunce stou‑ palo výš, se udělalo horko a dusno. Nedýchatelno. Pach zpocených těl, mléka, dětské stolice a menstruační krve byl po několika hodinách téměř k nesnesení. Mimina a batolata byla z vedra čím dál mrzutější. Matky uložily nejmenší děti na prostěradla a ovívaly je, kdežto jejich starší bratři a ses‑ try nadšeně pobíhali kolem a vůbec si neuvědomovali, co se děje. Dva chlapci – tak deset, jedenáct let, na bojování moc malí – si zabrali prostor nad schodištěm a hráli si na to, že odrážejí útočníky. Ženy si neustále vyměňovaly pohledy, ústa vyprahlá a téměř mlčky, protože výkřiky a řev venku sílily a od brány se už rozléhalo dunění. Znovu a znovu propukala bitevní vřava, stejně nelidská jako vlčí volání. Poprvé matky synů záviděly těm s dcerami, protože dívky byly ponechávány naživu. Chlapce v bojeschopném věku zpravidla pozabíjeli. Někdy zabíjeli i těhotné ženy, probodli jim břicho kopím pro případ, že by dítě byl chlapec. Neuniklo mi, že si Isméné, která už čtyři měsíce nosila dítě mého manžela, pevně tiskne ruce k břichu a přesvědčuje sama sebe, že na ní těhotenství ještě není vidět.\nV těch několika posledních dnech jsem si často všimla, jak se na mě dívá – Isméné, která si dřív dávala takový pozor, aby se nesetkala s mým pohledem – a z jejího výrazu se dalo zřetelně vyčíst: Jsi na řadě. Uvidíme, jak si povedeš. Ten bez‑ ostyšný, upřený pohled bolel. Pocházím z rodiny, kde se s otroky zacházelo vlídně, a když mě otec dal za manželku králi Mynétovi, pokračovala jsem v tradici svého bývalého domova. K Isméně jsem byla přívětivá – nebo si myslela, že jsem. Co když ale vlídnost mezi majitelem a otrokem ne ‑ existuje? Co když existuje jen různá míra krutosti? Hleděla jsem přes místnost na Isménu a myslela si: Ano, máš pravdu. Jsem na řadě.\nO porážce nikdo nemluvil, ačkoli jsme ji všechny očeká‑ valy. Tedy až na jednu stařenku, manželovu pratetu, která si nedala vymluvit, že ústup k bráně je jen dobře promyš‑ lená taktika. Mynés si s nimi pohrává, říkala, a se zaváza‑ nýma očima je láká do pasti. Určitě vyhrajem, zaženem ty loupeživý Řeky do moře – a některé mladší ženy jí podle mě i věřily. Potom ale bitevní vřava propukla nanovo, blížila se, a my všechny věděly, kdo to je, i když jeho jméno žádná z nás nevyslovila.\nVe vzduchu viselo vědomí toho, co nás čeká. Matky objí‑ maly rukama dívky, které rychle dospívaly, ale pro sňatek ještě nebyly dost zralé. Devíti, desetileté dívenky nebudou ušet‑ řeny. Ritsa se ke mně naklonila: „Štěstí, že nejsme panny.“ Široce se přitom usmála, takže odhalila díry po zubech způ‑ sobené léty těhotenství, a přitom žádné z dětí už nežilo, aby jí to potvrdilo. S nuceným úsměvem jsem mlčky přikývla.\nDělala jsem si starosti o tchyni, která raději zůstala v paláci, než se nechat vláčet v nosítkách do pevnosti, a zároveň mě rozčilovalo, že si je dělám, protože být tomu naopak, ona by se o mě určitě nepostarala. Už rok ji trápila choroba, při které se nadýmá břicho a maso odpadává z kostí. Nakonec jsem usoudila, že k ní musím zaskočit; aspoň zjistím, jestli má co jíst a pít. Ritsa chtěla jít se mnou, už se zvedala, ale já zavrtěla hlavou. „Hned jsem zpátky.“\nVenku jsem se zhluboka nadechla. I ve chvíli, kdy se mi svět s ohlušujícím rachotem hroutil k nohám, přinesl čerstvý vzduch pocit úlevy. Prašný a horký – pálil vzadu na patře, a přesto svěží vzduch, po smrdutém prostředí horního patra pevnosti. Nejrychlejší cesta do paláce vedla přes tržiště, ale všimla jsem si šípů rozesetých v prachu, a když jsem si je pro‑ hlížela, jeden se právě prudce vznesl nad hradby a s chvěním se zabodl do hromady hlíny. Ne, raději neriskovat. Pustila jsem se boční uličkou, tak úzkou, že domy tyčící se nad ní sotva propouštěly světlo. Doběhla jsem k hradbám paláce a pro‑ šla postranní branou, která po odchodu služebnictva zřejmě zůstala otevřená. Ve stájích vpravo ode mě řehtali koně. Přes nádvoří jsem se rychle dostala do úzkého průchodu, který vedl k velké síni.\nImpozantní, rozlehlá, vysoká místnost s Mynétovým trů‑ nem na konci působila cize. Poprvé jsem do ní vstoupila v den své svatby, když mě po setmění přinesli z otcova domu v nosítkách obklopených muži s planoucími pochodněmi. Mynés se svou matkou, královnou Mairou po boku mě oče‑ kával, aby mě přivítal. Před rokem mu zemřel otec, Mynés neměl bratry a musel se postarat o dědice. A tak se ženil, daleko mladší, než bývá u mužů zvykem, třebaže si cestu k ženám v paláci už jistě našel a tu a tam – jen tak pro radost – utrousil levobočka. Jaké zklamání asi prožíval, když jsem sestoupila z nosítek a stála tam, rozechvělá, zatímco mi slu‑ žebné sundávaly plášť a odhrnovaly závoje; malé, hubené vyžle, samé vlasy a oči a žádné tvary. Chudák Mynés. Jeho ideálem krásy byla ženská tak tlustá, že když ji ráno plácnul po zadku, třásl se jí ještě při večeři. Dělal ale, co mohl, měsíce se noc co noc lopotil mezi mými stehny – která měla k dráž‑ divé smyslnosti tak daleko – stejně ochotně jako zapřažený kůň; když se ale žádné těhotenství nedostavilo, přestalo ho to bavit a vrátil se ke své první lásce: ženské z kuchyně, která si ho, s onou křehkou směsicí něhy a lačnosti otrokyně, vzala do postele, když mu bylo pouhých dvanáct let.\nHned prvního dne jsem při pohledu na Mairu pocho‑ pila, že bitva začíná. Až na to, že to nebyla jedna bitva, ale vleklá, krvavá válka. V osmnácti letech jsem už byla vete‑ ránkou mnoha dlouhých a krutých tažení. Mynés jako by si to napětí neuvědomoval, já ale z vlastní zkušenosti vím, že muži bývají vůči ženské agresivitě podivně slepí. Oni jsou ti válečníci v přilbách a ve zbroji, s meči a kopími, a naše bitvy jako by neviděli – nebo nechtějí vidět. Kdyby si totiž uvědo‑ mili, že nejsme ta mírná stvoření, za která nás mají, přišli by možná o svůj klid.\nKdybych měla dítě, syna, všechno by bylo jiné, jenže uply‑ nul rok a já měla pás stále vyzývavě utažený, až na něj nako‑ nec Maira, utrápená touhou po vnoučeti, ukázala prstem a nepokrytě se ušklíbla. Nebýt té nemoci, nevím, jak by to dopadlo. V jedné z vládnoucích rodin už vybrala konkubínu; dívku, která – sice neprovdaná za Mynéta podle zákona – by se, až na titul, stala královnou. Místo mně začalo růst břicho Maiře. Byla stále ještě mladá a na obzoru byl skandál. Čí je to? šuškali si všichni. Z paláce vycházela, jen aby se pomodlila u manželova hrobu! Potom začala žloutnout, hubla a většinu času trávila ve svých komnatách. Vyjednávání o šestnáctileté konkubíně se bez ní zastavilo a utichlo. To byla moje příle‑ žitost, první, co jsem kdy měla, a já se jí chopila. Zakrátko se všichni úředníci v paláci oddaní Maiře obraceli na mě. A palác nebyl o nic hůř spravovaný než v době, kdy v něm vládla ona. Když nic, tak úsporněji.\nStála jsem uprostřed síně utopená ve vzpomínkách a palác, obvykle plný zvuků – hlasů, rachotících pánví, dusotu no ‑ hou – se kolem mě rozkládal tichý jako hrob. Zvenku, od městských hradeb, se stále ozývala bitevní vřava, připomína‑ jící spíš nesouvislé bzučení včely za letního večera, a ty zvuky jako by ticho ještě prohlubovaly.\nRáda bych se v síni zdržela, nebo, a to ještě raději, zasko‑ čila na vnitřní nádvoří a sedla si pod svůj oblíbený strom, ale věděla jsem, že Ritsa si o mě dělá starosti, a tak jsem se pomalu vydala po schodech nahoru a hlavní chodbou ke tchynině komnatě. Dveře při otevírání zaskřípaly. V míst‑ nosti bylo šero, protože Maira zavřela okenice, buď kvůli světlu, které vadilo očím, nebo aby před světem skryla svůj změněný zevnějšek. Nevím. Bývala to velice krásná žena – a já si před pár týdny všimla, že nikde nevidím drahocenné bronzové zrcadlo, které dostala věnem.\nPohyb v posteli, bledá tvář v přítmí otočená ke mně.\nTvář se okamžitě odvrátila. Tohle jméno slyšet nechtěla. Měla moc ráda Isménu, která údajně nosila Mynétovo dítě – a byla to asi pravda, i když vzhledem k životu, jaký otroci vedli, se nedalo vždycky říct, kdo je otcem dítěte. V těch posledních horečných týdnech a měsících se Maira upínala jen k tomu dítěti. Ano, Isméné byla otrokyně, ale otrokům můžete dát svobodu, a kdyby to byl chlapec...\nPopošla jsem dál do místnosti. „Máš všechno, co potře‑ buješ?“\n„Ano.“ Vůbec nad tím nepřemýšlela, jen abych už byla pryč.\n„Vody máš dost?“\nLetmo pohlédla na noční stolek. Obešla jsem postel a zvedla džbán. Byl skoro plný. Nalila jsem jí velký hrnek, a pak jsem šla džbán doplnit z mísy s vodou v protějším rohu místnosti. Zteplalá, zatuchlá voda s vrstvičkou prachu na hladině. Ponořila jsem do ní džbán až po okraj a nesla ho k posteli. Na červeném a nachovém koberci pod mýma nohama mihotaly čtyři pruhy ostrého světla, tak jasného, že bodalo do očí, i když postel se téměř ztrácela ve tmě.\nS námahou se posadila. Přidržela jsem jí hrnek u úst; lačně pila a její vychrtlý krk sebou s každým douškem škubl. Po chvíli zvedla hlavu a já v domnění, že už má dost, chtěla hrnek odtáhnout, ale Maira slabounce na protest zakňourala. Když konečně dopila, lehce si cípem závoje otřela ústa. Cítila jsem, jak nelibě nese to, že jsem svědkem její žízně a bezmoci.\nNatřásla jsem jí polštáře za hlavou. Když se předklo‑ nila, vystoupila pod bledou kůží děsivě obnažená páteř. Taková, jaké se vyndávají z vařených ryb. Opatrně jsem ji uložila do polštářů a ona vydechla úlevou. Upravila jsem jí přikrývky; každý záhyb lněného plátna byl cítit stářím, nemocí... A taky močí. Měla jsem vztek. Tak dlouho jsem tu ženu bytostně nesnášela, a ne bezdůvodně. Přišla jsem do jejího domu jako čtrnáctiletá dívenka, dívenka bez matky, která by ji ochraňovala. Mohla na mě být hodná, a nebyla; mohla mi pomoct, než si zvyknu na novou situaci, a neu‑ dělala to. Neměla jsem důvod mít ji ráda a v tu chvíli jsem měla vztek, že jsem dopustila, aby se scvrkla v hromádku ochablého masa a trčících kostí, takže už nebylo proč ji nená‑ vidět. Ano, bylo to vítězství, ale draze vykoupené – a nejen proto, že Achilleus bušil na vrata.\n„Něco bys pro mě mohla udělat.“ Hlas měla vysoký, zvuč‑ ný a chladný. „Vidíš tu truhlu?“\nViděla jsem ji, i když stěží. Obdélník těžkého dlabaného dubu trůnící v přítmí vlastního stínu v nohách postele.\n„Potřebuju, abys něco vyndala.“\nZvedla jsem víko a vypustila vyčpělou vůni peří a bylinek. „Co mám najít?“\n„Nůž. Ne, navrchu ne – vespod... vidíš ho?“\nOtočila jsem se, abych se na ni podívala. Bez mrknutí na mě upřeně hleděla a neuhnula pohledem.\nNůž byl vsunutý mezi třetí a čtvrtou vrstvu ložního prá‑ dla. Vytáhla jsem ho z pochvy a ostrá čepel na mě čtverácky zamrkala. Vůbec to nebyl ten malý ozdobný nožík, jaký jsem čekala, takový, jakým si bohaté ženy krájejí maso. Byl dlouhý jako mužská obřadní dýka a musel patřit jejímu manželovi. Donesla jsem ho k posteli a vložila jí ho do rukou. Hleděla na něj a prsty se dotýkala drahokamů na rukojeti. Prolétlo mi hlavou, jestli mě nechce požádat, abych ji zabila, a jak mi při tom asi bude, ale ne, jen si povzdechla a odložila nůž stranou.\nPosunula se na posteli trochu výš. „Doneslo se k tobě něco? Víš, co se děje?“\n„Ne. Vím jen, že jsou přímo před branami.“ Bylo mi jí tehdy líto, té staré ženy – protože nemocí zestárla – očekáva‑ jící v hrůze zprávu, že její syn zemřel. „Jestli se něco dozvím, určitě ti to řeknu.“\nPřikývla, a tím mě propustila. U dveří, už s rukou na pet‑ lici, jsem se ještě zastavila a ohlédla, ale Maira se už dívala jinam.\nKdyž jsem se vrátila, Ritsa právě omývala nemocné dítě. Abych se k ní dostala, musela jsem překročit několik spí‑ cích těl.\nDopadl na ni můj stín a otočila se: „Jak je jí?“\n„Není jí dobře. Nepřežije to.“\n„Asi je to tak lepší.“\nVšimla jsem si jejího zvědavého pohledu. O nepřátelství mezi mnou a tchyní se dobře vědělo. „Mohla jít s námi. Nesly bychom ji. Nechtěla,“ dodala jsem trochu nejistě.\nDítě naříkalo a Ritsa mu odhrnula vlasy z vlhkého čela. Jeho matka seděla o kousek dál a snažila se zvládnout po‑ drážděného kojence, který se dožadoval pití a bojoval s je‑ jím prsem. Vypadala unaveně. Říkala jsem si, že vzhledem k tomu, co nás čeká, je odpovědnost za životy druhých asi daleko těžším břemenem. Já nesla jen to svoje a při pohledu na tuhle vyčerpanou matku jsem měla pocit volnosti – a také osamění. A pak mě napadlo, že existují různé způsoby, jak zůstat lidem nablízku. Ano, neměla jsem děti, ale cítila jsem odpovědnost za všechny ženy a děti v téhle místnosti, nemlu‑ vě o otrokyních namačkaných ve sklepení.\nBylo čím dál větší horko, a ženy se proto vesměs usadily na zemi a snažily se usnout. Několika se to podařilo, chó‑ rus pochrupování a hvízdavého oddechování teď už sílil,\nnicméně většina jen tak ležela s očima netečně upřenýma\ndo stropu. Přivřela jsem oči, nechala je zavřené, a vnímala\njenom pulzování ve spáncích a pod sanicí. Potom se znovu\nozval Achilleův válečný pokřik, tentokrát tak blízko, že se\nněkteré ženy posadily a ve strachu se vytřeštěně rozhlížely\nkolem sebe. Všechny jsme věděly, že se blíží konec.\nHodinu nato, poté co se ozval praskot a štípání borceného\ndřeva, jsem vyběhla na střechu, vyklonila se přes zídku a vidě‑\nla, jak se prolomenou branou hrnou dovnitř řečtí vojáci. Pří‑\nmo pode mnou postupoval vpřed a hned zase couval chumel\nzmítajících se paží a ramenou, jak se naši muži urputně sna‑\nžili zatlačit útočníky zpět. Marně. Valili se otvorem v bráně,\na jakmile byli uvnitř, sekali a bodali. Mírumilovné prostran‑\nství, které rolníci vždycky na konci týdne změnili v tržiště,\nbylo zbrocené rudou krví. Tu a tam – nevím proč – zasvítila\nmezi bojujícími šiky skulina a v jednom takovém prchavém\nokamžiku jsem viděla, jak Achilleus zvedá hlavu s chocho‑\nlem a hledí k palácovému schodišti, kde stál Mynés s mými\ndvěma bratry po boku. A pak už se probíjel přímo k nim.\nKdyž se dostal ke schodišti, stráže se rozeběhli dolů, aby mu\nzastoupili cestu. Jednomu z nich probodl mečem břicho, vy‑\ntryskla krev a moč, a umírající muž, tvář zsinalou bolestí, si\npřidržoval vyvalené vnitřnosti tak něžně, jako když matka\nkojí svoje právě narozené dítě. Viděla jsem obránce s ústy ro‑\nzevřenými jako šarlatový květ, sténání k nám ale nedoléhalo.\nBitevní vřava sílila a utichala, tu ohlušující, tu zase přidušená.\nSvírala jsem zídku tak pevně, až jsem si o drsný kámen zlá‑\nmala nehty. Chvílemi čas jako by se zastavil. Můj nejmladší\nbratr, teprve čtrnáctiletý, který sotva unesl otcův meč, mi ze‑\nmřel přímo před očima. Zasvítilo zdvižené kopí a já viděla,\njak se bratr svíjí na zemi jako zapíchnuté prase. V tom oka‑\nmžiku Achilleus otočil hlavu a rychle pohlédl k věži, jako by\nneměl nic jiného na práci. Díval se přímo na mě, alespoň to\ntak vypadalo – myslím, že jsem o krok couvla – ale měl slun‑\nce v očích a nemohl mě zahlédnout. Potom s jakousi preciz‑\nností puntičkáře – kéž bych na to dokázala zapomenout, ale nejde to – přišlápl bratrovi krk a vytáhl kopí. Z rány prýštila krev, bratr celou dobu zoufale lapal po dechu, a potom zne‑ hybněl. Z uvolněné ruky mu vyklouzl otcův meč.\nAchilleus už postupoval dál, k dalšímu muži, a potom k dalšímu. Toho dne jich zabil šedesát.\nNejlítější boj byl sveden na palácovém schodišti, kde se můj manžel, ubohý, hloupý Mynés, udatně bil za svoje město – on, do toho dne ten slabý, nemotorný a nejistý chla‑ pec. Zemřel s rukama sevřenýma kolem Achilleova kopí, jako by patřilo jemu a Achilleus ho o ně chtěl připravit. Tvářil se strašně překvapeně. S ním zemřeli i moji dva starší bratři. Nevím, jak zemřel třetí, nestarší bratr, ale tak či onak, u brány nebo na palácovém schodišti, už to má za sebou. Poprvé a jedinkrát v životě jsem byla ráda, že matka už není naživu.\nToho dne zemřeli v bojích u brány nebo na schodech k paláci všichni muži z města. Přestárlé a neschopné boje vyvlekli z domů na ulici a tam povraždili. Viděla jsem, jak rozesmátý Achilleus, zbrocený krví od chocholu na přilbě až po sandály, objímá kolem ramen jiného mladíka a raduje se z vítězství. Kopí, které vláčel za sebou, rylo do rudé země rýhu.\nZa pár hodin bylo po všem. Když se na tržišti začaly pro‑ dlužovat stíny, na palácovém schodišti se už vršily hromady mrtvých těl, přestože Řekové měli ještě hodinu poté plné ruce práce s pronásledováním těch, které dosud nechytili, a s pro‑ hledáváním domů a zahrad, kde se mohli schovávat ranění. Když už nebylo koho zabít, pustili se do drancování. Muži podobní zástupům červených mravenců si podávali předměty z ruky do ruky a skládali je hned za branou, aby je odtud pře‑ pravili na lodě. Aby měli víc místa, přetahali mrtvé na jednu stranu tržiště a nakupili je ke zdi pevnosti. Psi s provazci slin visících z tlamy čenichali kolem mrtvol a na bílém kameni ostře vystupovaly jejich štíhlé, vyzáblé černé stíny. Slétly se vrány, s hašteřením se uvelebily na střechách a zdech a jako černý sníh obsypaly rámy všech dveří a oken. Nejprve rámu‑ sily a potom ztichly. Čekaly.\nTeď už se drancovalo organizovaně. Muži ve skupinách vy‑ nášeli z domů těžké kusy – vyřezávaný nábytek, role vzácných látek, tapiserie, zbroj, trojnožky, kotle na vaření, sudy s ví‑ nem a obilím. Chvílemi seděli a odpočívali, někteří na zemi, jiní na právě vynesených židlích a postelích. Všichni bezuzd‑ ně popíjeli víno přímo z džbánů, utírali si ústa hřbety rukou potřísněných krví a byli čím dál víc opilí. A jak obloha bled‑ la, stále častěji pokukovali po úzkých oknech pevnosti, kde se, jak věděli, ukrývaly ženy. Velitelé přecházeli od skupinky ke skupince a nutili je vstát, a postupně se jim to podařilo. Pár posledních doušků a dali se znovu do práce.\nCelé hodiny jsem sledovala, jak odlupují z domů a chrámů poklady, které můj lid usilovně vytvářel po celé generace – byli v tom tak dobří, tak zkušení. Jako bych pozorovala roj kobylek, který si sedá na pole s úrodou, a věděla, že po nich nezůstane ani zrníčko. Bezmocně jsem přihlížela, jak odstro‑ jují palác a můj domov donaha. To už za mnou přišly na stře‑ chu i další ženy, ale všechny jsme byly příliš zlomené žalem a strachem, takže nikdo nemluvil. Drancování pomalu ustá‑ valo – už nebylo co brát – a bezuzdné chlastání se rozjelo naplno. Na tržiště vyvezli na káře několik obrovských sudů a od muže k muži kolovaly džbánky...\nA potom obrátili svou pozornost k nám.\nNejdříve vyvlekli z podzemí otrokyně. Ze střechy jsem viděla skupinu chlapů, kteří opakovaně znásilňovali jednu ženu, a než přišli na řadu, popíjeli víno ze společného džbánu, který si opatrně předávali z ruky do ruky. Její dva synové, tak dvanácti‑ třináctiletí, leželi ranění a umírali opodál, a i ta krátká vzdálenost byla pro ni jako celá míle: nikdy se k nim nemohla dostat. Pořád natahovala ruce a volala je jménem – když nejprve jeden, a potom druhý zemřeli. Nemohla jsem se na to dál dívat a otočila se jinam.\nTeď už byly na střeše všechny ženy, choulily se k sobě, nedospělé dívky přitisknuté k matkám. Slyšely jsme, jak se Řekové se smíchem hrnou po schodech nahoru. Arianna, moje sestřenice z matčiny strany, mi sevřela zápěstí, jako by říkala: Pojď. Nato vylezla na zídku a ve chvíli, kdy vtrhli na střechu, se vrhla dolů; bílé šaty kolem ní při pádu třepe‑ taly a připomínala popálenou můru. Zdálo se, že padá celou věčnost, ačkoli to trvalo jen pár vteřin. Její křik vystřídalo hrobové ticho, ve kterém jsem pomalu vykročila před ostatní ženy a obrátila se k vojákům, kteří se nahrnuli dovnitř. Zírali na mě, teď už rozpačití a nejistí, jako štěňata, která si neví rady s králíkem, kterého drží v zubech.\nPotom pokročil dopředu bělovlasý muž a představil se jako Nestór, král Pylu. Zdvořile se uklonil a já si uvědomila, pravděpodobně naposledy v životě, že ten, kdo na mě hledí, vidí královnu Bríseovnu.\n„Nebojte se,“ řekl. „Nikdo vám neublíží.“\nChtělo se mi smát. Ty kluky, kteří si nad schodištěm hráli na obránce, už odvlekli pryč. Jiný chlapec, o rok nebo dva starší, ale na svůj věk opožděný, se křečovitě držel matčiny sukně, až se jeden z bojovníků sklonil a násilím mu buclaté prsty rozevřel. Slyšeli jsme, jak celou cestu po schodech dolů naříká: „Mami, mami!“ A potom ticho.\nNedala jsem na sobě znát svoje pocity, hleděla jsem na Ne‑ stora a myslela si: Co živa budu, nepřestanu tě nenávidět.\nPotom mi už všechno splývá do jediného mlžného oparu, ze kterého trčí jako dýka několik skutečností. V doprovodu vojáků s pochodněmi nás úzkými postranními uličkami někam vedli. Před námi na bílém zdivu vyskakovaly naše rozkymácené stíny a za námi se kácely dolů. V jednu chvíli jsme procházeli kolem zahrady za zdí a teplou nocí k nám zavanula vůně mimózy. Později, když už tolik ostatních vzpo‑ mínek vybledlo, jsem tu vůni často cítila, zacukala nitkami v mém srdci a připomněla mi, co všechno jsem ztratila. Vůně pominula, a my se dál přidržovaly jedna druhé, podpíraly se, klouzaly a smekaly se v uličkách dlážděných našimi bratry.\nA potom břeh, temné vzduté moře a mléčně bílá tříšť nará‑ žející do černých přídí jejich lodí. Vystrkali nás na palubu, muži třímající násady kopí nás hnali po žebřících nahoru, a pak nás nechali stát namačkané na palubách – útroby lodí byly přeplněné choulostivějším nákladem. Poslední pohled na město, většina domů a chrámů byla v plamenech. Oheň zachvátil i jedno křídlo paláce. Doufala jsem, že se tchyni podařilo sebrat odvahu a zabít se dřív, než se k ní dostaly plameny.\nS ohlušujícím řinčením kotevních řetězů lodě vypluly na moře. Jakmile jsme opustili bezpečí přístavu, záludný vítr napjal plachty a rychle nás unášel pryč od domova. Tís‑ nily jsme se na bocích lodí v touze naposledy zahlédnout Lyrnéssos. I za tu chvilku na palubě se oheň rozšířil. Mys‑ lela jsem na těla navršená na tržišti a doufala, že je plameny dostihnou dřív než psi, a stejně jsem viděla utrhané údy mých bratrů, vláčené z jedné ulice do druhé. Teď právě psi poštěkávají a vrčí na černé ptáky kroužící nad jejich hlavami a na velké, neohrabané supy, kteří čekají. Občas se všichni ptáci vznesou do vzduchu, a pak se postupně usazují, klesají dolů jako cáry ohořelé látky, jako zuhelnatělé zbytky obrov‑ ských tapiserií, které lemovaly zdi paláců. Psi se brzy nasytí k prasknutí, odplíží se z města, pryč od postupujících požárů, a na řadu přijdou ptáci.\nKrátká plavba. Tiskly jsme se k sobě, abychom se na naklo‑ něných palubách lépe udržely. Většinu žen a skoro všechny děti postihla prudká nevolnost, podle mě spíš ze strachu než z převalování vln. Připadalo nám to jako chvilka, a najed‑ nou loď změnila kurz, zachvěla se při otáčení proti proudu a zamířila do bezpečí rozlehlé zátoky.\nMuži začali křičet, házeli lana – jedno projelo po palubě a švihlo mě přes nohy – a také naskákali do moře a po pás ve vodě se brodili zpěněnými vlnami ke břehu. Vzájemně jsme se přidržovaly, zmáčené a prochladlé, jak při otáčení lodi zalila příď vlna, všechny vyděšené tím, co nás čeká. S námahou vyvlekli loď na oblázky a další muži, spousty mužů, vběhli do moře, aby ji pomohli vytáhnout nad hranici přílivu. Potom jsme jedna po druhé sestoupily na zem. Roz‑ hlédla jsem se po zálivu a spatřila stovky černých, dravčích lodí se zobci na přídi – v životě jsem jich tolik neviděla. Bylo jich víc, než jsem si vůbec uměla představit. Jakmile jsme byly všechny na suché zemi, hnali nás přes pláž a rozlehlou pláň k řadě chatrčí. Šla jsem vedle jedné dívky, moc hezké tmavo‑ vlásky – nebo by alespoň byla hezká, nemít tvář opuchlou pláčem. Popadla jsem ji za holou paži a štípla ji. Vyplašeně se na mě podívala a já řekla: „Nebreč.“ Kulila na mě oči, a tak jsem ji štípla znovu, víc. „Nebreč.“\nPřed chatrčemi nás seřadili a prohlédli. Dva muži, kteří mluvili jen spolu, přecházeli před ženskými nastoupenými do řady vedle sebe, tu ohrnuli ret, tam zase oční víčko, dlou‑ bali nám do břicha, svírali prsy a vráželi ruce mezi nohy. Pochopila jsem, že nás oceňují před rozdělováním. Něko‑ lik z nás vybrali a strčili do jedné chatrče, kdežto ostatní odvedli. Ritsa byla pryč. Snažila jsem se ji držet, ale odtrhli nás od sebe. Když jsme byly všechny uvnitř, donesli nám chleba, vodu a vědro, a pak vyšli ven a zavřeli za sebou dveře na závoru.\nChatrč neměla okno, ale oči po chvíli přivykly tmě a mě‑ síční světlo pronikající dovnitř štěrbinami ve stěnách stačilo k tomu, abychom si vzájemně viděly do tváře. Zůstala nás mnohem menší skupinka velice mladých žen a dívek, všechny krásné, všechny očividně zdravé, některé s miminem u prsu. Rozhlížela jsem se po Isméně, ale nebyla tam. Stísněný, dus‑ ný a vydýchaný prostor, dětský nářek a s postupující nocí pach výkalů z vědra, které jsme byly nuceny používat – ne‑ dalo se v tom spát.\nRáno titíž dva muži prostrčili dveřmi dovnitř haldu tunik a neurvale nás vybídli, abychom se oblékly. Svoje šaty jsme měly špinavé, mokré a pomačkané plavbou po moři. Udělaly jsme, co nám přikázali, a naše zdřevěnělé prsty neobratně zápolily s jinak snadným zapínáním. Jedna dívka, nejvýš tak dvanáct, třináct let, se dala do pláče. Co jsme jí mohly říct? Podrbala jsem ji na zádech a ona se mi zabořila horkou, vlh‑ kou tváří pod rameno.\n„To bude dobrý,“ utěšovala jsem ji a věděla, že nebude.\nVen mě zavolali jako první. Musíte si uvědomit, že mimo dům – bez závoje a doprovodu – jsem byla naposledy ve čtr‑ nácti letech, takže jsem klopila oči a studovala ozdobné pře‑ zky na svých sandálech, které se třpytily ve slunci. Ozval se uznalý pokřik: No ne, koukejte ty kozy! V podstatě dobro‑ myslné poznámky, i když jeden nebo dva odporně hulákali cosi v tom smyslu, že by se mnou a všemi trójskými děvkami zatočili jinak.\nByl tam i Nestór, nejstarší ze všech, jistě nejmíň sedm‑ desátiletý. Přistoupil ke mně a povýšeně, ale zároveň i jaksi vlídně řekl: „Na svůj předchozí život nemysli. To všechno je pryč – když o tom začneš přemýšlet, utrápíš se. Zapomeň! Tvůj život je teď tohle.“\nZapomeň. Před očima mi proto vytanula moje povinnost, průzračná a prostá jako mísa vody. Pamatuj.\nZavřela jsem oči. Prudké sluneční světlo za víčky mělo oranžový nádech, tu a tam stříknutý uhánějícími proužky nachové. Achilleus! Achilleus! ozývalo se teď hlasitěji. Potom řev vyvrcholil a já věděla, že je tady. Hulákali, chechtali se, vtipkovali – působilo to výhrůžně, a výhrůžky to taky byly. Cítila jsem se jako kráva na provazu, která čeká, až ji obě‑ tují – a věřte mi, v tu chvíli bych smrt uvítala. Zakryla jsem si rukama uši a s vypětím vůle se v duchu přenesla zpátky do Lyrnéssu. Prošla jsem neprolomenou branou, znovu spat‑ řila nevyhořelé paláce a chrámy, rušné ulice, ženy peroucí prádlo u studny a rolníky, kteří na tržišti vykládali na stánky ovoce a zeleninu. Znovu jsem postavila zničené město, zaby‑ dlila jeho ulice lidmi a přivedla k životu manžela a bratry – a usmála se, když jsem míjela onu ženu, kterou před mýma očima znásilňovali a která teď zvolna kráčela po tržišti se svými dvěma hezkými syny po boku... Zvládla jsem to. Stála jsem uprostřed řvoucího davu a vyhnala je ze závodiště, na břeh a do lodí. Zvládla jsem to. Já, sama. Zahnala jsem dravčí lodě domů.\nŘvaní zesílilo: „Achilleus! Achilleus!“ Ze všech jmen to nejvíc nenáviděné. Znovu se mi vybavilo, jak zabíjí mého bra‑ tra, na chvíli přestane, zahledí se nahoru k pevnosti – jakoby přímo na mě – a bratra nechá ležet připíchnutého k zemi. Potom se obrátí zpátky k němu a klidným, navyklým pohy‑ bem beze spěchu vytahuje oštěp z jeho krku.\nNe, pomyslela jsem si a vydala se z tržiště klidnými, tichý‑ mi ulicemi domů. Branou paláce jsem vešla do setmělé síně, té síně, do které jsem poprvé vstoupila ve svatební den. Odtud jsem rovnou zamířila na svoje zamilované místo. Na vnitřním nádvoří rostl strom s rozložitými větvemi, které i v největším parnu vrhaly stín. Vždycky večer jsem tam sedávala a poslou‑ chala hudbu ze síně. Lyry a flétny zněly nocí a ze mě spadly všechny každodenní starosti. Teď jsem tam byla, a právě zve‑ dala hlavu, abych se podívala nahoru, kde se jako lesklá stří‑ břitá ryba chycená do černé sítě třpytil měsíc v jeho větvích.\nA vtom mi jakási ruka s konečky prstů drsnými od písku sevřela bradu a otáčela mi hlavou ze strany na stranu. Sna‑ žila jsem se otevřít oči, ale slunce příliš sálalo a než se mi to podařilo, už kráčel pryč. Uprostřed závodiště se zastavil, zvedl ruce nad hlavu a čekal, až řev utichne.\n„Děkuji, chlapci,“ prohlásil. „Ta by šla.“\nA všichni vojáci do posledního na tom rozlehlém závodi‑ šti se dali do smíchu.\nIhned se objevili dva strážci a odvedli mě k Achilleovi. Jeho obydlí už se jako „chatrč“ označovat nedalo; byla to bytelná stavba s verandou po obou stranách a schody, které vedly k hlavním dveřím. Prostornou hodovní síní mě provedli dozadu, do stísněné místnůstky sotva větší než komora a bez okna s výhledem ven. A tam mě prostě nechali. Celá vydě‑ šená jsem seděla na úzké posteli a třásla se zimou. Po chvíli jsem si uvědomila, že se rukama dotýkám jakéhosi vlněného přehozu, a bez zájmu jsem si ho začala prohlížet. Byl velice jemně tkaný, se složitým vzorem s listy a květinami, očividně mistrovská práce nějakého trójského řemeslníka. Řecké tka‑ niny nebyly zdaleka tak kvalitní jako naše a mě napadlo, které město asi vyplenili.\nNěkde poblíž zarachotily talíře a mísy a do místnosti pro‑ nikla vůně pečeného hovězího. Zvedl se mi žaludek a chtělo se mi zvracet, vědomě jsem proto polykala a zhluboka a pra‑ videlně dýchala. Slzely mi oči a pálilo mě v krku. Zhluboka dýchat. Nádech, výdech, nádech, výdech. Zhluboka, pravi‑ delně dýchat...\nBlížily se kroky, klika dveří se pohnula. S vyprahlými ústy jsem čekala.\nDovnitř vstoupil vysoký muž – nebyl to Achilleus, v rukou podnos s jídlem a vínem.\n„Bríseovna?“ zeptal se.\nPřikývla jsem. Jako někdo, kdo má jméno, jsem se roz‑ hodně necítila.\nUkazoval si přitom prstem na hruď, asi v domnění, že mu nerozumím, a já mu to ani neměla za zlé, protože jsem tam seděla se svěšenou hlavou a tupě zírala do prázdna. Jeho jméno jsem ale znala. Válka se už dlouho vlekla a o velitelích protivníka jsme toho proto věděli hodně. Byl to Achilleův blízký přítel, druhý nejvyšší velitel, a mě zároveň mátlo, že tak vysoce postavený muž obsluhuje otrokyni.\n„Napij se,“ řekl. „Bude ti líp.“\nVelkoryse naplnil pohár vínem a podal mi ho. Uchopila jsem ho a předstírala, že ho zvedám k ústům.\n„Nikdo ti neublíží.“\nCivěla jsem na něj, vnímala každičký rys jeho osobnos‑ ti – výšku, rozpuštěné vlasy, zlomený nos – a ani nemukla. Po chvíli se jedním koutkem pousmál, odložil tác na stolek vedle postele a odešel.\nS jídlem byla potíž. Celou věčnost jsem žvýkala kousek masa, pak ho vyplivla do dlaně a schovala pod okraj talíře. Nejdřív jsem myslela, že se vína ani nedotknu, ale přinutila jsem se. Nevím, jestli to pomohlo. Snad ano. Tolik silného vína na prázdný žaludek mi otupilo čich a chuť; já sama byla otupělá už předtím.\nZ hodovní síně vedle se ozývaly hlučné mužské hlasy; takový ten neodbytný řev, který přehluší všechno ostatní. Hovězí už vonělo pronikavěji. Naše hovězí. Dobytek odehnali tři dny předtím, než město padlo. Uplynula další nekonečná hodina. Halasnější křik, častější chechtot a zpěv, a každou písničku zároveň završilo bouchání do stolu a frenetický potlesk. Odněkud ze tmy venku jako bych zaslechla dětský pláč.\nNakonec jsem vstala a přistoupila ke dveřím. Nebyly zamčené. Samozřejmě že nebyly zamčené, proč taky? Vědě‑ li, že nemám kam odejít. Opatrně jsem je pootevřela a zpěv a smích rázem zesílily. Vyjít ze dveří jsem si netroufala, a přes‑ to jsem měla neodbytný pocit, že se musím podívat. Dozvědět se, co se děje. V kamrlíku jsem se začínala cítit jako v hrobě. Po špičkách jsem tedy přeběhla krátkou chodbičku k síni a nakoukla do přítmí.\nDlouhá úzká místnost s nízkým trámovým stropem vonící borovicí a pryskyřicí, osvětlená řadami čadících lamp zavě‑ šených na držácích na stěnách. Podlahu po celé délce zabí‑ raly dva stoly na podstavcích, s lavicemi po obou stranách. Chlapi namačkaní rameno na rameni do sebe vzájemně str‑ kali, jak se natahovali, aby si hrotem dýky napíchli špalek červeného masa. Viděla jsem řady rozjařených tváří a krev a šťávu, tekoucí po bradách, které se leskly v propletených kruzích světla. Na trámoví stropu se setkávaly a zápolily spolu obrovské stíny, a muži, kteří je vrhali, vedle nich vypa‑ dali jako trpaslíci. I na tu dálku jsem cítila pach potu, dneš‑ ního potu, ještě vlhkého, a pod ním pach zatuchlého potu dřívějších dní a nocí, který se táhl do dáli, do temnoty, do prv‑ ního roku téhle nekonečné války. Když černé lodě připluly poprvé, byla jsem malá holka a hrála si s panenkami.\nAchilleus s Patroklem seděli u stolku, tvářemi do míst‑ nosti a k venkovním dveřím. Byli ke mně otočeni zády, ale všimla jsem si, že se často dívají jeden na druhého. Všichni měli povznesenou náladu a vychloubali se svými hrdinskými činy v Lyrnéssu. Další písně, včetně popěvku o Heleně, verš za veršem čím dál oplzlejším, který skončil v bouři smíchu. V nastalé odmlce Achilleus odsunul talíř a vstal. Nejdřív si ho nikdo nevšímal, ale potom se rámus postupně utišil. Zvedl ruce a výrazným nářečím Řeka ze severu země cosi řekl. Řeč‑ tina mi obvykle nedělá potíže, ale jemu jsem kvůli přízvuku prvních pár dní nerozuměla. Říkal něco v tom smyslu, že nechce zkazit večírek, ale...\nPři řeči se usmíval, dělal si legraci sám ze sebe. Bylo sly‑ šet sborové úsměšky a pískot, a kdosi vzadu vykřikl: „Všem je jasný, proč tak spěcháš do postele!“\nZabušili do stolů, kdosi zanotoval píseň a brzy ji už v ryt‑ mu sevřených pěstí vyřvávali všichni.\nProč se tak krásný narodil?\nProč se vůbec narodil?\nK ničemu se nehodí!\nPotěšení pro svou matku,\npro mě jen osina v zadku!\nA tak dále. Vplížila jsem se zpátky do pokojíku a zavřela dveře, ale pak, protože zpívali dál, jsem je zase pootevřela, maličko, jen abych nakoukla do Achilleova pokoje. Letmo jsem zahlédla tapiserie na stěnách, bronzové zrcadlo a úplně vzadu, těsně u stěny, postel.\nChvíli nato v chodbičce zaduněly těžké kroky. Mužské hlasy. Couvla jsem, i když mě nemohli vidět. Do velkého pokoje vešel Patroklos a hned za ním Achilleus, jednu ruku kolem přítelových ramenou, rozesmátý triumfem a úlevou. Další úspěšný nájezd, další vypleněné město, muži a chlapci pobiti, ženy a dívky zotročeny – celkem vzato úspěšný den. A to noc ještě nezačala.\nUvažovali o dalším poháru vína – Patroklos s rukou na víčku džbánu se už chystal nalévat, když vtom Achilleus uká‑ zal hlavou ke dveřím, za kterými jsem stála, a zasvítily mu oči.\nPatroklos se zasmál. „Ale ano, je tam.“\nO krok jsem couvla, posadila jsem se na úzkou postel a tiskla ruce k sobě, aby se přestaly chvět. Chtělo se mi polk‑ nout, ale s vyprahlými ústy to nešlo. Okamžik nato se otevřely dveře a světlo zakryl Achilleův obrovitý stín. Nepromluvil, asi v domnění, že bych mu nerozuměla, a jen ukázal palcem k druhému pokoji. Rozklepala jsem se, vstala a šla za ním.\nLežela jsem tam plná nenávisti, i když samozřejmě nedělal nic, na co by neměl plné právo. Dostat jako čestný dar zbroj nějakého slavného krále, nedal by si pokoj, dokud by ji nevy‑ zkoušel: zvedl by štít, popadl by meč, potěžkal by ho, ohod‑ notil by délku a párkrát by švihl vzduchem. A totéž udělal se mnou. Vyzkoušel si mě.\nPo pár minutách jsem cosi zaslechla. Nebyl to nový zvuk – uvědomila jsem si, že jsem ho vnímala i v polospánku. Snad jeho dech? A pak mi to došlo. Ne, to je moře. Muselo to být moře, nebyli jsme daleko od břehu. Poslouchala jsem a ne‑ chala se konejšit jeho vytrvalým příbojem, duněním lámající se vlny a pronikavým hukotem, když se vracela. Jako byste leželi na hrudi někoho, kdo vás miluje, někoho, komu mů‑ žete věřit – i když moře milovat neumí a nikdy mu nemůžete věřit. A okamžitě mi došlo, co bych teď právě chtěla: být jeho součástí, rozpustit se v něm; v moři, které nic necítí a nikdy ho nemůžete zranit.\nPotom jsem zřejmě znovu usnula. Když jsem se totiž pro‑ budila, Achilleus byl pryč.\nIhned jsem znejistěla. Neměla bych snad vstát dřív než on a připravit mu snídani? Neměla jsem ponětí, jak na tomhle pustém pobřeží připravují jídlo a jestli jeho příprava bude vůbec patřit k mým povinnostem. Pak mě ale napadlo, že Achilleus má určitě spousty otrokyň, na různé práce: tkaní, vaření, příprava lázně, praní ložního prádla a šatstva... Včas se dozvím, co se ode mě očekává. Je docela možné, že to bude jen o něco víc, než jsem dělala dřív. Vzpomněla jsem si na otcovu mladou konkubínu, tu, kterou si vzal po matčině smrti a která převzala na svá bedra většinu jejích povinností.\nPostel studila. Posadila jsem se a všimla si, že Achilleus za sebou nezavřel dveře. Stále jsem se ještě úplně neorien‑ tovala. Byly tam troje dveře. Jedny vedly do té malé míst‑ nosti – v duchu jsem jí už říkala komora; další se otevíraly do krátké chodby k síni a třetí přímo na verandu a odtud na pláž. Těmi musel vyjít, protože byly dokořán a při kaž‑ dém pohybu zavrzaly.\nPřitáhla jsem si plášť k ramenům a vyšla na práh. Od moře vanul vítr, zvedal mi vlasy a chladil spánkem zpocenou kůži. Srpeček měsíce svítil do tmy tak jasně, že bylo vidět chatrče – připadalo mi, že jich jsou stovky – táhnoucí se do dálky. Mezi jejich temnými, k sobě schoulenými obrysy, se mi tu a tam otevřel letmý, mučivý pohled na moře. Otočila jsem hlavu a zahleděla se do vnitrozemí, a vtom mě upoutala bledá záře na obloze; nejdřív mě mátla, a pak mi došlo, že to musí být Trója. Trója se svými paláci, chrámy a dokonce ulicemi osvět‑ lenými celou noc. Tady vedly od chatrče k chatrči úzké, temně červené cestičky. Dostala jsem se na strašlivé místo, pravý opak metropole, na místo, kde vládla temnota s krutostí.\nSpíš instinktem než očima jsem objevila cestu a dostala se na pěšinku, která vedla od chatrčí kamsi pryč, nejprve se vlnila při okrajích dun, a pak se prudce svažovala k pláži. Na posledním úseku se změnila v noru, jak se na hřebenech pískových dun z obou stran zvedala do výšky přímořská tráva; úžil se mi dech ze stísněného prostoru a musela jsem se na chvilku zastavit. Kdesi ve skrytu mé duše se ozval strach: co když se vrátí, co když mě bude zase chtít a já tam nebudu? Měsíční světlo klouzalo po čepelích travin, které se nakláněly a kolébaly ve větru. Na pláž jsem vyšla při ústí potoka s polo‑ slanou vodou, který zurčel mezi balvany a oblázky, a když doběhl k moři, rozlil se do šířky.\nTeď bylo slyšet i jakýsi nový zvuk, pronikavější než vlny; ohlušující, nervy drásající rány. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že to jsou zvuky lodního lanoví, které práská do stěžňů. Nalevo ode mě vystupovala temná masa lodí, vět‑ šinou bezpečně vytažených za hranici přílivu a usazených na podpěrách. Byly tam i jiné lodě, zakotvené na moři, to ale byla malá, břichatá nákladní plavidla, lišící se od štíhlých válečných lodí jako kachny od orlů. Věděla jsem, že válečné lodě jsou střežené před možným útokem Trójanů, a proto jsem zacouvala zpátky mezi duny a vzala to zkratkou přes vřesoviště k otevřenému moři.\nTady už bylo slyšet jenom rachocení vln, tolik připomína‑ jící nárazy mečů do štítů. Kráčela jsem k moři a doufala, že zahlédnu Lyrnéssos, kde podle mě ještě musely zářit požáry stravující město, ale čím blíž vodě, tím byla hustší mlha. Zni‑ čehonic se přivalila – neproniknutelná mlha, studená a vlhká jako prsty mrtvého, a proměnila černé lodě v přízračné siluety z jiného světa. Zvláštní, že se tak hustá mlha mohla vytvořit a sedět na jednom místě za takhle větrné noci, ale dala mi volnost a já byla neviditelná dokonce i pro sebe.\nTam za těmi rozbouřenými vlnami, na tichém místě, kde se moře stýkalo s pevninou, byly duše mých mrtvých bra‑ tří. Odepřeli jim pohřební obřady, a tak nesměli vstoupit do Hádu, odsouzeni sužovat živé, ne na pár dní, ale navěky. Znovu a znovu mi za zavřenými víčky umíral můj nejmladší bratr. Truchlila jsem pro všechny, ale pro něho nejvíc. Po mat‑ čině smrti se pokaždé v noci vplížil ke mně do postele a hledal útěchu, za kterou se ve dne styděl. Tam, na té větrem bičo‑ vané pláži, jsem slyšela, jak mě volá – stejně ztracený, stejně bez domova a bez pomoci, jako já sama.\nA vtom jsem zaslechla hlas. V první chvíli jsem myslela, že to je hlas mého nejmladšího bratra. Napjatě jsem poslou‑ chala, abych slyšela přes hukot vln, a hlas se ozval znovu – určitě mužský hlas, i když slova jsem nerozeznávala. A najed‑ nou mě přepadl strach. Celé dny jsem se bála – úplně jsem zapomněla, jaké to je, nemít strach – ale tenhle strach byl jiný. Zježily se mi vlasy na zátylku a naskočila mi husí kůže. Říkala jsem si, že je to jistě hlas z tábora, který se odrazil od hradby mlhy, takže se zdá, že přichází z moře, jenže pak jsem ho zaslechla znovu, a to už jsem věděla, že přichází odtam‑ tud. Za hradbou vln někdo, něco čeřilo vodu. Nějaké zvíře – muselo to být zvíře, nic jiného to být nemohlo, možná delfín nebo kosatka. Někdy připlouvají až k pevnině, a dokonce se vrhají na pláže a stahují tulení mláďata z balvanů. Pak se ale cáry mlhy na chvíli rozestoupily a já zahlédla lidské paže, ramena a měsíční třpyt na mokré kůži. Další nadzvednutí, další cáknutí – a naráz ticho, když se přetočil a ležel na vodě tváří dolů, kolébaný příbojem.\nNa těchto březích muži plavat neumí. Jsou to námořníci, vědí, že plavání může nanejvýš prodloužit umírání, jinak poměrně rychlé a milosrdné. Tenhle člověk si ale pohrával s mořem jako delfín nebo sviňucha, jako by se v něm cítil doma. Teď ležel s rukama a nohama roztaženýma na hla‑ dině a v téhle poloze vydržel tak dlouho, až jsem si říkala, že snad dýchá pod vodou. Pak se ale najednou vyhoupl hlavou a rameny nad vodu, vzpřímený jako panáčkující lachtan. Při pohledu na jeho tvář mě obestřela hrůza, i když zbytečně, tušila jsem totiž, kdo to je.\nSpěšně jsem se brodila ke břehu, abych se rychle dostala zpátky a usušila se; jak bych mu to, pro všechno na světě, vysvětlila? Na mělčině jsem zvolnila krok, protože cáká‑ ním bych mohla upoutat jeho pozornost. Vkročila jsem na pevnou zemi, a vtom mě něco prudce a bolestivě píchlo do pravé nohy. Něco mi trčelo z chodidla – kámen nebo úlo‑ mek mušle – a já se sehnula, abych to vytáhla. Když jsem se znovu podívala na Achillea, už neplaval a po kolena ve vodě se brodil ke břehu. Dřepla jsem si a zadržovala dech, ale bez povšimnutí prošel kolem a rukama si přitom vytíral slanou vodu z očí. Začala jsem zase dýchat v domnění, že tím to končí, že se vrátí do ležení, ale zůstal stát těsně u vody s očima upřenýma na moře.\nPromluvil, a já myslela, že se obrací ke mně, otevřela jsem pusu a nevěděla, co říct. Pak ale promluvil znovu a přerývavě vypouštěl slova z úst, jako když tonoucí lapá po dechu. Vůbec mu nebylo rozumět. Jako by se s mořem přel, přel nebo se ho doprošoval... Jediné slovo, které jsem podle mě zachy‑ tila, bylo „mami“, a to byl nesmysl. Mami? Ne, to nemohlo být ono. Pak to ale zopakoval: „Mami, mami“, jako když se malé dítě dožaduje, aby ho vzali na ruku. Určitě to bylo něco jiného, i když „mami“ zní stejně, nebo skoro stejně, v mnoha jazycích. Ať ale říkal, co chtěl, pochopila jsem, že to nemám slyšet, a zároveň jsem se neodvažovala pohnout, a tak jsem skrčená u země čekala, až to skončí. Pokračovalo to dál a dál a citový výlev nakonec ukončilo ticho.\nJakmile jsem měla jistotu, že je pryč, rozběhla jsem se co nejrychleji přes duny, ale v ležení jsem nakonec zablou‑ dila. Stála jsem tam mokrá, zablácená a vyděšená, a neměla ponětí, co dělat a kam jít. Vtom se ve dveřích jedné cha‑ trče objevila jakási dívka a kývnutím mě pozvala dovnitř. Řekla, že se jmenuje Ífis. To ráno se o mě postarala a připra‑ vila mi dokonce horkou lázeň, abych si spláchla sůl z vlasů. Odložila jsem plášť a chtěla vstoupit do vody, když vtom cosi spadlo na podlahu a já si uvědomila, že je to oblázek z pláže. V místě, kde mě řízl, chodidlo stále krvácelo. Ležel mi v dlani a já ho zevrubně zkoumala, jak to někdy lidé v leknutí dělají a celou svou bytostí se upnou na něco nicot‑ ného. Byl zelený, taková ta žlučovitě zelenavá barva rozbou‑ řeného moře, s bílým proužkem napříč. Nic zvláštního, až na to, že byl ostrý. Velice ostrý. Zvedla jsem ho a přivoněla k němu: mořská voda a prach. Olízla jsem ho: na omak drsný, s příchutí soli. Potom jsem prstem vyzkoušela jeho zubatý okraj: žádný div, že rána byla tak hluboká. Když jsem pře‑ jela zápěstí – a vůbec netlačila – zůstal po něm šrám posá‑ zený po celé délce růžovými korálky krve. Nechala jsem krev téct z prokřehlé kůže a cítila úlevu. Chtěla jsem se říznout znovu, jen ze zvědavosti, jestli se zase dostaví ten pocit úlevy, ale cosi mi v tom zabránilo. Netušila jsem, proč mi moře ten dárek dalo, ale věděla jsem, že ne proto, abych si ublížila. Všude po táboře se válela spousta nožů, kdyby na věc došlo. A tak jsem ho položila zpátky na dlaň, dívala se na něj a vní‑ mala jeho barvu, drsný povrch a váhu. Na pláži leželo tolik oblázků – miliony – všechny do hladka vyleštěné neúnavným mořem, jenom tenhle ne. Ten jediný zůstal ostrý.\nKdyž mi Ífis přinesla čisté, suché šaty a já si je oblékla – vlastně to spíš udělala ona, protože já tam stála jako kus dřeva – vsunula jsem si ho pod opasek, aby mě při každém pohybu zatlačil na kůži. Nebylo to příjemné, ale uklidňo‑ val mě, připomínal mi moře a pláž – a tu holku, kterou jsem kdysi bývala a už nikdy nebudu.\nZe všeho nejvíc mi utkvěla v hlavě – kromě strašné, stravu‑\njící, čiré hrůzy prvních dní – ona podivná směsice přepychu\na špíny. Achilleus jedl ze zlatých talířů, po večerech odpočí‑\nval s nohama na podnožce vykládané slonovinou a spal pod\npřikrývkami vyšívanými zlatou a stříbrnou nití. Každé ráno\nsi učesal a zapletl vlasy – žádná dívka se ve svůj svatební\nden neoblékala pečlivěji než Achilleus do bitvy – a výsledek\nsi ověřil v bronzovém zrcadle, které jistě stálo celé jmění.\nPokud já vím, mohlo stát celé jmění. Nicméně když musel\npo večeři na velkou potřebu, popadl z haldy v rohu síně kou‑\nsek režného hadru a vydal se k latríně, která páchla na sto\nhonů a byla obalená vrstvou černých bzučících much. Navíc\nmusel cestou tam a zpátky projít kolem obrovské skládky\nodpadků, které se měly pravidelně pálit, ale nepálily, a staly\nse tak výkrmnou pro krysy.\nKrysy, další věc, na kterou nezapomenu. Všude krysy. Šli\njste třeba po cestě mezi dvěma řadami chatrčí a hromádka\npřed vámi zničehonic ožila a rozběhla se – ano, tak zlé to\nbylo! Původně je měli chytat vychrtlí, polodivocí psi, kteří se\npotulovali po táboře, ale jaksi to nikdy nedělali. Myrón, pově‑\nřený údržbou Achilleova ležení, s oblibou pořádal pro mladé\nbojovníky závody v lovení krys. Odměnou bylo silné víno pro\nvítěze. Mohli jste potkat mladíky, kteří si vykračovali s řadou mrtvolek napíchnutých na kopí – jako krysí kebaby. Ale ať jich zabili, kolik chtěli, pokaždé jako by jich ještě přibylo.\nSnažím se, možná trochu emotivně, sdělit svoje první dojmy z tábora, a přitom jsem téměř nic z toho nevnímala. Vlastně to bylo docela obyčejné místo: moře, pláž, písečné duny, sem tam křoviska, a potom už jenom bitevní pláň táh‑ noucí se až k hradbám Tróje. Víc jsem toho vidět nemohla – my, zajatkyně, jsme byly pochopitelně zavřené v táboře. Na tomhle proužku země se tísnilo padesát tisíc vojáků i se svými služebníky – otroky. Malé chatrče, úzké cestičky mezi nimi, všechno natěsnané, a přece zároveň nekonečné, pro‑ tože tábor byl celý náš svět.\nA podivně si s námi zahrával i čas: prodlužoval se, zkra‑ coval a zavrtával do sebe v podobě vzpomínek živějších než každodenní skutečnost. Konkrétní okamžiky – jako třeba chvíle, kdy jsem zírala na oblázek – se zdánlivě prodloužily na léta, a další dny uplynuly jako v mlžném závoji otupení a smutku. Neřeknu vám jedinou věc, která se v některém z těch dnů přihodila.\nNicméně postupně se všechno zaběhlo do svých kolejí. Mou jedinou praktickou povinností bylo obsluhovat Achillea a jeho velitele při večeři, takže jsem byla každý večer všem na očích, a nezahalená, což mě zpočátku děsilo, protože jsem byla zvyklá na nerušený život stranou mužských pohledů. Nejdřív jsem nechápala, proč mě tam chce, ale pak mi došlo, že jsem jeho čestný dar, jeho odměna za to, že pobil šedesát mužů za jediný den, takže mě pochopitelně chce ukazovat hostům. Nikdo nezíská trofej, aby si ji zastrčil někam dozadu do kredence. Chcete ji mít tam, kde je vidět, aby vám ostatní záviděli.\nNalévání nápojů při večeři jsem nenáviděla, i když Achil‑ leovi bylo samozřejmě jedno, jestli se mi to líbí nebo ne, a brzy to – kupodivu – přestalo vadit i mně. Svobodný


Podpora 20. mezinárodní matematické soutěže vysokoškoláků o cenu Vojtěcha Jarníka na Ostravské univerzitě v Ostravě\nId projektu 0764/2010/ŠK\nAnotace Mezinárodní matematická soutěž vysokoškoláků o cenu Vojtěcha Jarníka je nejstarší matematickou soutěží v Evropské Unii. Je to prestižní soutěž, která vznikla před 20 roky a je každým rokem organizována na Ostravské univerzitě. V loňském roce se jí zúčastnilo okolo 200 nejlepších studentů matematiky ze 40 univerzit 15 států v Evropě. Mezi nimi bylo 12 držitelů zlatých medailí z Mezinárodní matematické olympiády. Přijeli i studenti a učitelé z Kolumbie a Saudské Arábie. Historii, organizační řád, stanovy a další informace soutěže lze nalézt na internetových stránkách http://vjimc.osu.cz/


Smutný konec měl závěr lyžařské sezóny pro mladou snowboardistku v Krkonoších. V neděli odpoledne se těžce zranila.\nSrdcervoucí fotografie zveřejnili Louise a John Donneovi, kteří ztratili syna. Jejich osmiměsíčního Harryho zabila meningitida typu B. Rodiče si zpočátku mysleli, že jde o pouhé nachlazení, bohužel tomu tak nebylo…\nModelka Renata Langmannová byla jednou z hvězd přehlídky úspěšné návrhářky Natali Ruden. V kolekci, která hýřila barvami, se objevily i ultra krátké minišaty, které se modelce staly osudnými, a tak ukázala víc, než původně zamýšlela. Přesto si modely oblíbené návrhářky pochvalovala.\n13.06.2009 01:45 |\nOsobnosti: Helena Růžičková (112 článků) , Oleg Reif (10 článků)


Bílí Tygøi Liberec » Rozlosováno! Proti komu akademické týmy rozehrají své soutìže?\n17.06.2021 • Ondøej Belák\nLiberec - Nejvyšší hokejové soutìže kategorií U20 i U17 už znají svá rozlosování. V obou extraligách, které se letos odehrají v pozmìnìném formátu, nebudou chybìt tradiènì ambiciózní Bílí Tygøi.\nJuniorská extraliga se bude hrát formou dvojzápasù. Týmy nastoupí v pátek a v sobotu, pøièemž los je uzpùsoben tomu, aby v rámci jednotlivých dvojzápasù bylo co nejménì cestování. Pøi venkovních dvojutkáních se tedy Tygøi budou vždy utkávat se soupeøi ležícími nedaleko od sebe.\nPrávì na takový trip vyrazí naše nejstarší mládežnická kategorie už první hrací víkend. V pátek 10. záøí se pøedstaví na ledì Olomouce, o den pozdìji zmìøí síly s juniory Vítkovic.\nZajímavé je, že kategorii U20 letos èeká nejdelší sezóna vùbec! Na mistra si budeme moct poèkat teoreticky až do 28. dubna 2022, výraznì se totiž prodlouží play-off. Ètvrtfinále se odehraje na tøi, semifinále a finále dokonce na ètyøi vítìzná støetnutí.\nKaždý tým ovšem bude muset kontrolovat i zadní vrátka, letošní systém bude neúprosný. Celky od 13. pøíèky níže totiž budou bojovat o udržení v nejvyšší soutìži, pìt jich sestoupí pøímo a jeden se porve o uhájení extraligové pøíslušnosti v baráži!\nRozlosování celé základní èásti si mùžete prohlédnout zde.\nExtraliga dorostu zùstává beze zmìn, co se týèe rozdìlení mužstev do skupin. Základní èást zùstane rozvìtvena do kategorií Západ, Støed a Východ ‒ Liberec se pøedstaví v první jmenované. Hrát by se mìlo ve ètvrtek a v sobotu.\nI sedmnáctka otevøe sezónu dvojzápasem na kluzištích soupeøù. Na úvod zmìøí 9. záøí síly s PZ Kladno, naèež pøijde hned na øadu první derby s rivalem z Mladé Boleslavi.\nBílí Tygøi stále obhajují dorostenecký titul z roku 2019 (v letech 2020 ani 2021 se soutìže nedohrály), vyvrcholení dorostenecké ligy každopádnì doèká obrovské zmìny. Dosavadní mistrovství ÈR nahradí klasický formát play-off až do konce. Osmifinále se odehraje na dvì, ètvrtfinále a semifinále na tøi, finále pak na ètyøi vítìzná utkání.\nTaké extraliga dorostu nabídne nelítostný souboj o udržení. Pøímou cestou sestoupí rovnou šest družstev, další dvì navíc èeká baráž s dvìma nejlepšími celky nižší Ligy dorostu.\nTady se mùžete podívat na liberecký los základní èásti.\nJuniorská i dorostenecká extraliga zároveò pøicházejí se spoleènou novinkou. Poražení semifinalisté v minisérii zabojují o bronzové medaile formou dvojzápasu "fotbalovým" formátem (jednou doma a jednou venku), pøièemž o vítìzi rozhodne celkové skóre.


Grygov - Kultura.cz\nÚvod Místa Společnost Města a obce Grygov\nŠrámkova, 783 73, Grygov, Tel.: +420 585 393 262, podatelna@grygov.cz\nGrygov/Společnost - Grygov\nVáclav III. daroval městu Olomouc v roce 1306 pozemky a uložil měšťanům zřídit zde novou vesnici. Nárok na nové území si kromě Olomouce činil i Unka z Majetína. Pře mezi ním a olomouckými měšťany byla ukončena v roce 1352, město odškodnilo Unku padesáti hřivnami grošů. Spor dal vzniknout i názvu vesnice (Kriegaw neboli spor o nivu).\nhasiciKe konci 19. století sužovala obec řada požárů, a proto byl v roce 1900 zřízen hasičský spolek. Požární zbrojnice byla postavena v roce 1923.\nMilan Grégr – český a československý politik\nJan Šrámek – římskokatolický kněz a politik\nkaple sv. Jana Nepomuckého z roku 1852\nSocha sv. Václava a sv. Kateřiny (Alexandrijské)\nVýpravní budova č.p. 122 železniční stanice Grygov\nObytný dům č.p. 124 v obvodu železniční stanice Grygov\nKamenný kříž (za objektem ISK f. Genoservis a.s.)\nPomník osvobození – T.G.M. a obětem 1. světové války\nPomník Msgre. Jana Šrámka


Penzion Beskyd | Ubytování Rožnovsko\nDolní Bečva ev.č. 190\nGPS: 49°27'38.880"N, 18°11'57.840"E\nPenzion je umístěn v malebné krajině ve vesnici Dolní Bečva. Nabízíme ubytování ve dvou-čtyřlůžkových pokojích. V každém pokoji je umístěno WC, sprcha je společná maximálně pro 2 pokoje. Každý pokoj dále nabízí chladničku a varnou konvici. Dvoulůžkové pokoje mají vlastní WC, sprchu, chladničku, varnou konvici a terasa. Apartmán Vám nabízí obytnou místnost s dvojlůžkem – možnost přistýlky, balkonem a vlastním sociálním zařízením. Dále je vybaven kuchyňskou linkou s vybavením (mikrovlnná trouba, lednice, varná konvice, nádobí). K dispozici je Vám velká společenská místnost s krbem nebo venkovní posezení s ohništěm.\nRádi Vám zapůjčíme běžky, hůlky, běžecké boty. Pro děti zde máme sáňky, boby, hry a houpačky. Parkování je zajištěno v oploceném areálu. Domácí zvířata nejsou povolena.\nVe vzdálenosti 200m je obchod se smíšeným zbožím. Další obchod je vzdálen cca 500m od objektu. V té vzdálenosti také najdete cukrárnu, fontánku, tenisové kurty, kostel, obecní úřad a autobusové zastávky. Sportovní areál, na kterém se nachází fotbalové hřiště, minigolf, bufet a dětské průlezky, je vzdálen cca 1km. V okolí najdete koupaliště (Hutisko-Solanec, Rožnov pod Radhoštěm), Gibon park – najdete zde spoustu atrakcí nejen pro děti (Rožnov p. R.), přehradu na Horní Bečvě. Návštěvníci Beskyd by zajisté neměli vynechat prohlídku Valašského muzea v přírodě (Rožnov p. R.), Pustevny (známé především svými stavbami postavenými v lidovém stylu architektem Dušanem Jurkovičem) a také horu Radhošť (1129m), která Vás nejen překvapí kaplí a sochou sv. Cyrila a Metoděje, ale také Vás ohromí překrásným pohledem do údolí Beskyd.


BMW Devítka tour – 4.turnaj – milis-park.eu\nBMW Devítka tour – 4.turnaj\nFoto pořízeno hernou Bowling Brno.\n1 Ondřej Surán 1422 237 100\n2 Milada Skokanová +48 1361 219 95\n3 Marek Škrabal 1345 224 90\n4 Miroslav Dufek 1332 222 85\n5 Vlastimil Chládek 1329 221,5 80\n6 Tomáš Valder 1287 215 77\n7 Jiřina Zapletalová +48 1280 205 74\n8 Martin Haxa 1271 211,83 71\n9 Milan Krčma 1270 211,6 68\n10 David Sobotka 1250 208 65\nV neděli 4.11.2018 se uskutečnil poslední turnaj v sérii BMW Devítka tour. Účast na tomto turnaji byla v počtu 32 hráčů a hráček.\nNejlépe se dařilo opět Ondrovi Suránovi, který si došel pro klíče od BMW. S výkonem 1422 vyhrál dnešní turnaj před nejlepší ženou turnaje, Miladou Skokanovou. Ta skončila celkově druhá s výkonem 1361 bodů. Jako třetí skončil nejlepší rovinář turnaje Marek Škrabal se 1345 body.\nOsobně se mi podařilo zahrát nejlepší výkon v sérii, tedy 1270, ale ani v jednom turnaji nepadl vytoužený průměr 220 bodů na hru. Každopádně děkuji Bowlingu Brno za skvělou sérii a po Novém roce začíná Devítka tour.


Laminátor Fellowes NEPTUNE3 A3 | Laminovačky.cz\nKód zboží: FELLANEPTUNE3\n20.07.2022 30 ks\nCena bez DPH 4 225,00 Kč\nLaminovací rychlost 65 cm/min\nMaximální tloušťka laminovací fólie 175 mic\nProduktové číslo 5721501\nLAMINUJE DO 1 MIN PO ZAPNUTÍ. Vyspělý kancelářský laminátor s vysokou úrovní laminace do formátu A3. Vybaven jedinečnými a patentovanými prvky, které z laminace dělají radost. Intuitivní ovládání pomocí LED dotykového ovládacího panelu JIŽ ŽÁDNÉ UŽIVATELSKÉ NASTAVOVÁNÍ PARAMETRŮ.\nProvozní HODNOTY stroje jsou NASTAVENY AUTOMATICKY po vložení laminovaného dokumentu do stroje. Světelná a zvuková indikace připravenosti. Optimální vyhlazení laminovací fólie je dosaženo souběhem 4 laminovacích válců. Možnost přepnutí do režimu pro laminaci za studena. Vybaven zpětným chodem.


Golfové hřiště Karlovy Vary - Karlovy Vary\nHra je zde pestrá a zajímavá, jak jen může být. Každá jamka je jiná. Najdeme tu těžký i lehký třípar (190 metrů jamky č. 4 a 128 metrů jamky č. 10; z červených 158 a 107), typický čtyparový dogleg (č. 12), krátký a přitom nesnadný pětipar 410 metrů s lesem (č. 9, z červených 359), komplikovaný pětipar hraný dolů a prudce nahoru (č. 11) i těžký čtyřpar 360 metrů (z červených 339) do kopce (č. 16). Okolní les a někdy i rozložité koruny jednotlivých stromů tu činí hru obtížnou, nicméně zeleň nebrání dobrým ranám, ferveje jsou dostatečně široké. Vedle stromů představuje velké nebezpečí i množství bankrů, které jsou dobře designovány a umístěny na přesných místech. Vodních překážek tu není mnoho, ovšem například na tříparu č. 4 je zdejší rybníček umístěn hodně nebezpečně, míč má tendenci do vody sjíždět. Grýny jsou relativně velké, jejich modelace odpovídá celkovému charakteru hřiště: to je sice nelehké, ale zároveň ve svém uspořádání logické a hráčsky dobře uchopitelné.\nZákladní strategií je hrát každou jamku jinak, promyslet si podle míry nebezpečí jednotlivé rány. Někde je možné se do rány opřít a hrát na délku, jinde je potřeba hrát na jistotu a vyhnout se tak problémům. To platí především pro hráče s menší úderovou jistotou, protože za každou chybu jsou potrestáni - musí hrát obvykle z lesa. Z psychologického hlediska je ovšem hřiště velmi příjemné, právě pro svou vyspělost.\nGreen Fee 18 jamek 2000 Kč\nGreen Fee 9 jamek 1200 Kč\nKarlovy Vary Jamky\nmuži 72 71.3 139 5743m\nženy 72 72.9 133 5034m


Černá díra | Necyklopedie | FANDOM powered by Wikia\nVesmír, Hospody, Barvy\nOpusťte loď, blíží se černá díra. Toto není cvičný poplach\nArnold Rimmer: „Ale jak můžeme být najednou obklíčeni pěti černými dírami?“\nHilly: „Tak už to ve vesmíru chodí. Jsme v něm tři miliony let, ani o jednu nezakopneme a pak se jich najednou objeví pět. S tím nic nenaděláš!“\n„Černá díra vznikla tam, kde Bůh dělil nulou“\n- Albert Zweistein\nČerná díra je vesmírný objekt s nesmírně velikou hmotností, ale malou velikostí. Vztah těchto dvou veličin je nepřímo úměrný hustotě, její gravitace je oproti tomu přímo úměrná, ale pouze ku hmotnosti.\nVznik černých děr Editovat\nO vzniku černých děr pojednávají dvě teorie:\nVznik je nastíněn v příběhu "O milionáři, který ukradl Slunce", který však nekončí černou dírou, ale happy-endem. Ve skutečnosti si zřejmě chtěl onen boháč zařídit solarium se Sluncem. Aby mohl mít otevřeno nonstop, tedy i v noci, kdy Slunce nesvítí, pořídil si ještě jedno noční svítidlo. Při přechodu na letní čas ale druhé Slunce vyšlo dřív, než první zapadlo, a vzájemným působením gravitace se přitáhly. Následkem byl vznik takzvané paradoxní inverze Solarisu (vzájemné vyrušení vlnových délek - vědecký tým Necyklopedie to nazývá interference) a obě hvězdy začaly místo světla vyzařovat tmu.\nJestliže tečka na konci této věty je černá díra, měli byste se připravit na dlouhou cestu•\nČerné díry jsou menší než ženský mozek, ale obsahují téměř stejné množství svinstva.\nČerná díra v Poličce Editovat\nNáměstí v Poličce. O 180 let později proběhne ve sklepě domu se zelenou střechou kurz pití vodky.\nČerná díra je také podzemní podnik v Poličce. Nachází se v horní části Palackého náměstí ve sklepě druhého domu od nároží s Riegrovou ulicí. Dlouhé roky se tam vůbec nic nedělo, jen na konci 20. století tam vznikla putyka středověkého stylu. Ani v ní se nic nedělo dokud v ni na počátku 21. století neproběhl kurz pití vodky. Očitý účastník jej výzkumnému týmu Necyklopedie popsal takto:\nCelý den jsem tlumočil, od samého rána na letišti v Praze, pak v autě cestou na venkov, pak v kanceláři, pak v jedné restauraci, pak v bance (to bylo něco!), a na stavbě, a v terénu a tam a onde, až jsme skončili pozdě večer v hotelové restauraci. Bylo devět ráno když jsme začali a bylo devět, jenže večer, když mi konečně padla. Dva Češi a dva cizinci, a já v tom lítal, jak hadr na holi. Oni se nekrotili, mluvili tehdy, když prostě potřebovali něco říct, a že na to mají jen jednu zprostředkovávací hubu – totiž tu mou jim vůbec nevadilo.\nAle padla a my jdeme k penzionu přes náměstí, na sobě saka a šlajfky. Už jsem jim řekl dobrou a začal stáčet svoje kroky směrem k Černý díře - podniku, před kterým mě čeští klienti důrazně varovali, že to je místní sídlo chuligánů a feťáků. Jo, jo, vykřičený hospody, to bylo vždycky moje. Chtěl jsem si tam dát panáka, abych si vyčistil z toho maratónu hlavu. Najednou je ten menší a mladší z obou cizinců vedle mě, říkejme mu třeba John, a ptá se:\n"Bobe, ty jdeš tam do tý hospody, co jsi byl posledně?"\nPovídám, že jo, že po dvanácti hodinách tlumočení potřebuju něco fakt ostrýho.\n„A, Bobe, není to ta hospoda, před kterou nás Zbyněk tak varoval?“\n„Jo, Johne, je, to je ona, ta nejhorší v tomhle městečku, a je dvě patra pod zemí, hrozný místo.“\nNeodradilo ho to. Prý jestli může se mnou. Otevřeně odmítnout jsem ho nemohl. Načež druhý se ptá, říkejme mu James, kam prý jdeme. Když jsem mu přeložil název podniku, prohlásil, že tam nesmí chybět. Bože, pomyslel jsem si, já se jich nezbavím ani po šichtě. Ale co, třeba s nima bude legrace, při obchodních jednáních moc upjatý nebyli.\nA tak do podzemního pajzlíku, který vypadal jako čarodějnická kuchyně, přišli tři pozdní hosté v oblecích, bělostných košilích a kravatách, a mluvili "cizou" řečí.\nChuligáni jen na chvilku zvedli zraky, oskenovali tři nekompatibliní hosty, a pak se dál věnovali hádkám o tom, jestli poslední zábava ve Lhotě byla lepší než předposlední zábava v Olšině.\n"Co ty vlastně piješ, když netlumočíš a neolizuješ tu svou Coca-Colu, Bobe?"\nNezatajil jsem jim svou lásku k pravé ruské stoličné vodce. Pravda u angličtináře se asi předpokládá náchylnost k Marlboru a Danielsovic Jackovi, ale já se držím českách Startek a ruské ohnivé vody. A už se to neslo.\n"Jenže, pánové," povídám, "tohle se musí umět pít. To neni jen tak. Tady neni Amerika, a vy nemůžete srkat ruskou vodku se sodou a brčkem jako whisku on the rock."\nNechali se náležitě poučit. Než ucouraný barman donesl košíček s chlebem a solničku, nacvičili jsme cizojazyčnou frázi a pak měla Černá díra divadlo. Tři ulízaní kraváťáci povstali jako jeden muž, vytrčili pravé lokty vodorovně do strany a s vážnými tvářemi zařvali:\n"Za náááševo kamandíííra geroja afganskoj vajnýýý, maršála Malinóóóvskovo!"\nA prdli do sebe obrovský panáky. Jeden vydržel a čuchal po rusku ke chlebu, dva zvývající se sesuli na lavici v záchvatu dusivého kašle. Nestačil jsem se jim ani pořádně zasmát a vedle mě stál barman. V ruce držel plastový tácek a na něm další tři panáky. Položil to na stůl, podíval se na mě a povídá:\n"Dost dobrý, vole, tohle chci vidět ještě jednou."\nČerná díra ve svatyni Ka'ba v Mekce, nejsvětější místo Islámu\nČumni do díry Editovat\nHolografický princip černé díry\nČerná díra v Praze\nCitováno z „http://necyklopedie.wikia.com/wiki/%C4%8Cern%C3%A1_d%C3%ADra?oldid=180304“


Allplan 2021-1 nabízí následující výhody:\nEnormní úspora času díky automatizovanému vytváření prostupů\nS verzí Allplan 2021-1 mohou architekti nyní dokončit plánování prostupů za zlomek předchozího času. S novými funkcemi je možné automaticky převzít prostupy z TZB modelu a vytvořit prostupy a drážky ve stěnách, stropech a podlahových deskách. Návrhy prostupů a drážek se importují do Allplanu jako 3D těla prostřednictvím IFC souboru. Zde je lze filtrovat a kontrolovat a poté stisknutím tlačítka jednotlivě nebo hromadně převést na prostupy a drážky ve stěnách, deskách nebo základech.\nAutomatizované vyztužování v co nejkratším čase\nDíky novým parametrickým vyztužovacím objektům a sloučení mnoha pracovních kroků urychluje Allplan 2021-1 výrazně návrh výztuže stěn, nosníků a sloupů. Uživatelé mohou určit pravidla vyztužení s ohledem na minimální a maximální rozteč, minimální průměr nebo stupeň vyztužení a definovat krytí, napojení výztuže a různé oblasti. Nakonec lze pohodlně generovat a umísťovat pohledy a řezy. Kromě toho je usnadněn návrh smykové výztuže. Práce s těmito parametrickými výztužnými objekty šetří čas při návrhu podobných prvků. Automatické porovnání návrhu s uloženými pravidly výztuže také pomáhá detekovat chyby již v rané fázi.\nVylepšená interakce mezi Allplanem a Allplan Bridge\nV Allplan Bridge můžete nyní umístit inteligentní objekty (např. uliční osvětlení, elastomerová ložiska, vrtané piloty, ...) na definované pozice se správným zarovnáním a předdefinovanými parametry. Při přenosu modelu mostu do Allplanu se parametrické objekty (tzv. PythonParts) s předdefinovanými vlastnostmi automaticky umístí na odpovídající pozice. Kromě přímé definice parametrů je lze také automaticky umístit podle definované geometrie. To výrazně zrychluje generování podrobného modelu mostu, včetně výztuže, pokud je to nutné. Kromě toho lze provést změny velmi snadno díky parametrické povaze těchto objektů.\nČetná vylepšení pro manipulaci s BIM modelem\nAllplan Bimplus nabízí širokou škálu nových a vylepšených funkcí, zejména pro práci s BIM modelem. Pomocí BIM Exploreru můžete nyní rychleji nahrát své 3D modely a zobrazit je ještě realističtěji. S novou sadou nástrojů pro měření zvýšíte kontrolu a kvalitu návrhu svého modelu budovy. Pro větší přehlednost byla správa dokumentů v Allplan Bimplus vylepšena pomocí skupinových filtrů a možnosti vícenásobného výběru. A konečně můžete prostřednictvím prohlížeče "guest-viewer" pozvat další uživatele do projektu s právy pouze pro zobrazení/čtení, aby se usnadnili koordinační procesy a mohli se udělat důležitá rozhodnutí.\nAllplan 2021-1 je k dispozici ke stažení prostřednictvím funkce automatické aktualizace v aplikaci Allplan nebo na webu Allplan Connect.\nVíce informací najdete na odkazu Allplan 2021-1.


Pivovar se do centra Zlína nevrátí. Radní odmítli prodat bývalý soud - iDNES.cz\nPivovar se do centra Zlína nevrátí. Radní odmítli prodat bývalý soud\n20. listopadu 2015 12:22, aktualizováno 12:22\nBudovu bývalého soudu v centru Zlína město neprodá. Radní chtějí nejdříve vyřešit vlastnictví okolních pozemků a nízká se jim zdá i nabídnutá cena. Možné je, že si ji radnice nakonec nechá.\nPlán byl jednoduchý. Vrátit do chátrající budovy v centru Zlína pivovar, který tam býval naposledy před sto lety. Před rokem se záměrem nikdo z vedení města neměl problém. Teď je však názor opačný a jednání o koupi budovy bývalého soudu skončila.\n„Mrzí mě to. Hlavně kvůli tomu místu a budově samotné, protože původních pivovarů je u nás strašně málo. Chtěli jsme ho znovu oživit,“ prohlásil podnikatel Marcel Londovský.\nDůvodem nesouhlasu je podle všeho cena, kterou za jednu z nejstarších budov ve Zlíně nabídl. Sedm milionů korun se radním zdá málo. A to přesto, že s takovou cenou se Londovský přihlásil do výběrového řízení, které magistrát loni vyhlásil. Podnikatel, jenž v Prostějově vlastní dva minipivovary, byl nakonec jediným zájemcem a s bývalým vedením města už se před rokem na odkoupení dohodl.\nPo volbách ale radní v novém složení začali cenu zpochybňovat. Na začátku tohoto týdne se shodli na tom, že s prodejem nesouhlasí. „Za daných podmínek by to bylo pro město nevýhodné,“ vysvětlil náměstek primátora Patrik Kamas, který má investice na starosti.\nPodle něj mají vyšší než sedmimilionovou hodnotu už jen samotné pozemky bez budovy. Celý prostor tak zůstane v majetku města dál.\nObklopují ji problémové pozemky\nJestli bude radnice hledat nového kupce, ale není jisté. Kamas upozornil, že není vyloučeno, že budovu nakonec radnice nechá opravit a bude ji využívat pro své potřeby. „Musíme být trpěliví, protože jde o cennou lokalitu v centru města s jednou z nejstarších budov a nebylo by dobré nic uspěchat,“ naznačil Kamas.\nBudovu totiž ze tří stran obklopují pozemky s komplikovanými vlastnickými vztahy, které jsou navíc zatížené soudními spory. Vlastní je firma Eko-Unibau. „Právní situace se spíše komplikuje,“ upozornil náměstek.\nLondovský přitom relativně nízkou cenu nabízel i z těchto důvodů. Chtěl se o majetkové záležitosti s pozemky postarat sám, aniž by se o to muselo starat město. Také měl s bývalým vedením dohodu, že budovu na sebe nechá převést až pět let poté, co ji opraví a udělá kolaudaci.\n„Což vyvrací podezření, že bychom levně nakoupili a za pár měsíců draze prodali. Nic takového jsme pochopitelně v plánu neměli,“ připomněl podnikatel.\nPlány podnikatele chválili i památkáři\nProstory, které pocházejí ze 16. století, chtěl také zrekonstruovat. Počítal s částkou 22 milionů korun. V rozlehlé budově měla být varnu piva, pivnice, stylová restaurace i pokoje pro ubytování hostů. Počítal s tím, že zachová například původní klenby ve sklepě.\nTo by přivítali i památkáři, kteří uvnitř dělali několik měsíců stavebně-historický průzkum. Zjistili, že budova ukrývá řadu prvků a detailů, jež se jinde už nedochovaly.\n„Je to mimořádně cenný objekt. Hlavně proto, že má barokní přízemí. Jde o klenby z přelomu 17. a 18. století. Navíc je to druhý nejstarší dům v centru města, hned po zámku,“ zdůraznil už dříve Radim Vrla z Národního památkového ústavu.\nPivovar na tomto místě fungoval od 16. do 20. století. Později byla budova přestavěna pro potřeby soudu a na projektu se mimo jiné podílel i Baťův architekt František Lýdie Gahura.\nMěsto ji získalo v roce 2011. Od té doby investovalo 300 tisíc korun, aby zamezilo zatékání. Za dalších 100 tisíc chce radnice opravit střechu, pokud budovu brzy neprodá.\nTémata: budova, Zlín, pivovar, Prostějov, Národní památkový ústav, vlastnictví, Zlínský kraj, Pivo, radnice, soud, Investice, Podnikatel


Octavia II RS by Milotec | Autodoplňky.cz - TUNING RACING SHOP\nOctavia II RS by Milotec (18.10.2011)\nTUNING – Když se řekne Milotec, tuningová obec se zpravidla rozdělí na dva tábory. Pro jeden je výrobce doplňků pro škodovky tvůrce stromečkových záležitostí, pro jeden je regulérním soupeřem jiných tunerů. Bez ohledu na škatulkování se poslední práce Milotecu na Škodě Octavii II RS docela povedla. Sportovní Octavii si koupí ti, kteří chtějí Golf GTi za méně peněz a většinou jsou navíc praktičtí, doplňky od Milotecu mohou jejich Octavii RS naprosto změnit.\nOctavia RS druhé generace má pod kapotou dvoulitrový TFSI benzínový agregát o výkonu 200 koní. Pak existuje druhá varianta, kde najdeme dvoulitrový turbodiesel o výkonu 170 koní. Ačkoliv tuningový specialista vyvinul speciální balíček pro RS, pro většinu majitelů dvojkové Octavie nebude problém některé doplňky využít i na svém voze.\nNový stylingový balíček zahrnuje novou masku chladiče, mračítka předních světel (ta mimochodem Octavii povyšují blíže k Superbu), přepracovaný přední spoiler s lízátkém, karbonovou folii na střeše a zadní spoiler s difuzorem.\nNový bodykit podtrhují devatenácti palcová kola, která obouvají pneumatiky Hankook S1 Evo o velikosti 225/35. Nový podvozek je od H&R a snižuje světlou výšku vozu o třicet milimetrů.\nAčkoliv nemáme fotografie interiéru, Milotec připravil nové pedály, hliníkové doplňky na přístrojovou desku a výplně dveří.\nObě verze Octavie RS mohou být vybaveny sportovním výfukem z dílny Milotecu. Ten zvyšuje výkon vozu o nějakých 5 procent. Kromě tohoto navýšení Milotec v současné době pracuje na přeprogramování ECU pro dvoulitrový turbodiesel. Výkon následně bude činit 200 koní.\nTuningové díly Milotec naleznete v našem shopu ZDE.


Fed provedl akci „Kulový blesk“... Reakce byla okamžitá, ale někteří investoři využili růstu k prodejům - Patria.cz\nPoslední čtvrtina obchodování na pražské burze byla ve vysokém tempu, když její závěr ovlivňoval úvodní nárůst na Wall Street, který například u indexu Dow Jones znamenal posun o 300 bodů do plusu. Největší nárůst zaznamenaly akcie Unipetrolu (274 CZK, 5,38%), který se dostal až na hodnotu 275 Kč. Největším tahounem byly však akcie ČEZu, který se díky „energetické“ vstupu Fedu dostal z hodnot pod 1000 Kč až k hodnotě 1040 Kč, kde již byla patrná nabídka akcií koupených okolo 1000 Kč.\nTaké strmý růst Erste vystřídalo vybírání zisků a akcie bankovního titulu uzavřely na 1423 Kč a ve Vídni dokonce klesly o 2% pod 50 EUR. Po úvodním poklesu o 4% předvedla otočku o 180 stupňů Komerční banka (3 801 CZK, 0,93%) a uzavřela o 1% silnější od včerejšího závěru. Nad 2800 Kč uzavíraly akcie Orca (2 814 CZK, 4,42%), které v růstu překonaly ČEZ (1 038 CZK, 4,26%). Také akcie Zentivy (1 183 CZK, 2,07%) přidaly přes 2% a následovaly tak celý domácí trh, který získal v průběhu dnešní divoké seance 2,1% zpět ze včerejší 5,5% ztráty.\nze dne 17.08.2007\nCETV 1669.00 2.96\nČEZ 1038.00 4.26\nECM 1589.00 2.78\nERSTE BANK 1425.00 0.92\nKOMERČNÍ BANKA 3801.00 0.93\nORCO 2814.00 4.42\nPEGAS NONWOVENS 704.00 -0.44\nPHILIP MORRIS ČR 8991.00 0.28\nTELEFÓNICA O2 C.R. 572.10 0.35\nUNIPETROL 274.30 5.38\nZENTIVA 1183.00 2.07\nPEGAS NONWOVENS -0.44\nDochází k tomu, že banky sice peníze mají, ale nechtějí půjčit a efektivní sazba FEDu tak šplhá do závratných výšek a úvěry se tak stávají nedostupnými, což v důsledku situaci zhoršuje a vede k dlším úpadkům. Může dojiít až ke zhroucení trhu. Proto berouce toto do úvahy se FED rozhodl zpřístupnit ..... http://situace.blogspot.com/2007/08/situace-1.html\nRe: Politika FEDu v krizové situaci\nupadkum koho? jestli je tohle uvod, pak hrozne obecny a nicrikajici...\nRozbřesk: Tlak na forint a liru si vynutil zvýšení oficiálních úrokových sazeb v Maďarsku a Turecku (785x)\nCodogno: Dluhová udržitelnost po pandemii (576x)\nBloomberg: Skončila velká rally na zlatě? (528x)\nWall Street nadále ve stresu (463x)\nSociete Generale má nejhorší dopady koronaviru za sebou a zotavuje se (456x)\nČeská zbrojovka stanovila cenové rozpětí k IPO. Tady jsou podrobnosti (5569x)\nAvast: Už není za hubičku (nové doporučení a cílová cena Patrie) (3001x)


Tajemství Kaprálova mlýna | GLOSSARIUM\n23/10/21 • Tomáš Hojgr • rubrika Aktuálně,Wigym\nKaprálův mlýn Zdroj. kapraluvmlyn.cz\nJako každá správná školní akce, i tato započala na svinovském nádraží. V brzkých ranních hodinách se vybraní studenti Wichterlova gymnázia shromažďovali v hale. Nečekala je ovšem škola, nýbrž ekologická exkurze až do předalekého Brna (respektive Ochozu u Brna).\nBohužel, jak tomu již bývá, cestování vlakem v české krajině s sebou přináší různá úskalí a nás velmi nešťastně zasáhla výluka. V Hulíně tedy přestupujeme na náhradní autobusovou dopravu. Právě zde nastává první kámen úrazu – autobusy jsou (koho by to taky napadlo) menší než vlak a naše skupinka best of the best se není schopna v plném počtu vecpat do jediného autobusu. Paní profesorky Lubojacká a Štěpánová se tedy obětovaly a spolu s několika dalšími studenty nasedají do jiného autobusu. Naše cesty se rozdělují. Co se dělo na palubě onoho vedlejšího autobusu, víme pouze z doslechu – zájemci se musí doptat sami.\nKaždopádně naše početnější skupinka vedená paní profesorkou Kňurovou úspěšně doráží na brněnské hlavní nádraží. Zde máme možnost na vlastní kůži možnost zažít davovou psychózu. Z nějakého nepochopitelného důvodu jsme si totiž kolektivně zaměnili dva geografické pojmy – “Židenice” za “Židlochovice”. Zmateni těmito paronymy vyrážíme – směr Židlochovice!!! V poslední chvíli nás ovšem pohotová a zkušená profesorka Kňurová zastavuje a úspěšně naviguje na správné nástupiště. Zbytek cesty již nepředstavuje žádné úskalí. Alespoň tak soudím vzhledem ke skutečnosti, že do Ochozu dorážíme v plném počtu.\nZdroj: Archiv T. Hojgr\nV Kaprálově mlýně nás už vítal Michal, místní náčelník ekologů. Představuje nám hrubý plán a vysílá nás na okružní vědeckou cestu. Rozdělujeme se do čtyř skupinek; každá se vydává na vlastní cestu za doprovodu povolaného dospělého. Za chvíli se ocitáme v dravé divočině, což je to poslední, oč by Ostravák na Brněnsku stál. „Kdo se bojí, nesmí do lesa,“ opakujeme si známé přísloví a dodáváme si odvahy. Naše barva je modrá a pro strach máme uděláno.\nPo návratu z okružní cesty jsme byli zcela šokováni večeří. V porovnání s naší školní jídelnou by nejspíše obdržela i Michelinskou hvězdu. Dodnes někteří z nás nebyli plně schopni zpracovat takové chuťové vjemy.\nDalšího dne projíždíme krajinou Moravského krasu a zaměřujeme se na geologická specifika kraje. Věděli byste například, proč se uvnitř Krasu nenachází žádné město? Máte to? Důvodem není chráněná oblast (CHKO), nýbrž nedostatek vody v půdě. Tušíte, jaký je rozdíl mezi netopýrem a vrápencem? Že ne? Zkuste si vyhledat siluety obou živočichů a lehce na to přijdete.\nTeprve až ve středu šlo skutečně do tuhého. Seznamujeme se s metodikou vědecké práce a následně si rozebíráme vědecké projekty. Jedna skupinka se zaměřuje na vodní průtok, druhá zase na bezobratlé živočichy. Obě skupinky ovšem měří chemické vlastnosti vody. Mezi vědeckými týmy se rozvinul spor, protože oběma skupinkám vycházejí rozdílné údaje. Věděli jste například, že v uzavřené sklenici s vodou stoupá obsah kyslíku? To nikdo z nás ani netušil, ale vědecké výsledky měření to jasně dokládají. Z našeho lehkého rozčarování z nejednoznačných výsledků měření nás večer vyvádí zoolog Roman Zajíček. Z jeho vyprávění nám uvízly nejvíce historky z profesního života: třeba jak lovil anakondu na záchodě jednoho brněnského divadla.\nČtvrteční dopoledne na Kaprálově mlýně je zasvěceno ekotechnologiím. Zaměřujeme se na tři okruhy – světlo (světlíky, izolační trojskla, solární panely), rekuperaci vody a tepelná čerpadla.\nPro mě osobně se ovšem stala nejzajímavější a nejzapamatovatelnější technologií právě rekuperace vody. Ta využívá teplou odpadní vodu na ohřívání studené vody při sprchování, tudíž šetří energii, která by jinak musela ohřívat studenou vodu. A já jsem měl tu čest, jakožto ten nejstarší a nejodpovědnější se… osprchovat. Stal se ze mne pokusný subjekt #1. Musím se však pochválit, testovací subjekt #2 měl neprůkazné výsledky. Sprchoval se totiž tak horkou vodou, že k procesu míchání teplé a studené vody nedošlo – nedošlo k faktickému využití rekuperace. A jaký vědecký rezultát z toho plyne? Ne každý se umí sprchovat.\nSkutečným celoživotním zážitkem a vrcholem celé akce se stává (nejen pro mě) jeskyně Netopýrka. Zde se nám nabízí příležitost si zahrát Ostraváky tak, jak je stereotypně vnímají Pražáci nebo Brňáci. Stávají se z nás alespoň na chvilku ostravští havíři. Jen místo do dolů ostravsko-karvinského revíru „fáráme“ do malinkaté jeskyňky s průchozí chodbičkou ve tvaru zdeformovaného kruhu. Pokud jde člověk přímo za nosem, nemůže se ani ztratit. A tak si Ostraváci, kteří se dostávají do svého přirozeného prostředí, užívají svého přirozeného prostředí. Nakonec se vracíme, až na nějaké drobné šrámy, nezranění.\nČtvrteční den zakončujeme snad nejlépe, jak jen to bylo možné. Jako kobylky se vrháme do místního mini-obchůdku masově tam vykupujeme ZON (lokální sycenou limonádu). Za měsíčního svitu společně nasáváme uvolněnou atmosféru a rekapitulujeme všechny ty nevšední zážitky, jež jsme společně prožili. Smějeme se, popíjíme, upíjíme, čas jako by se zastavil. Překrásný moment, na který budu vzpomínat ještě dlouho (a snad nejsem jediný).\nPátek, jakožto poslední den, ubíhá nejrychleji. Balíme jsme se, táhneme kufry proti směru gravitace do kopce, nasedáme do autobusu a dorážíme až na hlavní nádraží. Zde se pan “Rugby” inženýrský vyznamenává a natřikrát opravuje kolečka u svého kufru… nakonec marně. Snad ho to neodradí v další technické kariéře.\nNašim cílem ovšem i nadále zůstává Ostrava. Rychle jsme nastupujeme na vlak a pakujeme se pryč. Každým kilometrem, který vlak překonává, se počasí progresivně zhoršuje. Téměř se až zdá, že naší cílovou destinací není Ostrava, nýbrž Mordor. Z prosluněného Brna jsme se přesouvali dále na sever, až jsme dorazili do zamračené Ostravy. A tak se – jako pachatel ve správné detektivce – i my vracíme na místo činu – na svinovské nádraží.\nTagged as: Kaprálův mlýn;, Wichterlovo gymnázium, wigym


Sana Sesimbra Hotel **** - Portugalsko - golfové zájezdy s CK TeeTravel\nHotel se nachází u písečné pláže v malé rybářské vesničce Sesimbra přibližně 35 km od Lisabonu a v těsné blízkosti přírodního parku Arrábida. Je ideálním místem pro ty, kteří hledají pobyt na slunci spojený s relaxací, výbornou gastronomií, víny, vodními sporty, kulturou a nádhernou okolní scenérií. Hostům je k dispozici vstupní hala s recepcí, restaurace s výhledem na záliv servírující obědy a večeře, bar v nejvyšším patře hotelu s výhledem na moře a vesničku, malé relaxační centrum, vnitřní a venkovní bazén, konferenční centrum a možnost parkování. V okolí hotelu se nachází hned několik golfových hřišť.\nVšech 100 moderně zařízených pokojů je vybaveno koupelnou, klimatizací, telefonem, minibarem, fénem a televizí. Wi-Fi v celém hotelu zdarma.\nPolopenze nebo plná penze je možná za příplatek\n4 noci a 3 greenfee na hřištích Quinta do Peru, Aroeira • od 8 788 Kč\n- 3x greenfee (1x Quinta do Peru, 2x Aroeira GC)\n7 nocí a 5 greenfee na hřištích Quinta do Peru, Aroeira, Ribagolfe • od 16 198 Kč\n- 5x greenfee (2x Quinta do Peru, 2x Aroeira GC, 1x Ribagolfe)\nSoukromé parkování za 10 EUR na den v areálu hotelu


Hadamczik měl proslov. Soupeře to musí bolet, řekl a Vítkovice jsou opět ve hře - Sport.cz\n22. března 2010 07:34 - PRAHA\nJako protřelý stratég a zkušený odborník se před čtvrtým pokračováním čtvrtfinálové série se Spartou projevil vítkovický trenér Alois Hadamczik. Po třetím duelu, který jeho týmu vůbec nevyšel, pronesl před svými svěřenci pohovor na téma „mládí“ a proházel útočné formace. Kýžený efekt se dostavil. Vítkovice Spartu jasně přehrály.\nSérie se tak do Ostravy stěhuje za nerozhodného stavu 2:2. „Musím říct, že to opravdu pomohlo,“ přiznal po zápase Hadamczik „Sparta je nejzkušenější tým, který hraje play-off. Poučili jsme se z toho, že play-off se musí hrát jiným způsobem,“ vyprávěl Alois Hadamczik a své věty směřoval zejména k mladým hráčům, kteří jsou zkušenostmi z vyřazovacích bojů dosud nedotčeni.\n„My máme spoustu hráčů, kteří mají ve vyřazovací části odehráno hrozně málo zápasů. Je jich možná víc než polovina. „Musejí si uvědomit, že play-off je o stupínek výš. Jejich výkony ze základní části nestačí. V tomto duchu jsem před čtvrtým zápasem vedl s týmem hlavní pohovor,“ poodhaloval Hadamczik.\nMladé hráče upozorňoval zejména na to, že soupeře musí zápas, přestože se třeba zrovna nedaří, alespoň bolet. „Já tomu říkám „dávat přednost“. Soupeř odehraje puk a kluci, co nejsou zvyklí na play-off, souboj nedohrají. Soupeře to tedy nebolí a má pak více sil. V play-off to bolet musí. Hráči musejí mít svůj práh bolesti posunutý výš,“ stojí si Hadamczik za svým.\nA okamžitě dává za příklad jednoho ze svých svěřenců, který zažívá vrchol seniorské sezóny poprvé. Což pro něj znamená novou hokejovou zkušenost. „Třeba mladý Sturcz je velice šikovný. Ale dostane puk a chce se nejdřív podívat, kam ho odehraje. V play-off ale k němu hned přijede hráč a kotouč mu sebere. Z toho pak vždy hrozí nebezpečí, protože Sparta má v útoku extrémní sílu a každou chybu dokáže potrestat,“ říká bývalý reprezentační kouč.\n„Hráči musejí přijmout radu, kterou jim trenér dává. Proto třeba dneska nehrál Svačina. Ne že by mu něco bylo... Prostě nesplňoval věci, které splňovat má. Je to určitě kvalitní hráč, ale jenom dobře bruslit nestačí,“ ukázal Hadamczik, že své jisté u něj nemá žádný z hráčů.\nHráčům se mstít nechce. Naopak!\nŽe svého svěřence v jednom zápase posadil, v žádném případě ovšem neznamená, že dotyčný pozbyl jeho důvěry. „Jako trenér můžu něco vytknout, za dvě minuty to ale ze mě vyprchá. Umím mít nadhled a rozhodně nechci hráčům nic vracet. O tom to není. Je to o nabízení nové šance, o poučení se. Člověk má radost, když si hráči jeho výtky uvědomí a přijde dobrý výkon. To si pak sám sobě řeknete: hele, ono to mělo význam,“ vysvětluje severomoravský patriot.\n„Trenér musí na hráče působit psychologicky a brát v úvahu, že hokej je hra chyb a dobrých věcí. Myslím, že mladých hráčů už jsem zabudoval tolik, že vím, o čem mluvím,“ dodává, že smyslem jeho výtek není hráče psychicky odrovnat.\nNečeká na nic. Jen na smrt\nObrovským překvapením pak pro Hadamczika byl výkon veterána Karla Pláška. Vítkovice tohoto šestatřicetiletého útočníka zlanařily před startem play-off ze Znojma, nikoliv však s úmyslem, že by měl mužstvo táhnout. Pro nedělní zápas se ovšem Plášek přesunul do elitní formace a svým výkonem trenéra uchvátil. „To víte, že mě překvapil. Vytipoval jsem si ho jako posílení, kdyby se někdo zranil a neměli bychom hráče,“ odhalil Hadamczik svůj prapůvodní plán s Pláškem.\n„Je to skvělý bruslař. Mladí kluci by mu jeho bruslení mohli závidět. Když jsem si jeho výkonů všiml, v mých očích představoval styl Hubáčka, který nám v průběhu sezóny odešel. Když budu hodnotit poslední utkání, svou úlohu splnil na sto procent,“ pokýval Hadamczik hlavou před přesunem série zpátky do Ostravy. Jaký hokej tam vítkovický lodivod čeká? „Nečekám nic. Čeká se jenom na smrt!“\nVítkovice zasadily Spartě šach-mat za čtyři minuty a srovnaly sérii


Jeskyně Bohemia - Bohemia Cave\nKloužeme fylitovou sutí někam dolů a výskáme radostí. Neporušenost svahu hyzdí jenom pár šlápot Pavlova týmu ze včerejška. Suť střídají obrovské skalní bloky a strop mizí. Snažíme se vybavit jejich povídání o tom, kam odtéká podzemní říčka a kde postavili kamenného mužíka, který ukončil jejich objevnou pouť. Za svitu karbidek se však nedokážeme dobře orientovat, jejich světlo je příliš slabé....\nSuť se nám sype pod nohama a jeden krok vzhůru znamená pomalu dva zpět. Chvílemi si pomáháme i rukama. Na vrcholku výstupu vylézáme na balvan a výkřiky úžasu se nám zadrhávají v hrdle. Levou stěnu, která byla na dohled, lze teď sotva tušit a pravá stěna zmizela úplně. Svah pod námi ubíhá někam pryč a strop je pokryt neuvěřitelnou změtí krápníků. Všude, kam až dosvítíme, vystupují neuvěřitelné tvary. Obdivujeme kamennou monstranci, křišťálový lustr utkaný z jemných kamenných vláken, rovná tenká stébla vycházející z jednoho bodu všemi směry do prostoru, tisíce drobounkých třpytivých krystalků, madonu s děťátkem a další chaotické změti krápníků připomínající nějaké město ze sci-fi. Mnohé stalaktity neudržely svojí váhu a zřítily se. Na jejich tělech začínají vyrůstat nové krápníky. Podivný koloběh kamenného života.\nV drobné suti se velkými skoky řítíme dolů a kocháme se ozvěnou přicházející z velké dálky. Nevíme vůbec kam jdeme a zapomínáme na čas a na to, že nás čeká tvrdý výstup zpět. Na pár vteřin zarážím šílený běh a dívám se, jak se mi kluci jako drobné bludičky vzdalují a vzdalují. Bezděčně zakláním hlavu. Ne, není to sen. Nevidím hvězdy. Nedostali jsme se na povrch, kde je teď vlastně den. Jsme v dalším gigantickém dómu, největším ze soustavy dómů, které jsme zatím objevili. Nevíme pořádně kam jdeme, pouze chápeme, že narušujeme tisíciletý klid podzemní katedrály, v níž před námi nestála lidská noha.\nV roce 1990 objevili členové České speleologické společnosti na Jižním ostrově Nového Zélandu jeskyni Bohemia. V letech 1994, 1997, 2000 a 2003 další čtyři výpravy Českou speleologickou společností, při kterých byly objeveny další kilometry chodeb. Několik menších akcí zorganizovali též zélandští speleologové. Jeskyně Bohemia byla též spojena s výše ležící menší jeskyní Rhapsody. Délka jeskyně vzrostla na 11 230 m a hloubka na -713 metrů. Přesto, že v Bohemii je ještě hodně věcí ke zkoumání a všechny získané poznatky nebyly zdaleka zpracovány, předkládáme zde veřejnosti základní informace o "české" jeskyni na Novém Zélandu. Rukopisné, nepublikované zprávy jsou uloženy v archívu České speleologické společnosti. Tyto zprávy jsou však přístupné veřejnosti pouze po dohodě s ČSS a s písemným souhlasu autorů.\nJeskyně Bohemia leží v provincii Nelson na severozápadě Jižního ostrova v krasové oblasti Mt. Owen. Spodní vchod leží na horní hranici lesa v nadmořské výšce asi 1.250 m, horní vchod (jeskyně Rhapsody) v členitém krasovém skalnatém terénu 1432 metrů nad mořem. Přístup k jeskyni je velice náročný, musí se překonat výškový rozdíl přes 800 metrů a několikrát brodit řeku Owen a Bulmer Creek. Je nutné počítat s rozvodněním toků, které dokáží odříznout cestu i na několik dnů.\nProstory a chodby systému lze rozdělit do tří základních částí, které se od sebe liší především speleomorfologií a genezí. První část tvoří spletitá síť fosilních freatických kanálů až mohutných tunelových chodeb. Všechny prostory této části jsou vyvinuty ve slabě metamorfovaných karbonátech (Arthur Marble - svrchní ordovik) a leží v úrovni zhruba 1 250 - 1 300 metrů nad mořem.\nDruhou část tvoří převážně meandry, chodby kaňonovitého charakteru, šachty a komíny, tedy vadozní prostory. Spojují první část jeskyně s třetí částí. Jsou nad úrovní systému freatických chodeb a klesají i pod úroveň obřích dómů v jejich směrném pokračování. Všechny dutiny tohoto typu jsou vyvinuty v karbonátech a ve většině z nich jsou slabé aktivní toky.\nTřetí část jeskyně je soustava obrovských dómů a navazujících chodeb. Dominantní postavení zde má soustava obřích dómů (nebo jednoho členitého dómu - záleží na definici) Sen albeřických jeskyňářů - Dream of Albeřice Cavers. Dóm je 810 m dlouhý, šířka se pohybuje od 50 do 110 metrů a výška 4-20 metrů. Jedná se o jednu z největších prostor na světě. Do dómu přichází mohutná chodba podobného charakteru. Celá tato třetí část jeskynního systému je protékána aktivním tokem a teplota se zde pohybuje v rozmezí 5,1°C až 5,5°C. Z nejnižší části dómu pokračuje jeskyně meandrem vyvinutým opět v karbonátech.\nTato třetí část - soustava obřích chodeb a dómů je vyvinuta na kontaktu nadložních karbonátů a podložních nekrasových hornin a to je jedna z největších zvláštností jeskyně. Prostory totiž nejsou vyvinuty přímo na kontaktu hornin, jak je tomu například v jeskyni Réseau de Pierre Saint- Martin, ale pod kontaktem v podložních fylitech, v kterých jeskyně obvykle nevznikají. Prostory vznikly především mechanickou činností vody a eroze na mnoha místech dosáhla hloubky až 15 metrů. Obvyklý krasový proces, jakým vznikají jeskyně, se v těchto obrovských prostorách uplatnil minimálně.\nMimo obrovské prostory a jejich neobvyklý vznik má Bohemia ještě další zvláštnost. Tou je neobyčejné množství aragonitové výzdoby. Výzdoba se až na výjimku mrazem poznamenaných vstupních částí vyskytuje v celém jeskynním systému. Největší koncentrace je však v obřích dómech, kde jí byla věnována největší pozornost. Nejvíce výzdoby je při kontaktu s nekrasovým podložím, respektive na karbonátovém stropu nad kontaktem. Výzdoba je i na jiných místech prostor, při kontaktu však akumulace výzdoby pokrývají strop bez přerušení (tj. není vidět mateční horninu) v ploše několika set čtverečných metrů. Celkově je strop obrovských dómů pokryt aragonitovou výzdobou v množství více než 30.000 m2 a počva 6 000 čtverečných metrů. Do tohoto množství nepočítáme fosilní rozlámanou výzdobu pod zřícenými stropními bloky. Jedná o dóm, respektive jeskyni s největším množstvím aragonitu na světě. Nutno podotknout, že výzdobu jsme dokumentovali pouze v obřích dómech, které tvoří jen část celého jeskynního systému Bohemia.\nVýzdoba je převážně sněhobílé barvy, pouze starší odumřelé nebo ulámané části jsou barvy špinavě nažloutlé. Aragonitová výzdoba je tvarově nesmírně pestrá. Vyskytují se gravitační formy jako stalaktity, brčka, stalagmity, mohutné stalagnáty i sintrové náteky. Nejpozoruhodnější jsou však excentrické tvary typu "železný květ", dlouhá tenká vlákna i masivnější stébla, antoditické výrůstky i obtížně definovatelné shluky bizarních tvarů. Na koncích krápníků i různých stébel jsou velmi často koule měkké tvarohovité hmoty o průměru až 2 cm , která byla v laboratoři identifikována jako hydromagnezit. Hydromagnezit je však možné nalézt i ve formě akumulací až centimetrových mocností a mnohde pokrývá i fylitové stěny jeskyně v plochách několika desítek krychlových metrů.\nDóm Sen albeřických jeskyňářů představuje nejenom jednu z největších jeskynních prostor světa (nemá cenu počítat, kterou v pořadí, protože závisí na tom, jak definujeme dóm, chodbu a soustavu dómů, ale ocitá se někde v první desítce velkých světových dutin), ale také jednu z významných světových lokalit aragonitu. Podle studia literatury a konzultací s řadou odborníků, předpokládáme, že jeskyně Bohemia, je největší aragonitovou jeskyní světa, co do množství aragonitu, plochy, kterou pokrývá a bohatství forem. Podle umírněných orientačních odhadů stranících evropským lokalitám, předpokládáme, že obsahuje nejméně tolik aragonitu jako 1 360 Ochtinských aragonitových jeskyní.\n[ zpět ] [ domů ] © webmaster 20.12.2008


Skupiny Kreyson dnes v Praze představí nové album po 18 letech - electropiknik.cz\nSkupiny Kreyson dnes v Praze představí nové album po 18 letech\nSkupina Kreyson v čele se zpěvákem Ladislavem Křížkem dnes v Praze v Hard Rock Café představí nové album Návrat krále. Jde o první studiovou nahrávku po 18 letech od vydání desky Zákon džungle\nalbum Návrat krále přední strana\nKreyson bude prezentovat nové nahrávky formou poslechu a diskuse s kapelou. Setkání se zúčastní i autor obalu, britský výtvarník Mark Wilkinson, který je autorem obalů desek Bon Jovi, Judas Priest a Iron Maiden.\n„Vzhledem k tomu, že celá deska je inspirována biblí, konkrétně knihou Zjevení sv. Jana, pokusil jsem se dát tímto obalem originální hudbě Kreyson a magickému hlasu Ládi Křížka ještě další duchovní dimenzi,“ sdělil Wilkinson.\nK albu natočenému pod producentskou taktovkou Andyho La Rocqua vznikl videoklip k písni Stoupáš natočený ve valašské vesničce Loučka. Podle Křížka bude album Návrat krále mezníkem v dějinách tuzemské heavy metalové scény.\nKřížek založil skupinu Kreyson v roce 1989, o rok později kapela vydala první album Anděl na útěku v české i anglické verzi. Velký úspěch zaznamenala především píseň Vzdálená. V následujících letech vedle úspěšného sólového Křížkova alba Zlatej chlapec vyšla Kreysonu další alba Křižáci, Elixír život a Zákon džungle. Od poloviny 90. let se Křížek věnoval sólovým projektům, činnost Kreysonu obnovil v roce 2006. Vedle Křížka tvoří jeho sestavu Honza „Kirk“ Běhunek (kytara), Jaroslav Bartoň (kytara), Luděk Adámek (baskytara) a Zdenek Prádlovský (bicí).\nKreYson – Zlatej chlapec\nVÍCE INFO NA http://www.ladakrizek.com/koncerty.html#year=2013&month=10&day=10&view=month\nzdroj: ČTK – jir jw, ladikrizek.com