Výtažek z farní kroniky, z doby pana děkana Fr. Kvapila - Absolventi A Srazy\n10 let ivota s námi\nJe nedìlní srpnové odpoledne. Pøed druhou hodinou smìøují ke kostelu\nsváteènì odìní farníci. Prostranství pøed farním chrámem a mezi svatéma\nje zaplnìno. U vchodu do kostela èeká kapela, naproti pak sestøièky ve\nfialových hábitech a dvacetièlenný pìvecký sbor. A dìtí jako smetí. U\nhlavních dveøí administrátor fary P. Srovnalík s nìkolika knìími z okolí. Je\ntu i pan rada P. Jiøí Èerný. A starostové obcí patøících do farnosti. Ve dvì\nhodiny se rozeznìjí zvony a ke kostelu se ulicí blíí nablýskané auto.\nVystupuje pomení knìz sporé postavy, v èerné sutanì a kvadrátkem\nna mírnì nachýlené hlavì k pravému rameni. Pokornì se uklání lidem a\npozvednutou pravicí ehná pøítomným. Kapela hraje bøeskný pochod. Nový\nknìz, faráø, pastýø, zvolna kráèí palírem vìøících ke kostelu.\nOtcovsky pohladí dvì malá dìvèátka po uvítání a pøedání kytice.\nPodìkuje za slova starosty Frantika Gazdy: Vítáme vás jako posla a\nhlasatele lásky a pokoje. A pak se ozve poprvé jeho nezapomenutelný,\npøíjemný, kazatelský hlas: Drazí, doufám, e si dobøe porozumíme. Znám\nvae bolesti a starosti i slabosti a vy záhy poznáte také moje. Jenom vzájemná\nláska odstraní vechny pøekáky, které mezi nás èasem postaví zlí lidé.\nPøedanými klíèi odemyká kostel, otvírá svatostánek a poprvé ehná\nsvému lidu, o nìm se pøed nedávnem zmínil slovy: Bude-li to vùle Boí,\npùjdu do Nezamyslic. A je zde.\nVeèer otvírá ohmatanou farní kroniku a tuto krásnou a\nnezapomenutelnou událost, jako svùj první zápis do této kroniky, zapsal\nV roce 1932 nastala zmìna v duchovní správì zdejí farnosti.\nDosavadní vldp., faráø a konsistorní rada, vldp. Jiøí Èerný pro\nchuravost odeel do výsluby a sice dne 1. 4. 1932 - bytem zùstává v\nNezamyslicích è. 8. Pùsobil ve zdejí farnosti 18 let, a to od r. 1914.\nÚøední odevzdávka fary byla 26. 4. t. r. , a sice u pøítomnosti vysoce\ndùstojného pana dìkana - vldp. P. Frantika Hájka z Ivanovic,\njakoto arcibiskupského komisaøe a\nvldp. P. Rudolfa\nBajara, faráøe a konsist. rady z Titína. Duchovní správou zatím byl\npovìøen dosavadní kooperátor P. Frantiek Srovnalík, který\nadministroval farnost a do pøíchodu nového faráøe P. Frantika\nKvapila, který z Moravského písku od Bzence byl prezentován na\nNezamyslice a dne 14. srpna 1932 v nedìli odpoledne dojel o dvou\nhodinách do Nezamyslic, kde pøed kostelem byl uvítán farníky,\nzastupitelstvy pøifaøených obcí a dùst. p. administrátorem a dvìma\nkolaèkami, které po pøivítání pøedaly kytice. Hudba zahrála, pan\nassesor a dìkan z Ivanovic vdp. P. Fr. Hájek odevzdal klíèe kostela,\nbylo sv. poehnání - nový faráø podìkoval vem za uvítání a u fary\nodevzdány klíèe od fary a na faøe byla odevzdávka úøedních vìcí za\npøítomnosti vdp. assesora Hájka, p. administrátora\na nového faráøe Fr. Kvapila a konkomisaøe P. Rud. Bajara - èlenù\nkostelního konkurenèního výboru a otcù chudých. K instalaci dojeli\npenzisté vdp. rada Hudec z Moøic, p. rada Jiøí Èerný a duchovní\nsprávce z klátera z Vícemìøic. Po odevzdávce byla svaèina na faøe.\nFara ztichla odchodem posledního hosta. Jen z kuchynì se ozýval\nhluk mytého nádobí. Nahlédl dovnitø a prohodil: Maryèko, du k Panence\nKráèel zvolna ulicí od kostela pøes køiovatku, dále k Pazdernì.\nPozornì se rozhlíel po selských domech i malých, chudých chaloupkách.\nOdpovídal na pozdravy lidí, srdeènì potøásal nabízenými pravicemi a s\nkadým, koho potkal, prohodil pár slov.\nÚzkou ulièkou se dostal na chodníèek, vedoucí po vysoké mezi ke\nkaplièce. Jaké bylo jeho pøekvapení, kdy na místì malé, døevìné kaplièky,\ntak dùvìrnì známé z jeho dìtských let, tu stála velká kaple, ukrytá pod\nkorunami starých lip. Pozdravil kamenný køí, vìnovaný stavitelem kaple,\npøed jejím vchodem pokornì poklekl. Po vroucí modlitbì nahlédl okénkem\nve dveøích dovnitø, kde ve veèerním eru jen matnì vidìl nad oltáøíèkem\nsochu té, které byla zasvìcena. Dobrou noc, Matièko, zitra dondem za\nprùvod: 15. 8. 32\nDne 15. srpna vedl prùvod ke kaplièce nový faráø a rada P.\nFrantiek Kvapil, rodák ze elèe, kde pøed kaplí kázal a mìl pak v\nkapli mi sv. tichou. Horko bylo veliké a lidu té hodnì. V nedìle\nodpoledne pøicházeli sem lidé z okolí v prùvodech - s knìími - z Titína,\nze elèe a my z Nezamyslic - vyprosit detì - nebo suchem trpìli lidé i\ndobytek - ve mnohých osadách nedostatek vody.\nNe doel nový faráø - budova farní i hospodáøské stavení se z\nvenku opravilo i olíèilo - ve udìlal kostelní konkurenèní výbor. Ve\nfaøe novou dláku poøídil, chodbu v pøízemí - schoditì v prvním\nposchodí. Ostatní svìtnice dal vymalovat - a okna i dvéøe namalovat\nnový faráø svým nákladem. Kostelní výbor dal i studni vyèistit a novou\npumpu na dvoøe. Celá fara i hospodáøské budovy prohlédly.\nVe ètvrtek ráno je v kuchyni, pod mohutnou klenbou bílého stropu, u\nprostøeného stolu s teplými koláèi a vonící kávou, neobvyklé ticho. Hovor\nvázne. Pøíèina je v nadcházejícím louèení s administrátorem P. Frantikem\nSrovnalíkem, pùsobícím zde ji tøetím rokem, který má obsadit faru v\nMoravském Písku, oputìnou P. Kvapilem.\nTo nic, milý Frantiku. Buï tam na ty moje oveèky hodný. Opatruj\nkostel, který jsme s velkými obtíemi s pomocí Boí postavili. Pozdravuj\nvecky a vyøiï jim, e na nì v modlitbách budu stále vzpomínat. A kdy se\nbudou vyptávat, proè jsem odeel, to jim jenom øekni mùj vzkaz: Èlovìk\nmá vìdìt, kdy má odejít. A to, Frantiku, s Pánem Bohem.\nJetì dlouho stál ve dveøích s mírnì naklonìnou hlavou, pak setøel\nslzu, veel do kanceláøe, otevøel kroniku, namoèil pero v kalamáøi a napsal\nsám: 18. 8. 32\nVe ètvrtek 18. srpna odejel zdejí kaplan Fr. Srovnalík do Mor.\nPísku za administrátora. Faráø zùstal sám bez kaplana. Pan rada\nÈerný vypomáhal ochotnì, kde a jak mohl. kolu v kláteøe obstarával.\nFaráø chodil v úterý ráno do Døevnovic, v úterý odpoledne do Moøic\n- a v pátek ráno do Moøic a v pátek odpoledne do Døevnovic. V pondìlí\ndopoledne a ve ètvrtek odpoledne ve zdejí kole vyuèoval.\nTìch nìkolik zbývajících dnù mìsíce srpna ubìhlo jako voda. Nastalo\nzáøí. Pøibyly povinnosti ve kole, a to nemalé. Jetìe pan rada Èerný se\nuvolil vyuèovat náboenství na kole v kláteøe. Bez nìho nevím, nevím!\nA k tìmto starostem pøibyla dalí. Koncem mìsíce je svátek patrona\nnaeho kostelíèka, èeského kníete sv. Václava. Je to mùj nejoblíbenìjí\nsvìtec. A jsou hody! Musím z toho udìlat takovou slavnost, aby se líbila\nnejen Bohu, nýbr i lidem.\nTyto mylenky se mu honily hlavou.\nA dal se hned do práce.\nNeprosazoval a nekladl na prvé místo hody. Nazval tento den Poutí\nk svatému Václavu. Pøijïte ke kníeti, pokloòte se a ádejte, takto zval\nlidi. On sám sv. Václava obdivoval, pokornì uctíval a se vemi starostmi se\nAby tento významný den zvýraznil, pozval i nìkolik cizích knìí a\ntaké poutníky ze své rodné elèe. Ta námaha a èas vìnovaný pøípravì\nPou sv. Václava oslavena.\nRanní mi sv. mìl p. kaplan ze Strání P. Jan Novotný, rodák v\nVícemìøic. Kázal p. katecheta z Prostìjova P. Jaroslav Kvapil. Pøi\nvelké, kterou slouil P. Jiøí Èerný, také. Asistoval nový faráø Kvapil,\npodjáhnem byl bohoslovec Emanuel Kuchaø, presbyter asistent P. Jan\nNovotný. Odpolední slavné poehnání mìl p. katecheta.\nNa chóøe krásnì zpívali. Oltáøe byly krásnì vyzdobeny kvìtinami.\nZe elèe tu byli na pouti a velmi se jim výzdoba kostela líbila.\nJak rád cestoval. Vánivì miloval cestování. Nepohrdl ádným\ndopravním prostøedkem. Rád usedl do koèáru, v zimì do saní. Na vìtí\nvzdálenosti pouíval vlak a autobus. Nejvíc vak miloval jízdy autem. Jenom\nkolu se vyhýbal. Totak, øíkával, eèe se na stary kolena zmrzaèit!\nTouhu po cestování a poznávání snad mìl vrozenou od dìtství. Zatímco\nostatní kluci móòali po dìdinì, on se rozbìhl pranými cestami na okolní\nnávrí a obhlíel iroké obzory s lány obilí a rozhozenými vesnicemi v iré\nrovinì, s namodralými horami v dálce. Pøitahovaly ho vzdálené Hostýnské\nvrchy s bílou skvrnkou chrámu, nií Oderské vrchy, okraj Jeseníkù za\nOlomoucí se Sv. Kopeèkem a blízké chlumy za Drysicemi, kam se chodívalo\nna borùvky, maliny nebo chutné høiby. A jejich údolími na poutì do Køtin a\nNa svých cestách spojoval vdy pøíjemné s uiteèným. Bývalo to\nzpravidla vdy nìjaké pozvání. Nìkdy velmi pøíjemné a milé, ale nìkdy i\nsmutné a bolestivé.\nTato první zapsaná patøila k tìm radostným. Jednak lo o vysvìcení\nnového knìze a pak o cestu do jeho milovaného kraje, kde proil roky své\nknìské sluby, na Slovácko.\nByl jsem na prvotinách v Uherském Ostrohu frantikána P. Toboly.\nNastaly studené, sychravé, listopadové dny. Ze zpovìdnice pozoruje\nvelké, èerné, vìkem u znaènì prolapané plotny podlahy, orosené studenou\nvlhkostí. A kleèící lidi na této nepøíjemnì chladivé zemi. Jak to musí studit\ndo kolen! A jetì ne vystoupí na svoji milovanou kazatelnu, u ví, o co\npoádá. O peníze, na poøízení døevìné podláky, která by pøekryla nevlídné\nNe se vak dokonèí toto dílo, objeví se nová mylenka: Jak odstranit\nvnikání severního vìtru do sakristie. No a jak míval dosud ve zvyku, e od\nmylenky nemìl nikdy daleko k èinu, do konce listopadu bylo dílo hotovo. A\nvìøící v kostele i ministranti v sakristii poznali, e to bylo dobré.\nHlava plná dobrých nápadù, co zlepit, schopnost získat lidi, zorganizovat\na uskuteènit plány, to byly Boí dary, provázející jej celým ivotem. A k\ntomu obdivuhodné mnoství energie a selské houevnatosti.\npráce: listopad 1932\nDetìnou dláku do kostela vzadu pod chórem a v ebraèce\ndarovala pí Rohánková.\nPøistavena pøedsíòka u sákristie, aby nebyl prùvan a sníh nemetl\nA nezapomeòte se stavit na faøe a pozvat velebnyho pána!\nPøipomíná kterýsi z hercù dvojici dìvèat, nabízející lístky na pøedstavení\ndivadla, které nacvièili.\nS obavami zatahala jedna z nich za zvonec u fary. Usmìvavý knìz je\nsrdeènì pøivítal a vzal si ne jeden, hned tøi lístky. To víte, e dondem, a\nrádi. Divadlo je moja velká láska.\nØíkal pravdu, jako vdy. To konec koncù dokazují dalí zápisy v kronice,\nv nich jsou zachyceny návtìvy ochotnických pøedstavení nejen v\nNezamyslicích, nýbr i v Nìmèicích, elèi, Dobromilicích, Vrchoslavicích\na jinde. Nejene nevynechal ádnou premiéru, ale on dokonce velmi rád\nchodíval i do zkouek. Cítil se dobøe mezi lidmi.\ndivadlo: listopad 1932\nPozvali nás na divadlo Martin Chlubil. Byli jsme veci - i\nhospodynì Maryèka - i neteø ofie.\nJe první den roku 1933.\nOdpoledne je kostel zaplnìn lidmi do posledního místeèka. Pøed oltáø\npøichází zástup ministrantù. Za nimi dùstojnì kráèí velebný pán v\nnádherném, zlatým brokátem zdobeném pluviálu. Otvírá svatostánek a\nvystavuje zlacenou monstranci s bìlostnou velkou hostií, promìnou pøi ranní\nmi sv. v Tìlo Pánì.\nSilným hlasem zanotuje výzvu: Te Deum laudamus.. Varhany\nzaburácí plénem a chrám se naplní hlasy a slovy písnì Boe chválíme\nTebe. Stojí s mírnì nachýlenou hlavou a pøivøenými víèky pozoruje\nprosklené okénko monstrance. Mylenky nezastaví! Boe, co jsem vlastnì\nv tom uplynulém roce ve Tvé slubì vykonal? A co mì èeká v této nové\nfarnosti, mezi tìmito oveèkami, kleèícími tu za mnou? Pomoz mi, prosím,\npøekonávat sama sebe, mou lidskou slabost. Pak pozvedl své krátkozraké\noèi k obrazu Matky Boí nad svatostánkem. Lid zdejí Tì nazval - Maria\npomo -: To teda prosím i já, pomo, Maria!\nSlavnostní poehnání je u konce, lidé si potøásají rukama s pøáním\nveho nejlepího. Mnozí pøicházejí i za svým velebníèkem se stejným\nPøistupuje i hospodáø Øíha a k blahopøání pøidává jetì nabídku\nprojíïky na saních. Kdo by ji nepøijal?\ncesty: Nový rok\nMírná zima - zaèátek ledna - trochu snìhu - na saních v elèi po\npoehnání na Nový rok.\nTento rok nezaèíná právì nejlépe. Nezamìstnanost stále jetì doléhá\nna celou øadu rodin. Vesnicí obèas projde nìjaký ubohý ebrák, prosící o\ntrochu teplého jídla, nebo nìjaký ten peníz. Ani jeden z nich nemine dveøe\nu fary, kde není nikdy odmítnut.\nMnohem horí ne nouze jsou vak obavy z vývoje v sousedním\nNìmecku a øádìní faistických skupin u nás. V novinách se doèetl o jejich\nøádìní v Brnì. Veèer mu to potvrdilo rádio, pravidelnì poslouchané u\nNovotných. Tak toto bylo nìco na jeho vlastenecké cítìní! Chlapi, sedící v\nsobotu veèer v hospùdce Lidového domu, kde býval tento sobotní veèer\npravidelnými hostem i on, svého velebníèka nepoznávali. Paneèku, jak\nhøímal: Co si to dovolují, u nás, mezi Moravany, v naí vlasti!\nTu se poprvé projevil jeho zjevný odpor k faismu.\npolitika: 22. 1. 33\nV Brnì faisté chtìli pøevrat - vnikli do kasáren.\ndivadlo: 26. 2. 33\nV Brodku èlenové Orla pøijeli autobusem a sehráli po svatém\npoehnání divadelní hru v Lidovém domì Pøevrácený svìt. Hráli\ncesty: 20. 2. 33\nBrodek - pohøeb otce mého spoluáka P. Ludvíka Kuksy.\n29. 2. 33\nKromìøí - konference knìstva - pøednáka P. Schallera z Prahy.\nV obci ji nìkolik let vyvíjel svou èinnost pomìrnì poèetný spolek\nSokol. Mladý kaplan P. Srovnalík, hned po svém pøíchodu, projevil velkou\nsnahu zaloit podobný tìlovýchovný a kulturní spolek pro katolickou mláde.\nAle jeho nadøízený, pan rada Èerný, byl zásadnì proti. Zøejmì se obával\nnásledných sporù a tøenic.\nMladí vak na monost vzniku katolické tìlovýchovné jednoty\nnezapomnìli. Po pøíchodu nového pastýøe pøili za ním se svým poadavkem.\nA pochodili dobøe. Jestlie máte, sice skromnou, ale vlastní tìlocviènu a\ntaké dosti zájemcù, tak proè ne katolická tìlesná výchova? Od úmyslu byl\nu nìho vdy jen krùèek k èinu. Mladé nadence povìøuje úkolem zajistit co\nnejvìtí úèast na pøednáce o Orlu, na kterou zajiuje výborného øeèníka.\nSlyené slovo nechává v lidech dva týdny uleet a pak teprve svolává\nzakládající schùzi. Sám ochotnì pøebírá funkci starosty novì vzniklé jednoty,\njak o tom svìdèí dva zápisy v kronice.\nOrel: 19. 3. 33\nZakládali jsem jednotu Orla. Redaktor Rùièka z Olomouce mìl\n2. 4. 33\nUskuteènila se veèer v Lidovém domì v Nezamyslicích Jednota\nJak rád se smál. Upøímnì, lidsky. Neustále se usmíval laskavýma\noèima. Úsmìv mu hrál na rtech irokých úst. A také jeho èetné vrásky v\noblièeji, na èele a kolem oèí prozrazovaly úsmìvnou pohodu.\nKdy vak spìchal jarním sluncem proteplenou polní cestou mezi\ndvìma potoky k Nìmèicím, na pozvání svého bratrance P. Navrátila, to\njetì netuil, e tentokrát nevystaèí jen se svým úsmìvem, nebo tichým,\numírnìným, spoleèensky obstojným smíchem, nýbr e se bude s ostatními\ndiváky nevázanì smát, ba co smát, øehonit se jako kdysi malý kluk mezi\nsvými kamarády na návsi, nebo pøi nìjaké psinì ve kole. Nìkolikrát musel\nze svého èerného obleku vytáhnout i velký bílý kapesník a utøít slzy smíchu,\nstékající po tváøích. Kdo by odolal ertùm a veselým scénkám pøi sledování\ntehdy populárního Stréèka Køópala z Bøochovan.\nNakalivý smích pøinesl jetì naveèer na faru, kde podrobným\nvyprávìním rozesmál jak Maryèku, tak i ofii.\ndivadlo: 2. 4. 33\nOdpoledne o tøech hodinách v Nìmèicích v Orlovnì divadlo\nStréèek Køópal. Bylo hodnì lidu.\nBlíily se nejkrásnìjí svátky jara - Velikonoce. U pár nedìl pøed\nnimi se vyptával svého kostelníka, pantáty Látala, na zdejí zvyklosti.\nTen mu vechno vypovìdìl. Jenom o klepání po dìdinì se nezmínil. A s\nklepaèama po dìdinì tady kluci nechodívají?, zeptal se. U deset let\nnee, znìla odpovìï. Neptal se po pøíèinách, ale hned vybìhl na vì, prohlédl\nstarý, èervotoèem proraný øehtaè na kliku a na faøe nael zbytky nìkolika\nklepaèù. Hned druhý den navtívil koláøského mistra Josefa Konela. A\nna Zelený ètvrtek, kdy se po slavnostním gloria opatrnì odnesly zvonky,\nozýval se chrámovou lodí klapot nových klepaèù.\nU pùl hodiny pøed polednem se sbíhali ke kostelu kluci, a kdy se\npøesnì v poledne ozval z vìe rachot opraveného øehtaèe, vydali se v\nprùvodu dìdinó a ke Svozilkùm za neustálého klepání èerstvì vyrobenými\nklepaèi. A to se opakovalo a do soboty, kdy se znovu ozvaly zvony a\nzvonky. Tak se postaral o obnovení staré tradice.\nprimice: 16. 4. 33\nHod Boí velikonoèní. Pod mrakem - chvílemi trochu pokrápìlo.\nPo kázání pøed velkou - jsem autem jel do Nìmèic na primici P.\nKdy pozdì veèer dokonèil kratièký záznam této události, odloil pero\na zamyslel se.\nJaký to nádherný záitek asistovat pøi mi svaté, v ní poprvé mladý\nknìz svými slovy promìòuje chléb v Tìlo Pánì. Jak je to vlastnì dlouho,\nkdy jsem toté proíval já pøed svými drahými rodièi, sourozenci, pøíbuznými,\nspoluáky, sousedy a známými ve své rodné elèi? U tøiatøicet let je tomu,\nco jsem svùj ivot dobrovolnì zasvìtil knìské slubì, v ní vidím nejvìtí\nzálibu a nejirí pole pùsobnosti ve slubách Bohu, bliním a vlasti. Nikdy\njsem nelitoval svého rozhodnutí. Jen toho lituji, e stárnu a slábnu. Dej mi,\nPane, alespoò trochu síly mládí tohoto nového knìze.\noslavy: 23. 4. 33\nOslavili jsme 70. letého p. radu Jiøího Èerného - jeho narozeniny\ni jmeniny. Nejdøíve slavnostnì v kostele, kde on sám mìl zpívanou mi\nsv. a my mu asistovali.Pokraèovalo se na faøe.\nSedíme kolem prostøeného stolu ve velkém sále, v prvním poschodí\nstaré fary. Oslavenec, pan konsistorní rada, nyní u na zasloueném\nodpoèinku, samozøejmì v èele tabule. Zaèínáme modlitbou a pak slavnostním\npøípitkem. Dívám se na knìze, kterého jsem poznal ji jako chlapec, ministrant, pozdìji jako student, pak jako bohoslovec a nakonec i jako novoknìz,\nve své rodné elèi. Na tuto nezamyslickou faru pøiel ve velmi zlém roce.\nV roce, kdy desítky muù museli obléci vojenský mundùr a odjet na fronty\ndo váleèné vøavy. V roce, kdy slovy musel utìovat plaèící eny, matky, ale\ni vdovy a sirotky. Ani on nebyl pozdìji uetøen utrpení. Díval se zaslzenýma\noèima, jak se shazují zvony z vìe i na to, jak se varhany zbavují kovových\npíal. Musel se rozlouèit i se svou milovanou drahou matièkou. Proité\nrány osudu nezlomily jeho ducha. Spí naopak. Dokázal poøídit nové zvony,\nelektrické osvìtlení do kostela i na faru, znovu ozvuèit nìmé varhany.\nNapadla ho otázka: Budu se i já moci v jeho letech tak hrdì ohlédnout\nna dílo, které v této farnosti zanechám?\nPo sv. Marku jsem navtívil kanovníka Moøice Rùièku v\nUrèicích. Hned druhý den Dlouhá Louèka u pana kardinála Lva\nListono pøinesl potu. Zaujala ho dlouhá, zvlátní, bílá obálka. Na\nznámce razítko - Moravský Písek. Kdopak nám to píe? Po otevøení\nzjistil, e je v ní pìknì vyvedené svatební oznámení a na nìm jména mladých\nlidí. Jméno enicha mu nic neøíká. Ale nevìsta? Emilka, Emilka imková!\nJeho ákynì, hodná panenka, zboné dítì. To byla, paneèku, zpìvaèka!\nDává se do ètení pøiloeného dopisu, psaného dívèí rukou. Ale to ví,\nEmilko, e pøijedu a e ti rád splním tvé skromné pøání, brumlá si pro sebe.\nPak ale spìchá do kuchynì a u v klenuté chodbì haleká: Maryèko,\npojedeme do Písku! Ví koho budu sezdávat? Hádej! Emilku imkovou, no\nano, ak ju pøece zná\ncesta: 30. 4. 33\nMoravský Písek - nedìle odpoledne - sezdávat bývalou aèku\nFarní dvùr byl ve velmi patném stavu. Jeho povrch byl nepevný,\nznaènì svaitý, od budovy dolù k chlévùm a stodole, take kadý silnìjí\ndé tu zanechal viditelné stopy v podobì meních èi vìtích struek. Ty se\nsice vdy zarovnaly, ale po dalím deti bývaly zpravidla jetì hlubí. Tak\njsem se rozhodl s tím nìco udìlat. Ochotné pomocné ruce i odborníci na\ntyto práce se nali, nakoupil a dovezl se potøebný materiál a v pondìlí se\nzaèalo. To se mìøilo, kolíkovalo a radilo. Nejvíce starostí nám zpùsobila\nterasa a schody u vchodu ze dvora do budovy. Ale veèer jsem u mohl do\npráce: 6. 5. 33\nV úterý a pátek opravován dvùr na faøe. Kanály a rygoly dìlány,\naby voda nebrala prs na dvoøe.\ndivadla: 7. 5. 33\nJe nedìle. O tøech odpoledne jsme byli /16/ z Nezamyslic v\nNìmèicích v Orlovnì, kde hráli velmi krásnì ivot sv. Terezièky.\n24. 5. 33\nPo májové pobonosti bylo sehráno divadlo: Pasaèka z Lurd.\nDìti hodnì pøily - i matky - z klátera byli sirotci zdarma. Z Vícemìøic\npøivedl P. Neduchal 40 chlapcù. Veèer se hrálo pro dospìlé. A zase\nbyla dvorana Lidového domu plnièká a hereèky se tuily jetì více.\nVybralo se 667 korun.\nV nedìlním odpoledni stojí ve skupince muù pøed farou a spokojenì\nse svìøuje: Nikdy bych nevìøil tomu, e dobré ovoce mùe tak rychle\nuzrát. Tady, na dládìném prostoru pøed kostelem, vidí dùkaz, e to moné\nje. Hemí se to tu omladinou, která jetì pøed hodinou zaplòovala kostel na\nhrubé, a teï ji v cvièebních úborech èeká netrpìlivì na ozdobené\nebøiòáky, které ji pøepraví do nedalekých Koválovic na veøejné cvièení.\nVdy teprve pøed dvìma mìsíci byla katolická tìlovýchovná jednota Orel\nzde zaloena! A u si troufnou veøejnì vystupovat?\nTlaèí se na kozlík prvního vozu, který najídí. Pan Novotný ho vak\nzahání: Velebné pane, vy pojedete koèárem! Pìt vyòoøených vozù vyjelo.\nKolem Hliníku, vzhùru ke køíi za titínským høbitovem, potom kolem lokálky,\npøes Slanou a Charváty, do Koválovic. Bylo to krásné odpoledne.\nPøi veèerní modlitbì podìkoval za to, e se podaøilo dobré dílo mezi\nmládeí, otevøel kroniku a tuto radostnou událost zapsal:\nOrel: 11. 6. 33\nPo velké mi svaté jeli Orli poprvé - padesát est jich jelo - na\nveøejné cvièení do Koválovic. To bylo radosti a nadení.\nA to, kde ste zas byl, velebné pane?, ptal se hned ve dveøích\nstaøeèek Novotný, Janíèek, pøicházejícího knìze k poslechu rádia, jako\nkadý jiný veèer. V Podivicích. Vite, po náboenstvi sem zabìhl eèe do\nklátera na obìd a po nìm mi matka pøedstavená nabidla, eli bych s nima\nnezajel podivat se na ten nové dum, co nedávno kópili a na ozdravovnu\npøebudovali. To to vite, e sem jel. Krásnì je tam. Kolem voòavé les, ticho\na ten luft! No, pohádka vám povim.\ncesty: 14. 6. 33\nVe støedu jsem byl autem v Podivicích se podívat na ozdravovnu\nsester Dominikánek z Vícemìøic. Tu byli jejich chovanci na èerstvém\nMezi tímto zápisem a následujícím, k nìmu dolo a zaèátkem\nèervence, je nápadná neobvyklá mezera u kronikáøe, který tak svìdomitì a\npravidelnì zaznamenával i podrobnosti. Proè?\nHlavní pøíèinou byl jeho zhorený zdravotní stav. On, který býval od\ndìtství kluk jako buk, který lékaøe nikdy nepotøeboval, najednou pociuje\nslabost. Stále èastìji pociuje únavu, kterou dosud neznal. Dennì ráno vstává\npøed pátou, aby co nejdéle mohl pøed ranní bohoslubou setrvávat na\nmodlitbách. Pak cesty pìórem do sousedních obcí a vyuèování. Neslyí\nnapomínání své neteøe: Pamatujte taky trochu na sebe! Naopak pøekonává\nA tak pøilo první vánìjí varování. Musí ulehnout. Doktor Bedøich\nFriedl mu øíká bez obalu: Vá zdravotní stav, dùstojný pane, nic moc!\nOzývá se pohrudnice, ledviny zaèínají zlobit, no a cukrovka je na obzoru.\nDoporuèoval bych okamitì na pár týdnù vysadit a nejlépe nìjaké ty láznì\nOzdravovna! Hned pochopil, e ten nedávný výlet autem do Podivic\nbyl u pøedem dohodnut a jemu se nic neøeklo. A kdy druhý den za ním\npøijela matka pøedstavená, e by na nìjaký èas potøebovali knìze do Podivic,\naby jim tam dennì slouil mi svatou, spiklenecky kývnul, e tedy pùjde.\nJeho pobyt, který mu nesmírnì prospìl, vypadal vak spíe jako\nturistika, jak prozrazují zápisy v kronice.\nozdravovna: 5. 7. 33\nZ Podivic jsem jel do Vykova na høbitov.\nNa sv. Cyrila a Metodìje bylo pìknì. Odpoledne po sv. poehnání\njsem autem odjel do Podivic, abych tam dennì slouil mi sv. a v lesích\nse zotavil - nebo bez kaplana jsem zastával za vydatné pomoci p.\nrady Èerného a p. faráøe Neduchala.\nMnoho lidu na jahodách a houbách - nezamìstnaní - práce\nJsem zael z Podivic do Myslejovic ke spoluákovi P. Mikulái\nV elèi na pohøbu sestøenice Marie Spisarovy - matky P.\nBenedikta Spisara, knìze u Milosrdných v Bratislavì.\nNa pohøebì v Nezamyslicích - zemøela paní Fröhlichová - z Prahy\nJe nedìle 6. po sv. Duchu. Dopoledne pìknì - veøejné cvièení\nOrla. Byli v kostele na mi svaté - plný kostel byl Orlù. Lidé staøí\nradostí plakali, kdy vidìli, e mláde pøece se hlásí ke kostelu a k\nPánu Bohu. Na velké byli jen nai Orli a z Titína. Hudebníci - 20 - z\nNivnice - dojeli autobusem. Obìdvali a veèeøeli na faøe. Na sv.\npoehnání - kostel nestaèil pro vechny Orly - v prùvodì okrojovaných\nOrlù a Orlic 650 - li pak po sv. poehnání prùvodem pøes celé námìstí\na na pazdernu a zpìt do Lidového domu. Øeènil pan kaplan Hála z\nIvanovic. Zaèalo o ètyøech hodinách pret - a prelo - lilo. Nemohli\nByl jsem v Kostelci za Prostìjovem na pohøebì faráøe Matoue\nO devíti hodinách jsem jel autem opìt do Podivic.\nel lesem pìky do Pustimìøe.\nDo Prostìjova na pøehradu u Plumlova a veèer do Podivic.\nVíte, kdy se dnes dívám na turistickou mapu okolí Podivic a sleduji v\nní výlapy, zachycené v kronice, jako dlouholetý turista se pøed jeho výkony\nskláním. ádné turistické vybavení. Èerné aty s kolárkem kolem krku,\nrozchozené polobotky nebo perka, detník pøes ruku, v kapse krajíc chleba,\nv druhé køíaly a hybaj. lo se.\nJeden den vyrazil navtívit spoluáka. est kilometrù silnicí, pìt lesem\na tøi polní cestou. Druhý den do elèe. Dva kilometry silnicí a do údolí\nFerdinandského potoka, lesní cestou, údolím vzhùru ke køíi na konci lesa,\ndalí dva kilometry Kopaninami, k císaøské silnici zase dva a kolem pískovny\ndo rodné elèe poslední dva. Jedenáct sem a tolik zpìt. Tøetí cesta lesem\ndo Pustimìøe, byla jistì také dlouhá a nároèná.Ale pøed cestou do Plumlova,\npøes Myslejovice, Alojzov, Spálený kopec, Seloutský les a Kotouè,\nsamozøejmì zpìt, klobouk dolù. Co øíkaly veèer jeho ploché nohy po této\ntrapandì, to nevím.\nkaplièka: 15. 8. 33\nPìknì - byli jsme prùvodem u kaplièky - mìl jsem kázání u køíe\npøed kaplí - lidu bylo velmi mnoho. Po kázání v kapli me sv. a pak\nprùvodem od kaple do kostela, kde bylo sv. poehnání.\nVeèer nemùe dlouho usnout. Znovu a znovu se mu vybavují nádherné\npocity z dnení pouti k jeho milované Pannì Marii. Vechno bylo krásné.\nMnoství lidí, krásné druièky, nádherná hudba, sluneèné poèasí. Ale to\nokolí kaplièky! Je nejvyí èas s tím nìco udìlat. Potøebovalo by to dùstojný\npøístup. Co tak krásné, iroké, betonové schody? Tato mylenka ho napadla\nbìhem kázání. A upravit okolí studánky. A co tak udìlat tady pod tím\nbøehem nìjaké sezení? S mylenkami na spoustu práce a starostí koneènì\nV úterý veèer jsem jel do Fryavy (nynìjí Bøeany u Znojma,\npozn. aut.), kde druhý den byla oblékána za sestru kláterní Anna\nOttová, co bývala zde na faøe - pocházela z Moravského Písku.\nJako hojivá mast pùsobí na zranìní tìla, tak stejnì pùsobí pøed nìkolika\nhodinami proitá událost na knìskou dui. Je to nepopsatelné pohlazení a\npovzbuzení. Znal ji a proto ví, e bude dobrou a vìrnou sluebnicí Boí. Z\ntohoto má radost jako knìz. Jako vlastenec ho tìí pomylení, e rozmnoí\nmalou skupinku èeských sester v tomto øádu sv. Hedviky, v nìm stále\njetì pøevaují nìmecky mluvící, smýlející i cítící sestry. Snad to bude\nprávì ona, která svým hlasem rozhodne o tom, e èeský provinciát øádu v\nNìmèících bude zachránìn. Ké by tomu tak bylo.\nTìmito mylenkami se zabývá na zpáteèní cestì domù.\ncesta: 25. 8. 33\nS panem kaplanem J. Novotným, rodákem z Vícemìøic, jsme jeli\nautobusem do Otaslavic, kde jsme si prohlédli pìknì opravený kostel\na na zpáteèní cestì jsme si prohlédli kostel v Dobromìlicích, kde právì\nkostel opravovali a malovali.\nTo je nádhera! Tolik svìtla a krásy! Co tomu øíkáte, kaplánku? To,\ntak to nechám vymalovat aj u nás. Dy v tom naem kostelíèku je tma jak\nv jeskyni. A se tam bojím.\nUplynulo vak jetì dlouhých est let, ne se nápad promìnil ve skutek\na ná farní kostel zazáøil bìlobou a svìtlým okrem.\nOrel: 27. 8. 33\nOrli chtìli opakovat nepodaøené cvièení, které detìm utrpìlo.\nHudebníci dojeli z Nivnice. Zase byli pohotìni na faøe. Pan faráø ze\nZlobic dojel autem, býval kdysi kaplanem v Nivnici. Slavnos se celkem\nvydaøila, aè sprchlo.\ncesty: 30. 8. 33\nVe støedu dojeli: p. dìkan Josef Poláek z Tovaèova, p. faráø z\nCitova P. Josef Páleník - autem. Zajeli jsme do Titína, do Chválkovic,\ndo Vykova - p. faráøe Vyhlídala navtívili, do Brodku - p. monsig.\nAlfonse Fryèe a pøes Zeleè do Nezamyslic, kde jsme o pùl druhé\nobìdvali. Prohlédli si faru, kostel, kláter a pak odjeli.\nbída: øíjen 33\nMnoho nezamìstnaných mladých i starých lidí chodilo po domech\n- ebrali. A nikdo z nich ani fary, ani klátera nevynechal. Domácí na\nfaøe nìkdy nestaèili chodit otvírat a je podìlovat.\nTato skuteènost se mu hluboko zadírala do srdce. Marnì pøemýlel,\njak by mohl pomoci. Jak odstranit bídu? Sám se sice nenarodil v pøepychu,\nnevyrùstal v blahobytu. A tak zùstal skromným ve svých poadavcích.\nZdejí fara není bohatá na prebendy. Ale i z toho mála, co má, podporuje\nchudé studenty na kolách, pøed ebráky nikdy nezavírá dveøe ani dlanì.\nKdy nemá peníze, poskytne jídlo, ovoce nebo nìjaké oacení. A dìti? Ty\nu èekávaly daleko pøed vesnicí, kdy pøicházel na hodiny náboenství.\nVdy mìl pro nì nìco dobrého v kapse. Buï dvacetníky nebo vìtí\npadoe, a kdy nebyly drobné, to urèitì rozdával kokynka. Ne nadarmo\nse vìnoval pøi studiu na fakultì hlubímu poznání køesanské sociologie,\nkterou nyní uplatòoval v praxi podle pøijaté pravdy: Pán Bùh vidí do kadé\nkapsy a kdo rád dává, dvakrát dává.\nSoucit a tìdrost byly jeho výrazné vlastnosti.\nV pátek dopoledne vyuèoval náboenství na kole v Moøicích. Po\nobìdì, byla èoèková polévka a pukaèe s makem, se vydal kolem mlýna\na stavu do Døevnovic. Tøída byla pøíjemnì vyhøátá podzimním sluníèkem.\nAle bìhem hodiny se obloha zatáhla edými mraky a kdy pøecházel eleznou\nlávku nad Hanou, dopadaly na hladinu první kapky studeného detì. U\nblízké trati u prelo a zvedl se ostrý severák. Ne doel ke stavu, byl\nmokrý a na kùi a pøes rychlou a namáhavou chùzi se tøásl chladem. ofie\nsice u èekala s horkým èajem, v nìm zavonìla slovácká slivovièka, co\nnejrychleji se pøevlékl do suché, teplé, flanelové, noèní koile a hupsnul pod\nnaducanou peøinu od maminky, nic nepomohlo. Jeho choroby zahrozily\npodruhé a tentokrát ji dùraznìji.\nnemoc: 15. 10. 33\nPo kázání na velké jsem ulehl a leel a do pøítí nedìle.\npohøeb: 7. 11. 33\nOdpoledne jsem v Kojetínì pohøbíval zvìrolékaøe Fr. Moného,\nrodáka z Chválkovic u Vykova.\nkostel: 29. 11. 33\nDopoledne komise byla na trhlinu v kostele - nad levými dveømi.\nNepomohlo ani váné napomínání lékaøe, aby se více etøil a dával na\nsebe pozor. Jeho smysl pro povinnost a odpovìdnost knìské sluby, byl\nsilným prvkem jeho charakteru. Copak mùu nechat dìti ve kole zbyteènì\nèekat? Copak bych mohl pro své potíe umírajícímu neudìlit poslední\npomazání? Copak bych mohl nejít na pohøeb jen proto, e mrzne? Tìmito\nslovy se vdy dokázal ohradit. Staèí jen pozornì èíst záznamy z mìsíce\nprosince a hned je jasno, jak myslel na sebe.\ncesta: 8. 12. 33\nJá odkázal - velkou - a v poledne vlakem do Hranic - odtud\nautem do pièek - kde instalace p. faráøe Antonína Ondrouka,\nbývalého kaplana v Poleovicích. Veèer jsem dojel rychlíkem.\nnadílka: 8. 12. 33\nOdpoledne v Lidovém domì Mikuláská nadílka a divadlo. Orli\nveèer tøi aktovky a Mikuláskou nadílku pro dospìlé.\nU dávno pøed tímto svátkem pøiel mezi mladé lidi do tìlocvièny s\nnápadem, e by se mohla pro dìti pøipravit spoleèná Mikuláská nadílka.\nJak dokazuje zápis, psaný jeho vlastní rukou, podaøila se. A protoe se pak\nji opakovala kadým rokem, dal tím vlastnì podnìt k dalí tradici a pøiznejme,\ne velmi dobré a oblíbené tradici.\nsmrt: 13. 12. 33\nZemøel p. Ferdinand Alexa, assesor a faráø ve Velkém Týnci rodák eleèský.\ncesta: 15. 12. 33\nSeverák - snìí - odpoledne pro závìje velmi patná cesta ze\nkoly z Moøic.\npohøeb: 16. 12. 33\nV sobotu - jeli autem - P. Fr. Navrátil, faráø z Nìmèic - pan faráø\nNeduchal z Vícemìøic - bohoslovec zdejí Kuchaø a já - na pohøeb P.\nFerdinanda Alexy, který z Velkého Týnce byl pøevezen do elèe. Pro\nzávìje obtíná cesta - a silno mrzlo.\nzaopatøování: 18. 12. 33\nPìknì mrzlo - ze koly moøické odpoledne musel odejít - a jel\njsem zaopatøovat do Døevnovic.\nVánoce: 24. 12. 33\nNa vìi koledy vytrubovali - pan tudent a pan Matouek - bylo\nto pìkné - krásnì se to neslo ztichlým veèerem.\n25. 12. 33\nMírnì tálo. Ve Vícemìøicích v kláteøe mìli pùlnoèní mi sv. Na\njitøní mnoho lidu bylo zde v kostele. Pìknì zpívali na chóøe. Pan rada\nÈerný mìl jitøní zpívanou a hned tichou. Já kázal a mìl pak ranní i\nzpívanou velkou. Dosti bylo lidu.\nNa sv. tìpána o tøech hodinách bylo divadlo - Jeslièky - pro\ndìti - veèer pro dospìlé.\nCelé Vánoce byly krásné. Vechno, co se uskuteènilo pro vìtí oslavu\nnarozeného Jeíka i pro radost a k potìení farníkù, se mu velmi líbilo.\nPoèínaje vytrubováním z vìe do noèního ticha, pøes zpívání dvacetièlenného\nsboru s doprovodem varhan a muzikantù, nacvièené sestrou Otýlií, zpívané\nslavné me svaté a po divadlo ve svátek sv. tìpána. Jeho pocit úplné\nspokojenosti nahlodal brouèek. Postrádal betlém s jeslièkami. Kolik kostelù\nji proel a ve vìtinì z nich byly vdy jestlièky. Od bohatých, vzácných,\nøezbáøských prací, a po skromné, s nìkolika sádrovými figurkami. Ale\nbyly! Mylenka na nový betlém ho u neopustila, dokud se neobjevily v\nPolitická situace byla napjatá. V Nìmecku socialisté a komunisté\nmuseli zmizet. Je jedna Národnì nìmecká strana. idé mnozí se\nvystìhovali. Nìmec si ádný nesmìl vzít idovku. Katolické centrum\ntaké bylo potlaèeno. Hitler vládl a chtìl Rakousko pøipojit - vecky\nNìmce slouèit. Maïarsko poadovalo Slovensko.\nObavy z dalího vývoje mu nedávaly spát. Proil hrùzy první svìtové\nválky a tuil, e se blíí dalí, hroznìjí. Mìl strach. Ne o sebe. O své\nmilované oveèky, krajany, rodáky, o lidi. Co mohl, to dìlal. Pøidával modlitbu\nza pokoj, klid a mír kadodennì navíc.\nU o Vánocích si varhanice, sestra Otýlie, stìovala na varhany. K\njejím stínostem se pøidal i pan Stanislav Toulec. Nu co, mají nárok na\nopravu po tolika letech dobré sluby. A mnì nezbývá nic jiného, ne abych\nsehnal dobrého varhanáøe a pøedevím peníze na opravu. Díky Bohu, podaøilo\nse to i ono. A tak jsem s radostí a uspokojením mohl napsat do kroniky tuto\nkratièkou vìtu, za ní se vak skrývá ètrnáctidenní práce dobrého machra\nna varhany, který po dobu oprav pøebýval s námi na faøe, pochopitelnì i se\nstravou. A byl to, pane, jedlík! No to, nìco to stálo. Ale varhany jsou zase\nvarhany: 11. 3. 34\nV kostele oprava varhan - provádìl varhanáø z Uherského\nHraditì za 1.400 Kès\n- Karel Pelikán.\ncesty: 3. 4. 34\nByl jsem v Pøerovì, Tricích a Doloplazích u Tric.\nDuben byl pracovním mìsícem. Uplatnili se hlavnì zedníci a jejich\npomocníci. Natìstí se nalo dosti ochotných rukou, a tak se vechny práce\nzvládly vèas. Velká práce èekala na pøestavbì Lidového domu, aby\nvyhovoval nejen pro cvièení, nýbr i pro spoleèenské a kulturní akce.\nU kdysi v lednu, pøi nedìlním kázání, kdy jsem se musel káravì podívat\nk boèním dveøím na zlobivé kluky, jsem si viml praskliny v omítce nade\ndveømi. Hned jsem svolal nìkolik zkuených odborníkù, kteøí ji prohlédli a\npo dlouhé rozpravì rozhodli: Odkrýt a prohlédnou základy, zda nedolo k\njejich naruení. Pak teprve omítku vyspravit a pozorovat, co to udìlá.\nA ta nepatrná puklinka nám dìlá starosti dodnes a to tím vìtí, e se\nobjevily na zdivu dalí a mnohem vìtí.\npráce: 3. 4. 34\nV dubnu se pøestavoval Lidový dùm. Pøístavba stála 15.000 Kès.\nOpravovali jsme trhlinu v kostele a zkoueli hloubku základù\nkostela. Základy plytké.\nA jako kdybych nemìl dost starostí a práce kolem staveb v\nNezamyslicích, rozhodli se døevnovtí, e zaènou stavìt svoji novou kapli,\nkterá jim v obci chybìla. A dosud tam na kopeèku stávala jen malinká\nzvonièka. Marnì jsem pøesvìdèoval, aby jetì chvíli vydreli. Nedali si\nporadit od èlovìka, který se stavbami, a hlavnì obstaráváním penìz na nì,\nmìl bohaté zkuenosti. Jejich sebevìdomí bylo veliké a dokonce se i\nnahnìvali. Ale kdy se pak po nìkolika letech dostali do úzkých, pøili s\nprosíkem. Nu co, hlavnì e se dílo podaøilo a Døevnovice mají hezkou,\npráce: 24. 4. 34\nZaèali kopat základy na novu kapli v Døevnovicích.\n4. 5. 34\nV zahradì farské jsem spravoval studnu - døevo dovezli z lesa\nod Zámeèku - pìkné típy bøezové - 1 m á 63, Kè. K nové studni\njsem objednal i pumpu.\nbiømování: 16. 5. 34\nByli jsme u sv. biømování v Kromìøíi. Dìti platily na dráze 3.70\na mnoho 7.50 obì cesty. Dráha nám vyla velmi vstøíc. Nepøesedali\njsme. Mìli jsme est vozù pro biømovance. Pøes den bylo velmi pìknì.\nBoí Tìlo: 31. 5. 34\nAni horko - ani chladno - pøíjemnì bylo. V kostele zpìváci pìknì\nzpívali, i venku a u oltáøíèku. Pøi prùvodu Jeíi Králi - a hudebníci\nji hráli. Lidu hodnì. Asistovali mi p. faráø Neduchal z Vícemìøic a p.\nOdpoledne o ètyøech hodinách pøijel do Vícemìøic svìtící biskup\nStavìl a biømoval tam chovance.\nkaplièka: 17. 6. 34\nV nedìli 4. po sv. Duchu z Nìmèic pøili prùvodem s p. faráøem\nke kaplièce v Nezamyslicích. Bylo jich pøes tøi sta. Na zpáteèní cestì\nod kaplièky se zastavili u nás v kostele.\ncesta: 29. 6. 34\nRáno pìknì. Jel jsem po ranní mi sv. autobusem do Brodku na\nprimici pøíbuzného P. Josefa Bombíka ze Snìhotic, který vytudoval u\nNa zdejí faøe mìl pøes dva mìsíce dvì dìti - èeské - katolické na prázdninách - aby nezapomnìly èesky - Frantiek Ku, Helga\nZdaøilová - z Brém.\nObec byla pøekvapena. Místní klepny mìly chvíli hody. Na faøe se\nobjevily dvì dìti, kluk a holka, které mluvily patnì èesky. Brzy se vak\ntato záhada vysvìtlila. On, knìz, vlastenec, který slovanskou mylenkou\nije a dýchá, pøijal na výzvu katolické Charity, na prázdninové mìsíce tyto\ndìti z èeskonìmeckých rodin ze dvou dùvodù: aby se poøádnì najedly, a\ntak se zlepil jejich zdravotní stav, a aby se zlepila jejich èetina, jejich\nJe sobota, jen dvì hodiny po pùl noci. Odemykám kostel v tuto\nneobvyklou hodinu a tam, pøed svatostánkem, v modlitbách èekám na první\npoutníky, kteøí se rozhodli vyrazit na osmdesáti kilometrovou pou a na sv.\nHostýn, aby tam, pøed Matkou moravského lidu, prosili o dé. Pøed tøetí\nhodinou jich u bylo na pìt desítek. Po krátké modlitbì jim ehnám a kráèím\nv èele prùvodu za farnisko. Tam se s nimi louèím a dívám se za nimi\nzaroseným zrakem, dokud je nepohltí tma noci. Jak rád bych el s nimi. No\nnic, za pár hodin pùjdu s prùvodem vìøících ke své oblíbené kaplièce k\nNa slavnosti sv. Václava se tentokrát podíleli jen hosté. Já mìl\njen pøi velké u boèního oltáøe tichou. U obìda nás bylo jedenáct.\npohøby: 16. 10. 34\nByl jsem v úterý v Moravském Písku na pohøbu obchodníka pana\nVe støedu jsem pohøbíval zase v Luhaèovicích svého bratrance \nnaduèitele v. v. Petra nédara.\ncesta: 23. 10. 34\nS bratrancem P. Navrátilem jsme jeli do Plumlova - podívat se\nna rybolov v rybníku plumlovském. Byli jsme i v Drahanech  podívat\nse, kde pramení Haná  bylo sucho, e prameny byly vyschlé.\nchorál: 28. 10. 34\nPo mi svaté se zpíval chorál sv. Václava.\nUrèitì nemyslel na to, kdy po mi svaté zanotoval od oltáøe první\nslova Svatováclavského chorálu, e zakládá vlastnì dalí novou tradici\nv tomto kostele, zasvìceném tomuto svìtci. Tak tomu bylo pozdìji u\nvdycky. A v dobì poroby èeského národa, v letech okupace, se zpíval\nkadou nedìli, jako projev vzdoru i prosby za povzbuzení, sílu a odvahu\nk boji proti násilí a teroru. A po jeho násilné smrti i jako vzpomínka na jeho\nosobní stateènost, odvahu a sebeobìtování. koda, snad èastìjí zpìv tohoto\nchorálu by nám vem prospìl i v dnení nelehké dobì.\ndivadlo: 28. 10. 34\nDivadlo v Lidovém domì Námoøníkùv sen.\nMnoho lidí chodilo prosit. Dennì 25  30 lidí.\nhøbitov: 1. 11. 34\nOdpoledne jsem byl v elèi na høbitovì, na hrobì svých rodièù.\nPodíval jsem se i na novou studni na Zábraní, kde vrtali pro\nnedostatek vody v dìdinì. Ze elèe jezdilo a osmdesát povozù dennì\ndo Kobeøic do skály pro vodu. Bratøi Sigmundové  odborníci na\npumpy  vrtali v elèi 120 m hlubokou studnu  a nyní teèe voda ve\ndne, v noci. V zimì nezamrzá. Lidé si ji chrálí.\nOd zaèátku listopadu jsem chodil do koly i ve Vícemìøicích nebo P. Neduchal odeel do sanatoria do Opavy. Mìl jsem tento\nrozvrh hodin: V pondìlí od 8  11 v Nezamyslicích - odpoledne od 13 v Moøicích. V úterý od 9  11 v Døevnovicích  odtud pøímo kolem\ntratì do Vícemìøic. Na obìd jsem el do klátera sester Dominikánek\na odpoledne od 1  3 ve kole ve Vícemìøicích a odtud do Nezamyslic.\nVe støedu bylo volno. Ve ètvrtek od 8  10 ve Vícemìøicích  odpoledne\nod 2  4 v Nezamyslicích. V pátek ráno od 9  11 Døevnovice odpoledne od 1- 3 v Moøicích. V sobotu od 8 - 9 II. tø. v Nezamyslicích\na odpoledne od pùl druhé do pùl ètvrté III. a I. tø. Práce i chùze na\nstarého knìze. Od listopadu na mìance neuèil p. rada Èerný  pro\nchuravost. Musely sestry sv. Hedviky uèit i náboenství.\nV kostele stromeèek  i betlém na boèním oltáøi - na epitolní\nstranì  velmi vkusnì upravili  právník Stanislav Toulec  z è. 11 a\npan Jan Novotný, rolník z èís. 12  ve bylo elektricky osvìtleno, co\noba jmenovaní smontovali.\nKoneènì se doèkal. Jeho dva velcí pøátelé, rolník Jan Novotný z è. 12\na mladý student právnické fakulty, Stanislav Toulec, mu pøipravili milé\npøekvapení. Dlouho nìco kutili v kostele a pak ho pozvali. Na boèním oltáøi\nbyl umístìn nový betlém, osvìtlený elektrickým svìtlem. Byla to nádhera.\nPaneèku, to byl dárek k Vánocùm.\nTento betlém dosud vlastní jako vzácný poklad rodina Beranova. (Pozn.\nnávtìva: 23. 12. 34\nVeèer dojel profesor bohosloví Dr. Bedøich Vaek z Olomouce.\nNa vìi vyhrávali koledy, co se velmi zamlouvalo. Lidé naslouchali\nmilým, sladkým koledám. V noci jsem jel autem do Vícemìøic, kde mìl\npùlnoèní mi svatou, zpívanou, pan inspektor náboenství z Prostìjova\nP. Pøikryl, já asistoval jako jáhen  a podjáhen byl P. Fr. Srovnalík,\nadministrátor z Dobromilic. Lidu tam bylo z celého okolí mnoho.\nV kapli mají ústøední topení.\nPøed velkou kázal v Nezamyslicích Dr. Vaek. Na sv. tìpána P.\nVícemìøicích. Pak odjel autem navtívit bratrance pana faráøe\nv Nìmèicích, který na tìdrý den zaèal kalat krev.\nNa Silvestra jsem byl na pohøebì v Bøestì, kde byl pohøben\nkatecheta zábøeského gymnázia P. Josef Èerník, rodák z Bøestu. Bylo\nnás 43 knìí.\nnovinka: 31. 12. 34\nPobonost a svaté poehnání a Te Deum, ukonèen rok. U jeslièek\ndìti zpívaly koledy. Dìti z Døevnovic umìly krásné  dvojhlasné \nnauèil je ve kole naduèitel L. Venclík.\nVnímá ten krásný zpìv. Zadívá se na líbezný obraz Matky Boí nad\noltáøem a jeho mylenky mu znovu pøináejí události právì uplynulého roku.\nVynoøují se vzpomínky na krásné proitky, úspìnì vykonané práce, smutné\npohøby a louèení se spoluáky i spoluobèany, radostné køty i svatby. Mnoho\ndobrého se udìlalo. Je vak jen chybující èlovìk. Vzpomíná si na dvì\nrozhodnutí, která by nejradìji vzal zpìt. Poprvé lápl vedle, kdy se\npachtovalo farní pole. Rozhodovalo se, kdo víc nasadí za mìøici. Tøi rolníci\nsi vyházeli pro sebe a dlouholetí pachtýøi tak byli vyøazeni. Tento svùj\nomyl napravil a po ètyøech letech pøi dalím pachtování. Druhý omyl\nzpùsobilo jeho vlastenectví. Na køiovatce u Hubených stával dùm è. 70.\nNa nìm visel obraz s dvojitým køíem s nìmeckým nápisem, popisujícím\ncestu císaøe Ferdinanda III. z r. 1652 tímto místem. Nelíbila se mu tato\npøipomínka rakouské monarchie, obraz dal pøemalovat, a tak nápis zmizel.\nToto pochybení se u odèinit nedalo.\nÈasem vak mu bylo prominuto to i ono.\nkino: 12. 1. 35\nV kláteøe film Lurdy - pouèné a zajímavé.\nmissie: 26. 1. 35\nV sobotu pøijeli misionáøi v poledne. P. Ignác Coufal a P. Jar.\nKalous - redemptoristé z Èervenky. O ètyøech hodinách v sobotu\nodpoledne jsme zpovídali kolní dìti. Pan rada Èerný i faráø Kvapil\njsme jim pomáhali. V nedìli byly dìti u spoleèného svatého pøijímání.\nV nedìli v poledne pøijel P. Cyril Je - Redemptorista - tøetí misionáø.\nRáno o sedmi hodinách zaèala svatá misie kázáním pro vechny.\nPo kázání - ranní me svatá - pøi ní pøistoupily kolní dítky ke sv.\npøijímání - byla promluva pøed i po sv. pøijímání. O desíti hodinách\nkázání - a pak velká. Odpoledne o dvou hodinách kázání jenom pro\neny. O pùl ètvrté rùenec a o ètyrech kázání pro vechny a sv.\npoehnání. V pondìlí a v úterý se zpovídaly eny. Ve støedu mìly\nspoleèné svaté pøijímání. Ve vední den o pùl esté me sv. druhá o\nesti a o pùl sedmé. O sedmi hodinách kázání a po nìm me sv.\nOdpoledne o pùl páté rùenec - s výkladem - o pìti kázání a sv.\nCvièení stavovská mìla dìvèata, mládenci a naposledy mui. A\nté tak spoleèné sv. pøijímání. Veèer pak byly slavnosti k Nejsv. svátosti,\nkdy celá farnos se zasvìtila B. Srdci Pánì\na P. Marii.\nKostel býval do posledního místeèka plný. Pìknì kázali misionáøi\na lidé s radostí spìchali na slovo Boí. U sv. zpovìdi bylo 1500 vìøících\na u sv. pøijímání 2000 duí. Jen z Vícemìøic nechodili na misie. Jen\npráce: 26. 2. 35\nVe svìtnici vedle kaplánky nová podlaha.\npolitika: 10. 2. 35\nSenátor Pavelka na schùzi v Lidovém domì.\n3. 3. 35\nV Lidovém domì pøednáka uèitelky Barnetové o T. G. M.\nnemoc: 4. 3. 35\nVelmi karedì. Já dopoledne ulehl a churavìl po celý týden.\nZemøela matka zdejího p. Dr. Friedla. Natìstí ji pohøbíval vlastní\nsyn P. Jan Friedl, faráø z Uherského Ostrohu.\ndivadlo: 10. 3. 35\nV nedìli v Lidovém domì loutkové divadlo.\npøednáka: 13. 3. 35\nVe støedu dopoledne v Olomouci a veèer pøednáka v Orlovnì v\nTitínì se svìtelnými obrázky Triumf Eucharistie.\nNastal krásný jarní mìsíc. Oteplilo se. Sníh zmizel a pùda velmi brzy\noschla. Na faøe se selo Kaplièkové drustvo a rozhodlo zahájit práce na\núpravì prostoru kolem kaplièky. Lidí bylo dost, a tak práce na pøípravì\nterénu pro nové schody i jejich betonování, postupovaly velmi rychle.\nSchùze Kaplièkového drustva - u kaplièky pracovali\nnezamìstnaní - upravoval se prostor vedle kaplièky. Taky betonové\nDlouho jsem pøemýlel o vyuití volného prostoru staré sakristie, který\nbyl vìtinou zaplnìn jen rùzným haraburdím. Co tak tady vybudovat dùstojný\na pìkný Boí hrob. O svém nápadu jsem se zmínil pøed nìkolika lidmi. Ten\nnavrhl to, ten zas ono. Nápady se zmìnily v náèrty a náèrty ve skuteènost.\nPøezdìním vznikl krytý výklenek. V nìm deska, slouící jako mensa se\nsvatostánkem, svícny i kvìtinovou výzdobou. Pod deskou pak prostor pro\nsochu, pøedstavující mrtvého Krista.\nTento hrob pak slouil svému úèelu celých ètyøicet let.\npráce: 11. 4. 35\nNový Boí hrob ve staré sakristii - lidu se zamlouval - napodobená\nskála - a nástroje muèednické - ve tam bylo.\nBlíí se konec mìsíce dubna a také 1. máj, svátek práce, na který je\nnaplánováno procesí ke kaplièce Panny Marie, aby lidé pozdravili Královnu\nmáje a aby také dùstojnì zahájili kadodenní májové pobonosti, konané u\nProtoe vechny práce na úpravì kaplièky a jejího okolí nebyly jetì\nukonèeny, chodíval dennì popohánìt hlavnì zedníky na dokonèení schoditì.\nKoneènì 28. dubna veèer mohl spokojenì do farní kroniky zapsat: Kaplièka\nje dodìlána - schody z betonu, které dobrodinci vìnovali.\nPrvního dne mìsíce kvìtna se vak splnilo jeho èasto pouívané úsloví:\nKdosi poøád pracuje proti nám! Tentokrát to bylo poèasí, které pokazilo\nradost z hotového díla.\npou: 1. 5. 35\nNa státní svátek jsme byli prùvodem u kaplièky, kde faráø Kvapil\nmìl kázání a mi sv. Takové chladno na 1. kvìtna nebylo 160 let.\nNìkteøí pro zimu a studený vítr odeli od kaplièky.\nhody: 5. 5. 35\nFaráø Kvapil mìl ranní ve farním kostele. Potom autem do\nVícemìøic, kde v kapli sv. Floriána - patrona osady - slaví tam hody mìl o pùl desáté kázání v kapli a zpívanou mi svatou. Na hodovém\nobìdì byl v kláteøe u sester Dominikánek.\nV sobotu veèer po májové pobonosti mìl schùzi lidové strany\nøeèník pan Dr. Procházka, profesor universitní z Brna, rodák z\nKojetína. Bylo pøed volbami do parlamentu. Agrárníci chtìli nám\nlidovcùm schùzi rozbít - telegrafovali pro agrární sekretáøe - do vech\nokolních mìst - ale nikdo jim nepøijel. Agrárníci korporativnì pøili\ndo Lidového domu - faráø Kvapil zahájil schùzi, pøedstavil øeèníka,\nujistil , kdo slunì chce debatovat po øeèi pana øeèníka, e mu bude\ndovoleno. Nádhernì, pøesvìdèivì mluvil, mnoho muù i en\nposlouchalo, ale nikdo se nepøihlásil.\nAbyste si nemysleli, e se krade jen v souèasné dobì a e tomu tak\nkdysi nebývalo. Pozornì si pøeètìte následující zápis. Podobných je ve farní\nkronice víc ne deset.\nvloupání: 13. 5. 35\nV noci pokus vloupat se do zdejího kostela - pokouel se kdosi\nvemi dveømi - nepovolily.\nU dávno pochopil, e se v nai vlasti, v sousedních zemích i v celém\nsvìtì dìje nìco nedobrého. Zaèal si uvìdomovat, e nae vlast, nae\ndomovy, ná národ, jsou ohroeny. Je si vìdom toho, e kazatelna, na ní\ntak rád vystupoval, mu neposkytuje vechny monosti k burcování\nvlasteneckého cítìní v lidech a proto s plným odhodláním vstupuje do\npolitického dìní i na øeènických tribunách.\npolitika: 18. 5. 35\nV sobotu veèer po májové pobonosti mìl faráø Kvapil øeè volební\npro nai lidovou stranu v Titínì.\nvolby: 19. 5. 35\nV nedìli volby do senátu i do snìmovny. Volilo se od 8 hodin v\nmístnostech Lidového domu. Lidovci mìli kandidátní list è. 5 - do senátu\njsme mìli hlasù 141 - do snìmovny 154.\nVolby do zemského a okresního výboru. Ve lo klidnì a pìknì.\npráce: 2. 6. 35\nLíèili jsme farní kostel.\nvizitace: 10. 6. 35\nVisitace byla - pondìlí svatoduní kanonická visitace - odpoledne\no dvou hodinách v kostele. Pøijel pan dìkan P. Fr. Hájek z Ivanovic i\ns panem kaplanem podkomisaøem - soused pan rada Bajar z Titína na konec visitace doel bratranec pan rada a faráø z Nìmèic\nFr. Navrátil. Dìti ze vech kol i pøifaøených doly - a faráø Kvapil nemaje kaplana - sám vyuèoval i zkouel. Dìti umìly - a lidu bylo jak v svátek - plno.\ncesty: 25. 6. 35\nByl jsem se koláky a uèitelkou Radovou - autobusem v jeskyních\nv Mladèi u Litovle, odkud jsme jeli na hrad Bouzov a zpìt do Olomouce.\nProhlédli jsem nový kostel v Olomouci - Øepèínì - právì vyzvánìly\nelektricky - krásnì zharmonizované zvony - a pak v Olomouci jsem\nukázal dìtem radnici  hodiny, orloj - zasedací síò, muzeum a vechny\nkostely. Po esté veèer jsme dojeli do Prostìjova a tu jsme se zastavili\nna mìstském høbitovì a prohlédli si vkusnì upravený høbitov. Po osmé\nveèer jsme byli zase doma.\nDìti pøedkolního vìku, ale i koláci, pana dìkana nesmírnì milovali.\nJeden dùkaz z mnoha. Kdy se paní uèitelka Radová zeptala dìtí ve tøídì,\nkdo z dospìlých by mìl s nimi jet na kolní výlet, jednohlasnì se ozvalo\ntøídou: Pan dìkan. A on jejich pøání velmi rád splnil, jak o tom svìdèí\nRádio? Nemám. A taky na co? Obèas veèir, kdy mám èas, zandu k\nNovotném a poslechnu si zprávy. A taky mnì nezbévá penìz. Só potøebnìi\nvìci. Ale vèil si ho musim kópit. Nemuu sedìt celý deò u Novotnéch. A\nrád bych vecko z teho celostátniho sjezdu katoliku slyel.\nA tak zajel do Kojetína a na faøe se objevilo první rádio.\nPøed svátkem sv. Petra a Pavla jsem koupil rádio od Bastla z\nKojetína, abych mohl sledovat slavnosti celostátního sjezdu katolíkù\nv Praze, kam dojel z Paøíe - papeský legát kardinál Verdier. Z farnosti\nnezamyslické bylo poutníkù na padesát v Praze. Já jsem nemohl nemaje zástupce na nedìli a svátek sv. Petra a Pavla, proto jsem\nvypravil místo sebe koláka Vojtìcha Zapletala z Moøic a Miloe\nNovotného z Nezamyslic - áka z mìanky a ministranta, aby mìli\nvzpomínku milou na Prahu. Nai poutníci vichni se vrátili astni a\nbyli velmi spokojeni. Doprovázela je kapela z Pøedmostí a jejich\nzvlátní vlak je zavezl na Sv. Horu u Pøíbrami, Karlùv Týn navtívili a\npak pøes Starou Boleslav - vrátili se domù.\nsjezd: 8. 7. 35\nV pondìlí odpoledne jsme se sjeli - spoluáci knìí - pøed 35\nvysvìceni - v Olomouci v bohosloví, v kapli seminární svaté poehnání\na veèeøe. V úterý odjeli autobusem ráno z Olomouce do Dubu, kde v\nprobotském kostele - u svého spoluáka P. Josefa Veselého jsme mìli\nslavné sluby Boí u Pany Marie v Dubì. Na faøe obìd a pøátelské\nposezení ve vzpomínkách na mládí a knìské pùsobení. Naveèer jsme\nse rozjeli domù.\nSnad ji na vzpomenuté zpáteèní cestì hanáckou rovinou, ale\npøedevím po dokonèené veèerní modlitbì, v tichu a osamìní, se vracel v\nmylenkách na svou cestu ivotem. Zaèal nezapomenutelným okamikem\nsvìcení a svou první mí svatou. A pak u to byla jen sluba Bohu a lidem.\nVybavují se vzpomínky na Poleovice, Vranovou Lhotu i Vnorovy. Potom\nUherský Ostroh a nezapomenutelný Moravský Písek. Té práce! Ale\nkoneèná radost po dokonèení stavby nového kostela! Vybavuje si astné a\nradostné chvíle køtù a svateb i smutnìjí pohøby. Vzpomíná na vítìzství i\nprohry, okamiky uspokojení i zklamání. Zvolna vak usíná s vìdomím, e\nzatím vdy splnil svìdomitì své knìské, obèanské i lidské povinnosti. A v\ntomto rozjímání veel do øíe klidného spánku prostý knìz náboného srdce,\nrozplamenìného láskou k Bohu a Matce Boí i lidem.\nprimice: 7. 7. 35\nByl jsem na primici v Kamenici - zdejí bohoslovec Emanuel\nKuchaø tam mìl primici u pana faráøe Moného . Kázal jsem, nebo\nkazatel primièní nedojel.\nV nedìli pìknì. Novoknìz P. Emanuel Kuchaø mìl zde v kostele\nslavnou mi svatou - já a pan bohoslovec Chytil z Dobromilic jsme\nasistovali. Druièky a lid - vedli jsme primicianta prùvodem z klátera.\nJá mìl v kostele kázání a pan primiciant udìloval po velké primièní\nsvaté poehnání. Obìd jsem vystrojil na faøe pro knìze a rodinu pana\nprimicianta. Rodièù nemìl - jako sirotek byl vychován ve zdejím\nkláteøe u sestøièek sv. Hedviky.\nTìko mùeme pochopit, jakou nesmírnou radost proíval v den, kdy\nmladého knìze sledoval u oltáøe, toho, který jako sirotek vyrùstal ve zdejím\nsirotèinci, toho, kterého on podporoval na studiích gymnaziálních i\nteologických. Ten je nyní støedem pozornosti mnoha lidí, kteøí ho znali jako\nnebohého chlapce. Stárnoucí knìz proíval nesmírnou radost.\nA dalí radostnou událost proíval o dva dny pozdìji. Na faøe se objevil\nmladièký knìz s bìlouèkými vlasy, oboèím i øasami a zvlátnì èervenými\npanenkami. Koneènì má pomocníka, mladého kaplana. Bude se sice více\nvìnovat práci a slubì v kláteøe ve Vícemìøicích, ale pøesto to bude znaèná\núleva. u jenom v tom, e on, faráø, nebude muset lapávat pìky na hodiny\nnáboenství do tamìjí koly.\nkaplan: 16. 7. 35\nV úterý odpoledne se pøiel pøedstavit nový pan kaplan P. tìpán\nJob. Jako kaplan nezamyslický se svolením faráøe byl ustanoven i v\nkláteøe ve Vícemìøicích u sester Dominikánek, aby tam bydlel a\ndostával stravu, v kláteøe tam dennì slouil mi svatou a v nedìli v\nkapli kláterní míval kázání pro lid, chovance a sestry. Chodil do\nkoly: do Vícemìøic, Døevnovic a na mìanku do klátera sv. Hedviky.\ncesta: 28. 7. 35\nPo ranní mi svaté el pìky do Nìmèic, kde bylo patrocinium sv.\nMaøí Magdaleny. Kázal jsem pøed velkou a pak asistoval s panem\nfaráøem Kroupou z Vrchoslavic.\nnávtìva: 31. 7. 35\nVe støedu jsem navtívil v nemocnici v Prostìjovì synovce\nFrantika Kvapila ze elèe, který pøi mlátièce pøiel o nohu.\npohøby: 1. 8. 35\nVe ètvrtek jsem byl na pohøebì v Kromìøíi - probot P. Eduard\nKavan - byl rok pøede mnou vysvìcen - svìtící biskup Monsignor\nStavìl pohøbíval - 100 knìí bylo.\n13. 8. 35\nV úterý v Prostìjovì pochovával - hodného ministranta - sirotka\nzdejího klátera, Rudolfa Hornu - který za ètyøi dny v nemocnici\nzemøel, naøíkal, e ho pata bolí - a zemøel na otravu krve.\nMinistranty mìl moc rád. Byl na nì sice pøísný, ale velmi laskavý.\nObèas i nìjakou tu lumpárnu, o kterou mezi kluky nebývá nouze, prominul.\nA jak k nim býval tìdrý. Zaslouenì vydìlané penízky jim nedával do\nruky, nýbr na konci kadého mìsíce ukládal kadému na jeho vkladní kníku.\nA tak je uèil spoøivosti i etrnosti. Bývali také èastými hosty na faøe. To\nkdy se vrátili prokøehlí ze høbitova nebo od nemocného ze sousedních\nTìic èi Døevnovic, posadil je ve vyhøáté kuchyni ke stolu a spolu pak\nposnídali bily kafe ze kralópem a k temu dobró buchtu. A kdy dozrávalo\novoce ve farní zahradì, chodívali si na májuvky èi srdcovky, jablka\nnebo hruky s koíèky. Samozøejmì i potají pøes zídku. Je pochopitelné, e\nministranti na svého pana dìkan nikdy nezapomenou.\nexercicie: 18. 8. 35\nDetivá nedìle. Veèer jsem byl ve Vícemìøicích u pana kaplana,\naby mne zastupoval v tom týdnu, nebo v pondìlí ráno jsem odjel do\nTovaèova k panu dìkanovi Josefu Polákovi a panu radovi Antonínu\nPlevovi a odtud pak autobusem do Olomouce na knìské exercicie,\nkteré zaèaly v pondìlí veèer - a v pátek ráno skonèily. Bylo nás 72\nknìí v bohosloví v Olomouci a mìli jsme kadý svou svìtnièku.\nExercicie konal redemptorista P. Schikora - èesky - bývalý kaplan v\nHluèínì, velmi praktický pro duchovní správu.\nhody: 25. 8. 35\nNedìle. Bylo pìknì. Pøed polednem jsem jel autem na hody sv.\nBartolomìje do elèe - k sestøe a bratrovi.\nnávtìva: 27. 8. 35\nV úterý zde byli návtìvou P. Churý - spoluák - faráø z\nHochtejna - a P. Kubíèek, katecheta z Kojetína a pan faráø Horut z\nOdpoledne straná bouøe - velký liják.\nMìsíc záøí. Jeho oblíbený mìsíc. Jednak proto, e u od dìtství vdycky\nv tomto mìsíci zachvacuje jeho nitro zvlátní pocit, známý jen tìm, kteøí\nmají za sebou, nebo právì provádìjí na poli sklizeò. Dále proto, e se bude\nopìt dennì v hodinách náboenství scházet s nejmeními a zasévat do jejich\nsrdcí lásku k víøe jejich otcù. Ale pøedevím proto, e v tomto mìsíci probíhají\njetì poutì k jeho milované Matièce. Nikdo z nás si nedovede pøedstavit\njeho radost, tìstí a spokojenost pøi pohledu na stovky poutníkù, pøicházejících\nke kaplièce z Nìmèic nebo Pavlovic, kteøí se neohlíejí na vzdálenost, únavu\nani rozmary poèasí. S jakým nadením pak k nim promlouvá od køíe u\nVeèer pak tento krásný záitek zapíe struènì do kroniky.\npou: 8. 9. 35\nNarození P. Marie pìknì, ale vítr a studeno. Byli jsme u kaplièky.\nO devíti jsme li prùvodem - faráø Kvapil mìl zpívanou mi svatou pak kázání u kaple - venku - z Pavlovic dolo 200 poutníkù s panem\nfaráøem Bartolomìjem Smeèkou a panem bohoslovcem. Po mém kázání\nmìl pan faráø z Pavlovic mi svatou v kapli. Pak byli oba na obìdì na\nfaøe. O tøech doli prùvodem z Chválkovic a ze elèe. Pro dìti bylo\nchladno - nemohly ani vydret - v kapli bylo zas moc horko. Lidu\nZ Moøic tu ji byli pøed týdnem - já jsem el s nimi - bylo tam\nZ Titína a Døevnovic pøijdou za týden.\nnemoc: 13. 8. 35\nDopoledne jsem byl v Olomouci. Ale veèer u ulehl - v pátek a v\nsobotu nebyla ani me svatá.\nJá to vìdìl, e nìco nedobrého se pøihodí po této øadì tak krásných\ndní. Nejdøíve pohrozila nemoc. A to dost vánì. Ale, copak mohu leet,\nkdy se dovídám, e mùj velký pomocník, dobrý pøítel a soused, pan rada P.\nHudec z Moøic, zemøel a já se mám s ním rozlouèit promluvou? Samozøejmì,\ne vstanu a jako vdy splním tuto èestnou povinnost.\npohøeb: 18. 9. 35\nJe pátek - já se louèím promluvou se zemøelým sousedem panem\nradou P. Hudcem z Moøic. Pan prelát Fr. Spurný mìl rekviem - pak\nprùvod za rakví smìrem k Nìmèicím. Poobìdvali jsem na faøe a v\njednu hodinu vyjeli autobusem do Olomouce - Holice, kde byl uloen\nvedle svého bratra - lékaøe - do hrobu.\nVíte, knìská sluba je nelehká sluba. Proíváte radost a nesmírné\ntìstí, kdy uvádíte do svaté církve udìlením svátosti køtu malého èlovíèka.\nDocela nìco jiného proíváte ve chvílích, kdy dospìlého èlovìka pøipravujete\nna poslední cestu do vìènosti. Bolest je tím vìtí, èím blií vám tento\nèlovìk byl. A mùj pøedchùdce na zdejí faøe, který ji delí dobu postonával,\nbyl mi nejen vzorem, dobrým rádcem, uèitelem, pomocníkem, nýbr\npøedevím pøítelem. Jen vroucí modlitba mi pomohla pøekonat lítost a bolest,\nkdy jsem byl povolán k umírajícímu.\nzaopatøování: 19. 10. 35\nV sobotu o pìti ráno jsem zaopatøoval pana radu Jiøího Èerného\na hned skonal ani nevìdìl - zatajili jsme to, e pan rada Hudec z\nMoøic zemøel a mìl pohøeb.\nRáno bylo chladno a v poledne slunce. O desíti jsem jel autem\ndo Kojetín obstarat úmrtní ohláení - parte dát natisknout a rozeslat\nznámým knìím a jeho spoluákùm. Pozván zase dómský prelát P.\nSpurný, aby mìl rekviem a pohøbíval.\nV pondìlí prelo a v úterý ráno a do desíti. Knìí bylo na pohøebì\npana rady dvacetdevìt. Kázal jeho bývalý soused - P. Èerný, faráøoval\nv elèi - pan rada Frantiek\nVaculík, faráø z Drysic. Jak jsem li na høbitov, pøestalo pret.\nPo pohøebì zase prelo - lidu bylo mnoho.\nKrásnì zpívali u hrobu zpìváci nacvièeni panem Stanislavem\nToulcem. Obìd byl v refektáøi klátera u sester sv. Hedviky. Ze elèe\ndojely dva autobusy - bývalí farníci na pohøeb panu radovi.\ncesta: 29. 10. 35\nV úterý ráno mlha - odpoledne pìknì - byl jsem v Kralicích podívat se na kostel a faru.\n2. 11. 35\nNa duièky - dopoledne rekviem v Moøicích - o devíti hodinách velmi pìknì - vyrazil jsem do elèe na hrob svých rodièù.\npráce: 3. 11. 35\nStromky v zahradì jsme dosazovali.\nhody: 17. 11. 35\nNedìle 23. po sv. Duchu. Po ranní jsem jel do Moøic, kde jsem\nmìl o pùl desáté kázání a velkou zpívanou: hody sv. Martina. Na\nobìdì jsem byl u rolníka ebestiána Vozihnoje - u mlýna - fara byla\nprázdná v Moøicích - sleèna hospodynì po smrti pana rady Josefa\nHudce - se odstìhovala do Pìnèic.\npráce: 22. 12. 35\n4. nedìle adventní. Dosti mrzlo - 10 st. C - ale pìknì. Nové jeslièky\njsme poøídili do kostela - na boèní oltáø na epitolní stranì. Staøeèek\nTomá Novotný, rolník è. 12 z Nezamyslic, odkázal 1400.- Kè na\njeslièky. Andìl v ivotní velikosti se vznáel nad jeslemi s nápisem:\nSláva na výsostech Bohu, drel v rukou. P. Marie kleèela u jeslièek sv. Josef - v ivotní velikosti i pastýø stál s holí po boku. P. Marie a\npastýø kleèel, drel u sebe oveèku. Celé jeslièky elektricky osvìtleny\na pravými rostlými kvìty ozdobeny. Vem se betlém velmi zamlouval.\nDìti - jak z klátera - tak z Nezamyslic i Døevnovic - koláci - pìknì\nkoledy zpívali - pøes celé svátky - zvlátì po velké - pøed poehnáním\na po sv. poehnání. Z klátera dvì dceruky, siroty - dvojèátka - ètyøletá\n- : Maøenka a Vlastièka - kdy zpívaly Jeíkovi koledy - nezùstalo\nani jedno oko bez slz. Tak dìtsky dojemnì a upøímnì ze srdce\nkoledovaly zpívajíce. I pøespolní lidé - z Titína, Nìmèic, Dobromilic\nsem pøicházeli na nae krásné jeslièky se podívat.\nDovedete si pøedstavit s jakou radostí a nadením psal tyto øádky do\nkroniky o události, která se hluboko vryla do pamìti vech úèastníkù. Po\nnìkolika letech se mu podaøilo s vydatnou pomocí dobrého staøeèka\nuskuteènit svou dávnou mylenku na poøízení takového betléma, který se\njen tak nìkde nevidí! Byl nesmírnì naden. A to nejen on sám, nýbr\nvichni, kdo se na tomto spoleèném díle podíleli. A co nejdùleitìjí, e tyto\njeslièky vzbudily údiv u vech, kteøí ve sváteèní dny navtívili ná farní\nkostel a tam si je mohli prohlédnout.\nkoda, e tato jeho radost trvala jen krátce. Na závìr roku pøila\nsmutná zpráva z Písku o smrti velkého pøítele, neúnavného pomocníka pøi\nstavbì nového kostela a velkého dobrodince. Úèast na jeho pohøbu nemohl\npohøeb: 26. 12. 35\nNa sv. tìpána - mírnì - sluneèno - mìl jsem ranní mi svatou - a\no desíti jsem jel vlakem do Moravského Písku na pohøeb panu\nAntonínu Svobodovi, který mi velmi platné sluby prokazoval - byl u\ndráhy - mìl reijní lístek - a co jsme pro kostel - pro Orla - potøebovali\n- vdy nám buï on nebo jeho ena dovezli - svíèky z Bystøice - nebo\nkroje k divadlu. Pan Dr. Vaek mìl kázání i velkou i sv. poehnání.\ndivadlo: 6. 1. 36\nVeèer - Orel - divadlo: Krajánek Holandr, el na vandr.\nPrvní dny roku 1936. Napìtí v Evropì a ve svìte vzrùstá. Na ná lid\nvak nejvíce pùsobí neklid v naich pohranièních oblastech, kde se den ze\ndne zvyují poadavky Sudeákù a dochází i k násilnostem na èeských\nJe dobøe, e divadelníci pøipravili vtipnou veselohru, kterou jsem\nsamozøejmì nemohl vynechat. Musím podpoøit jejich snaení, které pøináí\nmnoho dobrého i pro duchovní ivot mých oveèek.\nKonèí ètvrtý lednový týden. Je sobotní ráno. V chodbì zaklinkal\nzvonec. Sleèna otvírá, spráskne ruce a málem padá do mdlob. Pøed farou\nvùz, do dveøí se tlaèí chlapi v øeznických zástìrách a kadý pùlku prasete\nna rameni. Pane dìkane, co to je?, ptá se zoufale. No to, co by to bylo,\nprase, ne? Bude zabijaèka, ale bez zabijení. Já se na to nemou divat, ba\nani slyet, kdy to pchají. No ja, já sem to zapomnìl øict. Po nedìli budem\nmìt hosty. To aby bylo co na stul.\nSrdeènì vítá známé tváøe ze elèe. Za hodinku je u celá fara\nprovonìná domácí zabijaèkou. Nejenom slovem iv jest èlovìk\nse moudrý knìz a u se tìí na své oblíbené jitrnièky a kousek ovárku s\nkøenem. Pøi tom vak velmi vánì uvauje, zda dokonale pøipravil vechno\npro zdárný prùbìh sv. missií, které budou probíhat v následujícím týdnu.\nmissie: 27. 1. 36\nV pondìlí teplo - pøijeli misionáøi od Brna. P. Josef Kalous a P.\nIgnác Coufal - Redemptoristé z Èervenky. V úterý teplo - pìknì. kolní\ndìti jsme zpovídali - misionáøi a já i pan kaplan P. tìpán Job. Ve\nstøedu mìly dìti spoleèné slavné svaté pøijímání s promluvou.\nOdpoledne ve tøi hodiny cvièení pro panny. Bylo jich asi 150. Ve ètvrtek\nráno kázání a me svatá. Odpoledne cvièení pro mládence - dolo\njich asi 130. V pátek ráno mìly eny a panny spoleèné svaté pøijímání\ns promluvou. V sobotu ráno rekviem za farníky a padlé vojíny - prùvod\nkolem kostela. V sobotu odpoledne slavnos Sedmibolestné Panny\nV nedìli ráno o sedmi bylo kázání a pak me svatá a svaté\npøijímání muù a jinochù. Po svìcení svíèek mìl tichou velkou P.\nKalous. Vystavena Nejsvìtìjí svátost oltáøní - odpoledne svatá\nhodinka - po ní kázání a rozlouèení s misionáøi - v pondìlí jetì\nzaopatøovali nemocné a o jedenácté odjeli.\nVeèer pøed Hromnicemi jeslièky odstranìny z kostela - a na tom\nmístì utvoøena skupina: P. Maria stojí na stupni - v rukou zdviených\nJeíka - a za ní stojí sv. Josef - v rukách drí klec - v ní dvì ivé\nPamatujete jetì nìkdo na tento zvlátní výjev? Byl to velmi dobrý\nnápad, jak vyuít postav ze zrueného Betléma a jak pøiblíit onu krásnou\nedesátiny: 20. 2. 36\nSlavil jsem 60leté narozeniny. Ráno pøijel pan kaplan z Vícemìøic\nautem - pomohl zpovídat - mnoho èlenù i èlenek Lidové jednoty Orla\na Svazu en toho dne pøistoupilo ke svaté zpovìdi a vichni obìtovali\nsvaté pøijímání za svého faráøe, který za pøísluhy pana kaplana slouil\nzpívanou mi svatou v kostele plnièkém. Odpoledne o ètvrté hodinì\nve zdejím kláteøe na poèest edesátin faráøe dìtská akademie blahopøání faráøi k 60., divadlo pìknì sehráli Svatý Antonín\npomáhá. Faráø byl pøítomen - podìkoval a promluvil o úctì i pomoci\nsv. Antonína - neb èasto býval na pouti u sv. Antonínka u Blatnice a\nNedìle druhá po devítníku - v noci vichøice a dé - ménì lidí\nv kostele. Veèer uspoøádaly katolické spolky zdejí v Lidovém domì\nveèírek - s akademií a zpìvem na poèes edesátky faráøe P. Fr.\nKvapila. Ve tajnì nacvièili. Veèer o osmi pøili pro mne na faru, abych\nel s panem Doubravou a Látalem na chvilku do Lidového domu nìco se poradit - a zatím Lidový dùm plnièký - právník Stanislav Toulec\nmìl nacvièené sbory pøíleitostné - k tomu sloené - pak medik Rajmund\nLátal - naèrtl curriculum vitae jubilanta - národních písní smìs - ba\nzazpívali i moji oblíbenou píseò Nad Berounkou pod Tetínem - a na\nkonec sehráli divadlo Slzy Pána Jeíe. Oslavenec podìkoval vem.\nOdkládá pero, zavírá kroniku. Je u pozdì. Bere do rukou svùj\nohmataný brevíø a zaèíná s modlitbami. Nemùe se soustøedit. Stále se\nvrací k oslavám. Boe, vdy já jsem u vlastnì staøeèek! A co jsem v\nivotì dokázal? Jakýsi vnitøní hlas mu vak odpovídá: Jen se rozhlédni za\nsebe, rolnický synku, jak rovnou a hlubokou brázdu jsi po sobì zanechal.\nMezi svými spoluáky, mezi profesory, mezi farníky, ve vech místech, kde\njsi pùsobil. Postavil jsi chrám v Moravském Písku a pøièinil se o stavbu\ndalího v rodné elèi a o kapli v Døevnovicích, dokázal jsi upravit okolí\nmilované kaplièky a betlém a Orel\n. Myslí, e je to málo? Získal jsi lidi\nsvou výmluvností, svým osobním pøíkladem, ale pøedevím svou láskou k\n. Mají tì rádi, vidí to sám. Váí si tì. A to není pro knìze, pastýøe\nBoe, dej mi sílu a zdraví, a jetì mohu dokonèit to, co zamýlím\nvykonat, ke Tvé cti a chvále. Amen.\ndivadlo: 15. 3. 36\nJe dobøe, e ochotníci neumdlévají ve své èinnosti, a to jak v\nnaí obci, tak také v okolí. Lidé alespoò na chvíli zapomenou na hrùzy,\npopisované v novinách a rádiu. V Habei se válèí. Dennì tam umírají\ntisíce nedokonale vyzbrojených vojákù, bránících svou vlast proti\nO pùl sedmé pøijeli autobusem ze elèe herci a hereèky\neleèského Orla, aby sehráli ve zdejím lidovém divadlo Rozmarin\n- vecko po slovensky. Na faøe byli vichni na veèeøi - dostali øízky a\ncelerový salát - koláèe a èaj - o osmi u hráli - a rados byla je\npoèúva. Hráli do dvanácti v noci a pak zase autobusem odjeli.\npou: 25. 3. 36\nZvìstování Panny Marie. Byli jsme prùvodem u kaplièky, kde\nme svatá a kázání.\nHráli ve Vrchoslavicích Obraz Panny Marie. Byl jsem tam. My\npøed dvìma lety jsme to tady taky hráli.\nNa nedìli Kvìtnou veèer sehráli Orli Evropa hoøí - èasový\ndivadelní kus - nebo se stále mluví, jak v Nìmecku Hitler se chystá,\ne letadly pøepadne nás.\nV Africe v Habei se bojuje - Itálie moderními zbranìmi a hlavnì\nletadly nièila vojsko Habeanù. Nìmci, nedbajíce smluv, dne 7. 3.\nvtrhli do Porýní a je vojensky obsadili.\nvlastenectví: 26. 4. 36\nDruhá nedìle po Velkonoci. Zde o jedné hodinì pøednáka v\nSokolovnì - tábní kapitán Míèka z Olomouce - a já ve 14.32 vlakem\ndo Vykova - kde jsme oslavovali 75. narozeniny spisovatele a\nkanovníka P. Jana Vyhlídala - tam il na penzi  poslednì faráøoval\nve vábenicích. Sjelo se tam hodnì hanáckého lidu v krojích. Páni z\nBrna - pan prelát Spurný z Olomouce - krajan jeho - z dìkanství pan\nassesor Hájek z Ivanovic a já - jsem gratulovali za knìstvo dekanátu.\nByl tam pan faráø Jemelka z Topolan, pan faráø Tabáèek - se svými\nvábenskými - na koních - koèárech a alegorickém vozu - hanáci z\nNìmèic, Mìrovic, Lobodic, øeènice z Opavy a Hluèína v krojích - a\ndìvèice hanaèka ze vábenic velice pìknì, srdeènì po hanácku\nJá, jako knìz a ctitel P. Marie, se snaím o to, jetì èastìji pøivádìt\nsvé farníky na místa její úcty, k pobonostem a modlitbám za její pøímluvy k\nzáchranì lidstva. Tomuto úèelu pøispìl i nádherný dar, socha P. Marie\nsvatohostýnské, která bude ozdobou naeho kostelíèka.\nV úterý dovezli nákladním autem z Brna novou sochu P. Marie\nSvatohostýnské  pro zdejí kostel farní vìnovala paní Frantika\nRohánková z è. 25, aby se na 1. kvìtna posvìtila.\nZ rána velmi pìknì - sluneèko svítilo  o ètyøech hodinách\npøede dnem na 1.máje  pan Jan Novotný z è. 12 a pan Frantiek\nØíha se synem Vojtìchem z è. 10 pøijeli s platonkem k faøe, sochu novou\nnaloili na malý vozík  i s okrálenými nosítky a zavezli do kaplièky.\nRáno prùvodem jsme li z farního kostela za zpìvu Usedla si holubice\n po silnici ke kaplièce. kolní dìti, panny, malé druièky \nkolem sta a pøed knìzem 12 velkých pannen  druièek, které mìly\nposvìcenou sochu z kaplièky na nosítkách do farního kostela nésti.\nPrùvod byl ohromný  i z pøespolních osad  z Titína, Pavlovic, Unèic,\nUhøièic, Nìmèic a Dobromìlic hojnì pøili. U kaplièky u se tísnily\nzástupy lidu z Tìic, Døevnovic, Chválkovic a Vícemìøic. Byla v kapli\nzpívaná me svatá k Boskému srdci  byl první pátek  po mi svaté\nmìl pak faráø venku pøed køíem kázaní  sochu novou vynesli druièky\nna nosítkách pøed kapli, aby shromádìné davy mohly P. M. vidìt.\nPak byla socha posvìcena a v prùvodu pøenesena do kostela.\nObloha se pokryla mraky. Sem tam kapka spadla. astnì jsme\ndo kostela doli  Lidé po svatém poehnání se rozeli  a pak teprve\nzaèalo pret a prelo celý den.\nSocha zùstala po celý mìsíc na boèním oltáøi, kde se dennì konala\nmájová pobonost tímto zpùsobem: O sedmi veèer pøed oltáøem Panny\nMarie na klekátku pøedøíkávaly tøi kolaèky: Anièka Klofáèková z è.\n14, Maøenka Novotná z è. 43 a dalí Maøenka Novotná. Po rùenci\nbyla Loretánská litánie a svaté poehnání. Pak se zpívaly tøi sloky\npísnì k Pannì Marii. Lidé chodili hodnì na májovou pobonost.\nsraz: 7. 7. 36\nJsme se sjeli knìí z r. 1900 vysvìcení  u spoluáka Ignáce\nKorhonì z Kokor  bylo nás 16. Kanovník z Olomouce P. Josef Kraft\nmìl slavnou mi svatou  probot P. Josef Veselý z Dubu promluvu a\npak prohlídka kostela, høbitova a pak spoleèný obìd na faøe.\nprimice: 12. 7. 36\nSvou první mi svatou mìl P. Bohumil Chytil z Hradèan v kostele\nv Dobromìlicích  celou cestu prelo  já jsem kázal  detìm slavnost\nhodnì utrpìla, ale kostel byl plnièký. Hostina primièní byla u jeho\nstrýce v Hradèanech. Bylo hodnì hostí a bylo to pìkné.\nZdravotní stav se u pana faráøe velmi zhoril. Není se èemu divit.\nVdy se nezastavil ani na chvíli. Odpoèinek? Etì se po smrti naleím,\nøíkával s úsmìvem. Nakonec pøece jen poslechl lékaøe, a kdy si zaøídil\nzastupování, odjel do lázní v Bludovì. Ale i tam spí pracoval, ne by se\nléèil, jak o tom svìdèí následující záznamy.\nláznì: 30. 7. 36\nV pátek dojel P. Emanuel Kuchaø, e mne bude na tøi nedìle\nzastupovat  já do lázní do Bludova  na severní Moravì.\nZa detì odjel z Olomouce do Bludova.\nPìknì  byli jsme zpovídat v kostele Boího Tìla v lese u Bludova\n kolní dìti z celého okolí a nìkteøí dospìlí.\nJel jsem autem do Nìmecké Rudy k dìkanu Dr. Frantiku\nTomatíkovi, abych mu vypomohl.\nPìknì - v Zábøeze.\nMìl jsem v Chromèi mi svatou  ranní a kázání.\n11.  13. 8.\nPìknì - zastával jsem v Bludovì faráøe P. Karla Døímala, který i\nse svým kaplanem a jeho bratrem, kaplanem z Rudy autem jeli na\nokruní cestu po Èechách.\nPrí  ráno mìl kázání v Bludovì  pan kaplan byl se tøemi\nautobusy poutníkù v Králíkách.\nPìknì  já v Chromèi v kostele kázal a mìl ranní mi svatou.\njsem slouil v Chromèi a po poledni jsme jeli s panem dìkanem\nAloisem Zboínkem autobusem do ilperku.\nAutobusem v umperku  bylo pìknì  v nemocnici jsme navtívili\nnemocného knìze P. Knotka  rodáka z Vnorov  kdysi mì zastupoval\nv Moravském Písku, kdy jsem byl na hodech v elèi  toho se nenadál,\ne nìkdo známý - Èech, ho navtíví.\nOdpoledne jsem odjel do Zábøehu a pak ke svému spoluáku P.\nJanu Churému, faráøi v Hochtejnì. Okolí mi ukázal, kostel, faru,\nkde jsem pøenocoval.\nPo návratu na svou faru byl pøekvapen radostnou zvìstí: fara\nv Moøicích bude obsazena. Pøijde tam na zaslouený odpoèinek bývalý faráø\nz Chválkovic, kterého dobøe znal, a tak u pøedem vìdìl, e mu bude dobrým\npomocníkem ve výuce náboenství na kole v Moøících a e mu odpadnou\nnamáhavé pìí túry pøes pole, kolem Hané, do této sousední obce. Stejnì\nje pak velmi èasto konal, ale ne do koly, nýbr na faru, na besedu.\nMoøice: 1. 10. 36\nNa faru do Moøic se nastìhoval pan konsistorní rada P. Jaroslav\nPospìch, bývalý faráø ve Chválkovicích u Ivanovic. Odeel do penze\ndo Moøic. V nedìli 4. øíjna mìl v Moøicích, jako zámecký kaplan,\ninstalaci. Já mìl v Nezamyslicích ranní i kázání. Po ranní se zastavil\nP. Pospìch pro mne na faøe, jeli jsme do Moøic, kde v devìt hodin\npøed kaplí èekali farníci  já jsem uvítal nového zámeckého kaplana\na pøedstavil farníkùm moøickým, pak pan starosta Opálka pøivítal a\npan faráø Pospìch podìkoval. Pak jsem mìl v kapli kázání a P.\nPospìch zpívanou mi svatou. V poledne nás bylo u obìda na faøe\npráce: 1. 11. 36\nSbíral jsem na opravu monstrance zlaté peníze, prsteny a\nnaunice. Oprava stála 1000.- Kè u Rubringa v Olomouci.\nZaèíná rok 1937. Sousední Nìmecko horlivì zbrojí a vem okolním\nstátùm je jasné, e se pøipravuje na válku proti nim. Nejvíce vyhrouje\nnám. Jak pookøálo jeho vlastenecké srdce, kdy byl pozván do Lidového\ndomu na pøipravené divadelní pøedstavení, povzbuzující diváky k lásce\nk domovu a povznáející jejich národní hrdost.\nPár dnù na to pøily smutnìjí události.\ndivadlo: 3. 1. 37\nV Lidovém domì divadlo Pod naí lípou.\nO ètvrt na ètyøi ráno jsem zaopatøoval sestru svého pøedchùdce\npana faráøe Èerného, Julii Èernou, která v gruntì è. 8 ila ve výmìnì.\nGrunt prodala kostelníku Josefu Látalovi za 30 000.- Kè a výmìnou\ndo smrti. Nikdo se nenadál, e by dne 8. ledna zemøela o dvanácté\nhodinì polední. V nedìli po svatém poehnání 10. ledna mìla pohøeb.\nMírnì mrzlo. Já jsem pochovával, pan faráø ze elèe P. Jan Novotný\na pak pan kaplan P. Job asistovali. Lidu bylo hodnì i ze elèe, nebo\ntam byla u svého bratra P. Jiøího hospodyní.\n18. 1. 37\nV pondìlí mrzlo, ale bylo sluneèno. A tak po kole v Moøicích\njsem se vydal do Nìmèic. Pan faráø Navrátil mi ukázal právì dolý\ntelegram z Hutìnovic  e eleèský rodák, faráø, dìkan v Uherském\nHraditi a èestný kanovník P. Jakub Hudeèek z Hutìnovic, spoluák\nP. Navrátila, zemøel a e má ve støedu o desíti hodinách pohøeb\nv Hutìnovicích, kde byl prvním faráøem. Pøijda veèer domù, u mì\nhledal potovní úøedník  synovec zemøelého pana dìkana  Ondøej\nHudeèek  a sdìloval mi, e pojedou rodina ze elèe  i faráø P.\nNovotný a my s panem faráøem z Nìmèic autobusem ze elèe a do\nNa silnici byl sníh a mlhavo. Opatrnì jsme museli jet. Generální\nvikáø Dr. Martinù z Olomouce mìl slavnostní rekviem  P. Fr. Mokro\n spoluák, faráø z Mor. Písku, dìlal jáhna a já za eleèské rodáky\njsem dìlal podjáhna. Knìí bylo 78.\n9. 3. 37\nVeèer schùze Kaplièkového drustva  zda pùjèí peníze na novou\nkapli v Døevnovicích, by ji mohli dokonèit. Byla u postavena, ale\nKdy dopsal tento záznam a odloil pero, zaèal hlasitì uvaovat: To\nvidíte pyní døevnovèáci. Kdy jsme vám podávali pomocnou ruku, to to\nné, my nic od nikeho nepotøebujem! A vèil najednou dete s prosíkem.\nSamozøejmì to nemyslel ve zlém. Vdy to byl on sám, kdo je\nvyprovokoval ke stavbì. Postavit v obci pìknou moderní kaplièku, kde by\nse mohly slouit pravidelné bohosluby. Kaplièka byla postavena,ale na\nomítky u nezùstalo. Nic jim nevyèítal, kdy pøili s prosbou o pomoc. Naopak\npøesvìdèil èleny drustva, e je zapotøebí sousedùm pomoci. A tak i s jeho\npomocí byla kaple dokonèena.\ndivadlo: 21. 3. 37\nOrli sehráli vlastenecký kus Vesnièka pod umavou.\nHned pøi svém pøíjezdu na faru, pøed pìti lety, si poviml nevzhledného\nnávrí, zakrývající výhled z oken usedlosti è. 11, se schody a velkým vchodem\ndo podzemí. Pozdìji zjistil, e jde o sklep, patøící ke kláteru. Celých pìt let\npøemýlel o tom, jak se tohoto ohyzdného hrbu zbavit a upravit celé\nprostranství kolem kostela a pøed farou. Netuil do èeho jde a kolik\nnepøíjemností bude muset pøekonat. Ale on, který øíkával: Snaím se odstranit\nvèas vechny pøekáky a tìkosti.., to dokázal. Vyøídil vechny úøední\nformality, získal lidi, sehnal materiál i peníze a bìhem krátké doby se zmìnilo\nokolí kostela k nepoznání.\npráce: 26. 4. 37\nZaèali pracovat u kostela  betonové desky a vyrovnávat terén \naby voda nesbírala naváku u kostela. Sklep pøed Toulcovým  vchod\ndo sklepa zazdìn  íje rozboøena a zasypána. Hlína ze sklepa  nad\nsklepem odvezena ke kostelu  na epitolní stranì kameny ve stejné\nvzdálenosti usazeny  betonová zídeèka je nyní spojuje  pokad sahal\nkdysi høbitov kolem kostela.\nNe jsme starý památný sklep, který patøil zdejímu kláteru sv.\nHedviky, rozboøili, dal jsem jej vyfotografovat úøedníku na potì panu\nBuèkovi z è. 4, aby po letech mìli pøedstavu, jak vypadal. Pøed è. 11\nbyl vchod s navrenou íjí, která bránila ve výhledu z oken. Od vchodu\nvedl sklep pøed domem è. 12 a 138, dále pak pøed è. 13, a po základní\nzeï fary. Asi v délce 6 m od hlavní zdi farní budovy odboèoval pod\nzemí v pravém úhlu ke kostelu boèní, hluboký sklep a pak se zase\nobrátil k východu k hlavní zdi fary. Zde je pøezdìn  a pokraèuje\npod farní budovou jako farní sklep. Ve sklepì farním je patrno, e je\npøezdìn a pokraèuje pod zemí pøed farou  jak je nyní kvìtinový\nTyto sklepy jsme nabízeli zbytkovému statkáøi Jaroslavu Soukovi\n mohl ze stáje z dvora - z konírny  tunelem pod cestou  která vede\nvedle kostela  fary a dvora  udìlat si vchod do sklepa  mohl tam\nvozem pøímo do dvora. Nechtìl. Ani obec zdarma nechtìla pøevzít tyto\nsklepy  báli se zodpovìdnosti sklepy udrovat. Chtìl jsem sklepy\nzasypat  kopeèek pøed farou  u kostela  kde vede cesta - asi o 150\ncm sníit  také nechtìli  tehdy sestry se zøekly sklepù  vìc\npostoupena JUDr. Hankovi, advokátu v Kromìøíi  jako zástupci\narcibiskupství a pak pozemkovému ústavu v Kromìøíi.\nJe v jednom kole. Dokonèuje se kaplièka v Døevnovicích, shání se\nmateriál na velkou opravu Lidového domu a vylepuje se fara i kostel, kde\nse provádìjí nutné úpravy. Ale nestìuje si. Naopak je ve svém ivlu. Práce\na modlitba, to je jeho ivot.\nkaplièka: 4. 5. 37\nJednáno o nové kaplièce v Døevnovicích. Jen zboní katolíci\nbudovali. Obec ne.\npráce: 26. 5. 37\nDøevo na stavbu Lidového domu z Podivic vozili.\nFaráø na svùj náklad nechal celou faru oblíèit a kostel kolem\nspodku  a celou sákristii. Také u vchodu na chór bylo ve urovnáno\n zabetonováno a dveøe na vì, schoditì vylíèeno a první schody\nNejlepím dùkazem jeho schopností získávat lidi byla oslava 40. výroèí\nzaloení hasièského sboru. Pøekvapili svou návtìvou na faøe i ádostí, zda\nby za jejich sbor a také zemøelé èleny nemohl odslouit mi svatou, na ni\nby byli vichni ve stejnokrojích pøítomni. Byl potìen tímto návrhem a\nsamozøejmì souhlasil. Ale také jim patøiènì vyèinil za to, e nedokázali\nprosadit posvìcení nové støíkaèky, které odmítali jen nìkteøí odpadlíci.\nhasièi: 27. 6. 37\nNedìle está po sv. Duchu. Pìknì  hasièi v kostele na ranní \nza nì me svatá  40 let hasièského sboru  odpoledne mìli Výlet \ni z okolí zde byly spolky hasièské.\nprimice: 29. 6. 37\nPo ranní mi svaté jsem jel autem do Dobromìlic  na primici P.\nRozkopala z Kobeøic  20 knìí a kázal vikáø z Olomouce P. Glogar\n ve dveøích hlavních stál a kázal, aby lidé v kostele i pøed kostelem\nslyeli. Lidu mnoho a pìkná primièní slavnost se vydaøila.\nLidový dùm jsme opravovali. Støecha papírem krytá  byla u\ndìravá  vude teklo. Pøední zeï byla jen z nepálených cihel  tedy\nz cihel se postavila  prùjezd se zastavil a místnosti v pøízemí se jinak\nrozdìlily a celá nová støecha. Oprava trvala do sv. Václava  a nová\nparketová dláka do sálu dána za 5 000.- Kè.\nsraz: 7. 7. 37\nVe støedu - sjeli jsme se spoluáci knìí u P. Ferd. Jiøièného \nfaráøe v Tricích  kteøí jsme byli v r. 1900 vysvìceni. Dvacet knìí\ndojelo ke schùzce. Spoluák Dr. Josef Kraft, sídelní kanovník\nz Olomouce, mìl po kázání dìkana, spoluáka P.Ludvíka Kuksy, faráøe\nv Èervené Vodì, slavnou mi svatou. Kostel velice pìkný  vymalovaný.\nNa spoleèném obìdì jsme vzpomenuli zemøelých spoluákù i svého\npou: 8. 7. 37\nÈtvrtek - z rána mlha. Byl zde na noc u mne spoluák P. Ludvík\nKuksa  rodák z Brodku u Nezamyslic. V deset hodin dojel P.\nOndrouek, faráø ze pièek se svou sestrou v autì  vzal mne, P. Kuksu\na sleènu ofii Dohnalovou, hospodyni  a jeli jsme do Vykova \nnakoupili tam unky atd.  jeli do Blanska a Sloupu, do Køtin, Ostrova\n jeskynì prohlédli  a veèer se vrátili domù.\nKdy dopsal tento dopis, odloil brýle, promnul unavené oèi, zavøel\ntìká víèka a zavzpomínal na dávné dìtství, kdy se kadoroènì vypravoval\nse svými spoluáky s procesím do Sloupu èi Køtin. To byla treka. eleè,\nDrysice, Pustimìø, Dìdice, Opatovice, Jekovice, Pístovice, údolím Rakovce\ndo Bukovinky, Bukoviny a u tu byly Køtiny. Do Sloupu to bylo jetì dál.\nZ Pustimìøe pøes Radslavice do Lhoty, lesem do Rychtáøova a odtud do\nKrásenska, pøes Kojál do Lipovce a pak údolím potoka pøes Holtejn do\nSloupu. Hodiny a hodiny lapání. A teï? Frrrrr, autem, a u jsme na místì.\nNu co, ije se jinak!\nzlodìji: 11. 7. 37\nPøes ranní  kdy faráø Kvapil byl v kostele i sleèna hospodynì \nchtìli se zlodìji ze dvora dostat do fary. ena jdoucí na primice do\nVrchoslavic, zahlédla kola u farské zídky a na lípì chlapa, který dával\npozor  la do staré koly a tam uèinila poplach  a chlapi sedli na\nkola a ujeli. Tak bylo vloupání do fary pøi ranní zabránìno.\nLidový dùm se pokrýval.\ncesta: 27. 7. 37\nV pondìlí  autem do Rotína s panem faráøem P. Ant. Odroukem,\nkterý se chtìl podívat na uprázdnìnou faru.\npráce: 30. 7. 37\nDávali na Lidový dùm hromosvod  za 1.300.- Kè z Ivanovic od\n4. 8. 37\nVozili jsme nákladním autem písek ze elèe na Lidový dùm.\nPan faráø P. Bedøich Janíèek z Cetechovic dojel  li jsme do\nDobromìlic se informovat o uprázdnìnou faru ve Vrchoslavicích \nk panu faráøi Adolfu Horutovi.\n5. 8. 37\nNávtìva z Milohotì u Uherského Ostrohu, kde jsem døíve\nkaplanoval a pan Uher, úøedník hospodáøského drustva z Uherského\nHraditì také dojel.\nKdy se dovìdìl o tom, e na sv. Hostýnì bude v pùli srpna velká\nsláva, jubilejní slavnosti k oslavì 25. výroèí korunovace sochy Panny Marie,\numístìné nad oltáøem baziliky, hned pøemýlel o tom, jak by se mohla tato\nudálost dùstojnì oslavit i u nás. Jak jinak, ne velkou poutí ke kaplièce. Co\nvechno se muselo zaøídit, ne mohl do kroniky zapsat tyto øádky.\npou: 15. 8. 37\nJubilejní slavnos  Korunovace Panny Marie na sv. Hostýnì\npøed 25 lety  my jsme mìli pou u Panny Marie v kaplièce. Pøed\ndesátou jsme li prùvodem z kostela  druièky nesly na nosítkách\nozdobených sochu Panny Marie Hostýnské  prapor  døíve\nÈtenáøského spolku  je nyní v kostele  r. 1912 byl s ním pøi\nkorunovaèní slavnosti z Nezamyslic na Hostýnì staøeèek Frgál  který\nbyl tenkrát praporeèníkem - ke kapli jej nesl stoláø Novotný  byl\nveliký prùvod  ke kapli doli eleètí poutníci s panem faráøem\nNovotným, z Dobromìlic veliký prùvod i hudebníci byli s nimi, pan\nfaráø Horut, p. Fr. Kubíèek, katecheta z Prostìjova, rodák z Hradèan\n mìl u kaplièky venku kázání  u køíe byl oltáø, kde slouil slavnou\nmi svatou, s asistencí primiciant P. Rozkopal, rodák z Kobeøic. Já\nmìl v kapli tichou. Plno poutníkù vude. Vrátili jsme se do farního\nkostela, kde bylo svaté poehnání. Lidé byli v Lidovém domì  kde u\nokna zasklita. Pøed druhou mìlo být v kostele svaté poehnání. Knìí\nbyli na faøe na obìdì  zaèalo pret  po poehnání velice prelo \nlidé èekali, e pøestane  ale stále prelo  prelo celou noc  pondìlí\nbratranec: 16. 9. 37\nBratranec se odstìhoval z Nìmèic, pan faráø Navrátil. Odeel\nna penzi do Kromìøíe.\nláznì: 18. 9. 37\nV sobotu jsem zajel do lázní Bochoø  odpoledne zael odtud do\nHorní Motìnice  navtívil P. Mokroe, který z Moravského Písku\ndo Motìnice pøiel za faráøe.\nLidový dùm: 13. 10. 37\nByl jsem v Olomouci  pro peníze  daroval jsem 6 000.- Kè pro\nLidový dùm na zaplacení zedníkùm.\npohøeb: 15. 10. 37\nRáno prelo  zemøel v Døevnovicích cizí ebrák  Václav Taneèek\n dovezli jej v rakvi na voze na høbitov  a nikdo nebyl na pohøebì,\njen já, ministrant a hrobaøi  co se mi za 38 let mého knìství\nnepøihodilo, aby byl tak smutný pohøeb, oputìného ebráka, který\nveèer ulehl zdráv a ráno byl mrtev.\nDopsal poslední slovo dneního zápisu. Otoèil list a oèima pøelétl zápis\no pohøbu, kterého se zúèastnil pøed dvìma mìsíci v Kromìøíi. Jeho soucitné\nsrdce s chudými a trpícími se sevøelo. Jaká nespravedlnost. Jeden si ije\ncelý ivot jako v bavlnce, obklopen bohatstvím a slávou, s ní odchází,\ns ovacemi a pompou a jiný èlovìk, který proíval své dny v bídì, o hladu,\nvemi oputìn a opovrhován, louèí se s tímto svìtem sám v prosté rakvi,\ndovezené na selském voze, bez muziky, bez zpìvákù. Nepøiel jediný obèan,\nkøesan, který by ho doprovodil na poslední cestì.\nCo mùu udìlat já, ubohý knìz, k nápravì takové køivdy? Boe poraï\nLidový dùm: 20. 10. 37\nByl jsem v Pøerovì na okresním úøadì - o kolaudaci opraveného\nnemoc: 21. 10. 37\nVe ètvrtek, pátek a v sobotu jsem leel  churav  zachlazen.\nOpakuje se stará známá písnièka. Poslechne sice svoji hospodyni,\nneteø ofii a s vysokou teplotou ulehne, ale v nedìli ji slouí ranní mi\nsvatou a promlouvá z kazatelny do duí svých vìøících. Odpoledne lehnout?\nKdepak. Musí pøece na schùzi Svazu katolických en a na veèer do\nkonkurenèního kostelního výboru. Copak by tam mohl chybìt? Bude se\nvolit nový pokladník. Povinnosti pøedevím, prohlásí a jde.\nspolky: 24. 10. 37\nJe nedìle  odpoledne Svaz en schùzí.\nNový kostelní konkurenèní výbor  je nový pokladník  pan\nJaroslav Novotný z è. 2  místo pana Josefa Novotného z è. 138.\nDen zasvìcený vem zesnulým.\nTradiènì vychází prùvod na høbitov, který bývá vdy poèetný. Po\nalmech, zpívaných zpìváky a spoleèných modlitbách za zemøelé se lidé\nrozcházejí k hrobùm svých blízkých.\nJe krásný den. Ale i kdyby nebyl, stejnì by nedoèkavì vyrazil do\nrodné elèe rozsvítit svìtýlko, pomodlit se a zavzpomínat nad hrobem svých\nrodièù. Polní cestu pøes Padìlky, kolem døevìného køíe na zácestku,\npøes rybníèek a kamenný mùstek nad eleèským potùèkem a lebem na\nnávrí, kde se rozkládá høbitov, dùvìrnì zná. Vdy sem, na toto posvátné\nmísto, kde odpoèívají také jeho rodièe, chodívá nìkolikrát do roka.\nKostelní zvon ohlauje poledne. Zadívá se na starý kostelík uprostøed\ndomkù, který ji brzy bude nahrazen novým, pozoruje rodnou ves, ztichlou\npoledním klidem, zadívá se na blízká zalesnìná návrí, vysokou oblohu a pøi\ntom tie odøíkává slova modlitby Andìl Pánì.\nUsedá na kamenný rám hrobu a v jeho mysli se vynoøí mylenka: Za\njak dlouho tady bude uloeno moje tìlo? Nemohl tuit neodvratnou odpovìï,\ne nikdy! e jeho tìlo, zasaené nìkolika støelami popravèí èety, zmizí navdy\nv neznámu. To nevìdìl a posílen vzpomínkou na rodièe, pohledem na rodnou\nvísku, vùni dùvìrnì známých lesù a polí z dob dìtství, vrací se známou\nhøbitov: 2. 11. 37\nPo obøadech jsem odeel do elèe  na hrob mých zemøelých\nrodièù. Právì v poledne jsem tam doel.\nKapky studeného detì dopadaly na èerný, støíbrem vyívaný pluviál.\nNepomáhal ani veliký, starý detník nad hlavou. Celou cestu na høbitov\npøemýlel o tom, co øíci malému houfci lidí, dvaceti sestøièkám a nìkolika\ndesítkám sirotkù z klátera, o ivotì eny, která slouila léta na zdejí faøe a\npak, zestárlá a zesláblá, zastávala slubu vrátné ve zdejím kláteøe. Mìl\nrád tuto moudrou enu, se kterou si rád povídal pod klenbou kláterní brány,\nanebo na faøe kam pøicházela obèas na besedu.\nKdy sypal mokrou hlínu na její èernou rakev do hlubokého hrobu, to\njetì netuil, e o dva týdny pozdìji se bude na tomto místì louèit s dalím\nsvým oblíbeným èlovìkem, kláterním hospodáøem, staøeèkem Pavlíkem,\nkterý ve zdejím øádu mìl v øeholních hábitech dvì své dcery.\npohøby: 12. 11. 37\nPrelo  pohøeb zemøelé Apolenky Vybíralovy, která po léta byla\nu brány zdejího klátera za vrátnou. Za mlada bývala jako sluka\nna faøe v Nezamyslicích u P. Leopolda Otáhala a s ním odela slouit\ndo vábenic, kde se stal faráøem a pozdìji dìkanem. Celý kláter byl\nVe zdejím kláteøe pohøeb  hospodáøe kláterního  staøeèka\nPavlíka  který na stáøí nael v kláteøe útulek a jim pomáhal\nv hospodáøství. Mìl v kláteøe dvì dcery  jako sestry. Dìti z klátera\ndivadlo: 19. 12. 37\nV novém Lidovém domì divadlo: Srdce soumraku.\nZaèíná velmi zlý rok. Nìkteré státy a národy pøicházejí násilím o svoji\nsamostatnost a svobodu. Také nae republika je okradena o pohranièní\noblasti, z nich jsou vyhánìny èeské rodiny, hledající azyl a nový domov ve\nvnitrozemí. Také i v naí obci. Pamìtníky první svìtové války zachvacuje\nstrach a obavy pøi vyhláení mobilizace. Ná pastýø, èlovìk stateèného\nsrdce, posiluje, povzbuzuje, pomáhá a poprvé vstupuje na nebezpeènou pùdu\nodporu proti faismu svou nezitnou pomocí vem, kteøí jsou ohroeni.\ntitul: 2. 1. 38\nP. Frantiek Kvapil  faráø v Nezamyslicích  vyznamenán od\npana arcibiskupa titulem: arcibiskupský rada.\nBýt to nìkdo jiný, nadmul by se pýchou nad získaným titulem\narcibiskupský rada. On to pøijal s takovou samozøejmostí a skromnou\npokorou, e mu k zápisu této významné události staèil jediný øádek v kronice.\nNikdy se o tom pøed svými farníky nezmínil, a tak pro nì i nadále\nzùstal jen jejich panem dìkanem.\nKdy se ho kdosi zeptal na jeho lidské chyby a nedostatky, s úsmìvem\njemu vlastním, odpovìdìl: To, dy su jenom èlovìk. Co si neumim odøict,\nto je spoleènos lidi. Na svatbách, plesech, divadlech a pøi pisnièkách.\nPøedevim ale v kostele a na póti. A návèevy! Ja, jednó za tédeò , v sobotu,\nna liïáku vyrinko, dvì pivíèka a taroèky.Ale v jedenáct se vdy zvedl,\npodal ruce a louèil se slovy: S vama sem se pobavil a vèil mám eèe øikáni\ns Pánem Bohem. To, dobró noc.\nNesmíte se proto divit, e k úèasti na orelském plese svedl i své\nsousedy, pány faráøe z Dobromilic a Moøic.\nples: 9. 1. 38\nVeèer jsem zajel na saních do Dobromìlic pro pana faráøe Adolfa\nHoruta  dojel k nám na ples Orelský a rovnì dovezli na saních\npana radu P. Jaroslava Pospìcha z Moøic.\npodìkování: 10. 1. 38\nOdpoledne jedu s Vojtìchem Øíhou na saních do elèe pro faráøe\nJana Novotného  jel s námi do Nezamyslic, kde na faøe pøenocoval.\nRáno po mi svaté jsme jeli na saních na\nnádraí  jeli do Olomouce podìkovat J. M. arcib. Dr. Leop.\nPreèanovi za vyznamenání  já: za arcib. radu  pan faráø Novotný \nlimbus  dostal.\npolitika: 16. 1. 38\nJe nedìle  odpoledne po svatém poehnání mìli v Lidovém domì\nschùzi katoliètí eleznièáøi z Brna.\nO pìti hodinách výborová schùze Orla.\nV sedm veèer valná hromada Lidové jednoty.\n29. 1. 38\nSvaz katolických en mìl valnou hromadu.\n11. 3. 38\nNìmecko  Adolf Hitler  zabral Rakousko.\n12. 3. 38\nVidìl jsem v Uherském Hraditi jak Nìmky jásaly, e Rakousko\nRakousko bylo obsazeno a stalo se souèástí Nìmecké øíe. Nastal\nhon na idy. Kadý úøedník, uèitel, lékaø, ivnostník i knìz, musel doloit\nkøestními listy svých rodièù a prarodièù svùj árijský pùvod. Na faru zaèaly\ndocházet první ádosti o vydání tìchto dokladù od rakouských obèanù.\nPracoval neúnavnì. Kolik lidí zachránil svou pracovitostí, odpovìdností a\nsvìdomitostí pøed perzekucí, vìdìl jen on sám.\npomoc: 26. 3. 38\nZ Rakouska ádali o køestní lity  oddavkové listy svých pøedkù\n staøeèkù a prastaøeèkù, aby dokázali, e nejsou ze idovského rodu\n nebo Hitler idy propoutìl ze slueb státních. Nestaèili jsme psát\ntyto listiny  èasto i v noci jsem psal  nìkdy od veèera do pùl noci \njindy zas od 1. hodiny do rána  a ve dne kola a duchovní správa \ntaké èísla farního protokolu dokazují  co bylo práce.\npráce: 26. 3. 38\nV Lidovém domì jsme novou kuelnu za 6.000.- Kè poøídili.\nHod Boí velikonoèní u zpovìdnice plno lidu  pøichází posel\nze elèe, e sestra moje umírá.\n17. 4. 38\nMoje sestra zemøela v nedìli odpoledne ve dvì hodiny. Pøijel\njejí syn Jakub Dohnal  ujednali jsme pohøeb na støedu. Na jejím\npohøebì bylo pìt knìí.\nMálo ran dopadlo na jeho hlavu. Pøichází jetì dalí, smrt jeho sestry.\nMoná se mezi ètenáøi zápisu o této události najde nìkdo, kdo odsoudí\njeho jednání, e se okamitì nevydal na cestu za umírající sestrou. Jistì,\nnebylo to jednoduché rozhodování. Jaképak rozhodování? Smysl pro plnìní\npovinností velí zùstat. A tak zùstává ve zpovìdnici, potom má kázání a mi\nsvatou. Nikdo z pøítomných vìøících nepoznal, e mylenkami je u své sestry.\nDobøe se rozhodl. Navtívil ji odpoledne, poskytl svátosti, které\nknìz poskytnout mùe a velmi laskavì se s ní rozlouèil.\npou: 15. 5. 38\nByli jsme prùvodem u kaplièky  bylo pìknì, aè trochu vítr \nbylo hodnì lidu.\npolitika: 19. 7. 38\nV Brnì v Nìmeckém domì provokovali Èechy  Henleinovci \nkterým nadrovali èetí agrárníci.\nMobilizace naeho vojska  13 létadel u Tìic bylo ukryto \nvelké nadení naeho lidu  hlídky na nádraí  u mostù eleznièních.\nZkouený národ potøebuje povzbuzení a morální posilu. A tak legionáøi,\nSokoli, Orli i hasièi pøipravili k oslavì narozenin prezidenta Dr. Eduard\nBenee veøejnou manifestaci. Kdy padla otázka, kdo by mìl na ní promluvit,\njednohlasnì bylo pøijato jméno P. Kvapila. To bylo pøekvapení, kdy delegace\nzazvonila na faøe a pøedloila svoji ádost. To, samozøejmì, a rád!\nTakovou odpovìï dostali. V tomto okamiku mìl prokázáno, e je v obci\nuznávanou osobností, nenapodobitelným øeèníkem, vzorem odváného\nvlastence. A on této pøíleitosti vyuívá k posílení víry a nadìje v zachování\nèeského národa a prohloubení svatováclavské tradice.\nvlastenectví: 27. 5. 38\nOslava narozenin pres. Benee. Veliký lampionový prùvod od\nPazderny ke kostelu. Hudba hrála  národní písnì se zpívaly. U poníku\npadlých na rozlouèenou promluvil faráø Fr. Kvapil: vyzval ku\nsvornosti, práci a modlitbì pro vlast a národ a ku vytrvalé vìrnosti.\nHanáci zùstanou vìrni vlasti i republice.\nudálosti: 12. 6. 38\nVojsko na hranici proti Nìmecku.\nOrel: 10. 7 38\nOrli na velké. V poledne prelo. Odpoledne na svatém poehnání\n veøejné cvièení  pokaeno detìm.\nOrli: 17. 7. 38\nHudebníci z Nivnice dojeli  na obìd a veèeøi byli na faøe  Orli\nli s hudbou na hrubou do kostela. Hráli a zpívali: Ejhle oltáø. Po\nvelké nácvièná a zkouka. Odpoledne na svatém poehnání li opìt\ns hudbou. Po poehnání prùvod  hodnì Orlic a Orlù  proli i\nagrárníci: starosta Baldík, Oldøich Gazda, Fr. Heroudek, Klaudius\nVrána, pak od pomníku padlých li do zahrady Lidového domu. Cvièili\n pøi tom hømìlo  zaèalo poprchat  zábava tím utrpìla  bylo hodnì\nlidu  kapela se velmi líbila.\nU dlouho nosí v hlavì mylenku na velkou promìnu farního kostela.\nNelíbí se mu jeho ponurá vnitøní výmalba ani výzdoba. On miluje svìtlo,\nslunce a svìtlounké, jásavé, teplé barvy. Ale jak pøesvìdèit kostelní\nkonkurenèní výbor, e by oprava a úprava byly potøebné?\nZajel si do svého bývalého pùsobitì a tam navtívil nìkolik novì\nvymalovaných kostelù. To proto, aby objevil ten nejlepí zpùsob malby pro\nvlastní farní kostel.\ncesta: 6. 7. 38\nV pátek dopoledne jsem zael se podívat na rozíøený a opravený\nkostel v Domanínì, odtud od Bzence, kde se opravoval a maloval\nkostel  a v poledne opìt v Písku. Odpoledne jsem zael do Nedakonic,\nprohlédl nový kostel a novu faru  odtud jsem el do Poleovic podívat\nse na opravený kostel, nový oltáø, Pietu a opravenou faru  kde jsem\npøed lety  r. 1904  listopad a prosinec  a 1905  do 15. 3.\n9. 8. 38\nÚterý  z klátera sestøièky a dìti a já s nimi  autobusem jeli\njsme o pùl esté na svatý Hostýn. Vezl nás Adolf Oulehla za 350.- Kè.\nO sedmi hodinách jsme u byli na Hostýnì.\n14. 8. 38\nJe nedìle. Odpoledne pøi svatém poehnání silná vichøice \nstraná bouøe  uhodilo do vìe, do klátera i do fary  dìti plakaly.\nPo druhé hodinì jsem jel autem do elèe  kladení základního\nkamene pro nový kostel  já jsem klepal za eleèské knìze rodáky:\nAby eleètí farníci tak rádi chodili do nového kostela  jak chodívali\ndo starého a vychovali zas tolik knìí  rodákù. (Bylo nás ze elèe 11\nudálosti: 23. 9. 38\nV pátek v noci o pùl jedenácté vyhláena mobilisace.\n25. 9. 38\nV nedìli odvádìli konì a povozy  hlídky CPO  civilní\nprotiletecké obrany  po svatém poehnání pøed kostelem nácvik\nsignálù  aby lidi vìdìli  kdy zaèíná nálet a kdy konèí.\nJsou hody. Svátek naeho patrona sv. Václava. Jaká to bývala sláva.\nA dnes? Jsem sám. Nikdo z pozvaných hostù nepøiel. Snaím se z\nkazatelny odstranit to tíivé ticho, zakøiknutost a úzkost. Nedaøí se mi\npozvednout muùm sklonìné hlavy, enám osuit hoøké slzy. Ani závìreèný\nchorál nezahømìl naplno pod chrámovou klenbou. Lidé se tie rozcházeli\ndo svých domovù.\nProcházím se kolem bohatì prostøeného stolu v jídelnì. Nakonec\nodcházím do kuchynì, kde se cítím mnohem lépe, ne sám u velké tabule,\nbez pozvaných hostù.\nMyslím na ty tøi odpolední pohøby, které mne èekají. Nejsem povìrèivý.\nAle marnì se snaím zapudit chmurnou mylenku, e jsou snad znamením\nsmrti naeho národa, naeho jazyka i naí víry. Svatý Václave, nedej\nzahynouti nám ni budoucím.\nhody: 28. 9. 38\nSlavnos svatováclavská smutná  odpoledne byly tøi pohøby \nnachystáno bylo na faøe pro okolní knìze  a ti nepøili.\nTak nás Anglie a Francie opustily  v Mnichovì se radili o nás\nbez nás  sebrali nám vechny pohranièní kraje  a nai lidé museli\nutíkat z krajù, kde ili  museli ve tam nechat a odejít.\nVojsko po vesnicích ubytováno  pìí i jezdectvo  zde na faøe\nètyøi plukovníci a jejich sluzi v sále  konì ve stáji  est  a na\nmlatevni dva. V kláteøe mìli potu  v kaplance kanceláø.\n1. 10. 38\nÈechy a Morava zabrány  ach  radìji o tom nepsat!\nJi delí dobu dochází k mením støetùm mezi pøedstavenou zdejího\nklátera øádu sv. Hedviky, mater Severínou Hlaváèovou a duchovním\nsprávcem, P. Kvapilem, který usiloval o povolení a potvrzení èeské\nprovincie øádu, jednak v Nìmèicích a také u nás. Tento spor se vyostøil\nkláter: 4. 12. 38\nÈtyøi sestry odely do Fryavy (Dnení Bøeany, pozn.) která\npøipadla k Øíi  co byly Nìmky.\n10. 12. 38\nDvì generální pøedstavené pøijely do klátera z Vratislavy. My\njsme chtìli èeské sestry a èeskou správu v kláteøe v Nezamyslicích a\nsamostatnou èeskou provincii, nebo Fryava zabrána Nìmeckou øíí.\nMater Severína  Hlaváèova  bývalá provinèní pøestavená ve Fryavì,\naè rodem z Protivanova  Èeka  nadrovala vude Nìmcùm a zruila\nv Nìmèicích filiálku sester sv. Hedviky  aby nemohly sestry\nz Nezamyslic, Buchlova, Louky a Nìmèic  utvoøit èeskou provincii.\nZa varhanice nám posílala jen Nìmky  ádnou èeskou sestru\nnenechala cvièit v hudbì  Èeky byly dobré jen na tìkou práci. Já\n jako duchovní správce jsem se zasadil  aby pøila Mater Severína\nz Nezamyslic pryè  nebo celá její èinnost byla nám nepøíznivá.\nKoneènì odela  a pøila Mater Justina  za zdejí pøedstavenou,\nale zase neovládala plynnì èetinu. Zase jsem se zasadil, aby byla\nodvolána a ustanovena zdejí Mater Bonaventura Komanderová \nkterá jako øeditelka zdejí koly kláterní se osvìdèila a znalá byla\nzdejích pomìrù. Nyní se jedná v Øímì o zøízení a potvrzení èeské\nprovincie  a mateøinec by byl v Nezamyslicích  ne ve zabere a\npráce: 11. 12. 38\nSchùze kostelního výboru  naøízení okresního úøadu  rozvod\nelektøiny v kostele do kovových rourek do zdi.\nnávtìva: 23. 12. 38\nOdpoledne doli z Dobromilic  P. Horut a uprchlík: faráø\nz Èervené Vody P. Ludvík Kuksa  býval teï u bratra v Hradèanech a\nvypomáhal v kostele v Dobromilicích  byl to mùj spoluák  rodák\nz Brodku  vysvìcený v r. 1900.\ncesty: 28. 12. 38\nMírnì  sanice dobrá  jeli jsme do elèe, do Ondratic, do\nBrodku a pøes Dobromilice zpìt. U Novotných jeli se mnou.\nTento rok pøinesl jetì vìtí katastrofy pro ná národ, ne rok minulý.\nNá demokratický stát, zrozený pøed dvaceti lety, zmizel z mapy Evropy.\nSlovensko se osamostatnilo a z èeských, znaènì okletìných zemí, se stal\nProtektorát Èechy a Morava.\nVìtina vìøících s obavami oèekávala, e tyto události zlomí dìkanovo\nstateèné srdce. Stal se vak pravý opak. Pracuje jetì s vìtím úsilím,\norganizuje dalí pobonosti a poutì jako prosby za ná národ a vlast a\nodvánì se poutí do rozsáhlé opravy kostela. Na èleny konkurenèního\nvýboru si vymyslel tento plán: Nový rozvod elektøiny se udìlat musí, to je\npøíkaz úøadu. Kdy ale naruíme omítky, musíme je udìlat nové. A kdy\nbude nová, to se musí vymalovat. A copak v novì vymalovaném kostele\nmùeme nechat to karedé zaoltáøí? Taky hlavní oltáø, hlavnì vzácný\nobraz Panny Marie, by si zaslouil hezèí ozdoby. Pøesvìdèil výbor a také\nCo vechno se v krátké dobì udìlalo a jak, svìdomitì zapsal na\nstránkách farní kroniky.\npráce: 19. 1. 39\nV kostele jsem se zmínil o potøebné malbì naeho kostela  nìkteøí\nmìli chu opravit kostel  jiní ne.\ntitul: 30. 1. 39\nByl jmenován místodìkanem dìkanství vábenského.\npráce: 13. 2. 39\nZaèali jsme s opravou elektriky v kostele  dávat troubky do zdí\n Berka  správce a inenýr z Pøerova.\npolitika: 15. 3. 39\nHitler pøepadl nìmeckým vojskem Èeskoslovenskou republiku.\nLidé nakupovali o pøekot vecko  ze strachu, e nièeho nebude.\nkaplan: 31. 3. 39\nPøiel pan kaplan  uprchlík z Kateøinek  P. Vincenc Vávra \nrodák z Tupes u Velehradu.\nV sychravém odpoledni se rozklinkal v chodbì zvonek. Dìkan otvírá\nnejen dveøe, nýbr i otcovskou náruè a hluènì vítá nového kaplana, svého\ntolik potøebného pomocníka. Laudetur Jesus, pane faráøi. Jsem Vincenc\n.. Vím, vím, vechno vím. To, honem do kuchynì, do tepla,\nnìco pojest a na to ostatní je èasu dos.\nDlouhé bylo povídání u stolu.\nO to kratí a struènìjí byl zápis o této významné události v kronice.\nDivadelníci v Orlovi nacvièovali dalí divadelní kus. Bøeznové události,\nkdy jsme vichni pøili o svobodu a kdy se také proslýchalo, e budou zakázány\nvechny spolky, zpùsobily to, e ve zkoukách u nechtìli pokraèovat. Tu\npøiel mezi nì jejich otec a pìknì jim promluvil do due: To to ne, moji\nmilí! Lidi só smutni, bez nálady. Potøebujó povzbuzeni. Ode mì z kazatelny,\nod vás z jevièa. Dokáï vám nepude o ivot, to hréte liïom pro rados.\nBylo to sice poslední divadelní pøedstavení, ale bylo! Jeho zásluhou.\ndivadlo: 2. 4. 39\nOdpoledne v Lidovém domì divadlo Tichý blázen.\npou: 1. 5. 39\nSvátek práce  li jsem prùvodem ke kaplièce  pan kaplan mi\nsvatou i s promluvou  hodnì lidí.\npráce: 9. 5. 39\nZedník Klofáè líèil faru.\nOrel: 9. 5. 39\nMajetek spolkových se sepisoval  Orla chtìli rozpustit.\npráce: 18. 5. 39\nMluvil jsem v kostele o malování kostela  kdy se opravuje\nelektrika do zdí  omítka chatrná  oprava nutná.\n21. 5. 39\nVeèer schùze o malbì kostela  faráø podal návrhy a rozpoèty Zlika  Panáka a Forýtka z Kojetína  za 12.000 chtìli malovat kostel\n a leení stavitel dá. Rozhodnuto  opravu kostela dostal architekt\nNovotný z Kojetína a malba zadána panu Patlokovi z Nezamyslic \npozlacování panu Josefu Koláøovi z Kojetína za 14.000 a opravu\nhlavního oltáøe za 11.000 bratøím Hlobilovým z Kojetína  a za oltáøem\nve mramorovat  sloupy a Boí Trojice na náklad faráøe Fr. Kvapila\nza 16.000  rovnì bratøi Hlobilové.\n28. 5. 39\nV devìt hodin schùze konkurenèního výboru a výboru pro opravu\nkostela  usneseno: dnes ve dvì hodiny pojedeme dvìma auty se\npodívat do okolí na opravené kostely  a malíø Patloka také. Kde se\nnám bude malba nejvíce líbit  tak dáme ná kostel vymalovat. Jeli\njsem do Dobromìlic  do Brodku  do Vøesovic  do Klenovic - do\nKojetína a do Køenovic. Jedno auto jsem vyprosil grátis z klátera\nz Vícemìøic  a druhé gratis zapùjèil pan Bartlík, který byl èlenem\nporadního sboru  a sám oferoval. Rozhodli jsme se pro vzorek malby\n29. 5. 39\nPo svatém poehnání  pan kaplan Vincenc s lidmi  odnesli\nz kostela farního paramenta, z oltáøe ozdoby, Sanctissium do klátera\nsv. Hedviky  do tìlocvièny v pøízemí  tam postavili na jeviti oltáø\na tam bývaly po celou dobu opravy kostela  sluby Boí  a kázání.\nKdy bylo pìknì v nedìli  tedy jedna me svatá na nádvoøí v kláteøe\n idle z Lidového domu  harmonium pana øídícího Albrechta. A do\nsv. Václava 28. záøí 1940 (Chyba v zápise  1939) jsme tak v kláteøe\nkonali sluby Boí.\nZpovìdnice z kostela byly na chodbì na faøe  nìco v sále lavice kostelní v chlévì farském sloeny  ve z kostela bylo doveeno,\naby zedníci mohli zaèít osekávat omítku. Rolníci zdarma dovezli leení\n trámy a desky - od stavitele Novotného z Kojetína.\nsbírky: 30. 6.  9. 7.\nSbírky po domech: Po tøi nedìle po svatém poehnání jsme\ns panem kaplanem vybírali na kostel. Dávali dle moností. Nìkteøí\nhotovì, jiní upsali po øepách. Kadý rád a ochotnì pøispìl, nebo\nvidìli pøi prohlídce okolních kostelù, e ná kostel byl u opravy\npotøebný. Pán Bùh ví nejlépe, jak rádi a kolik farníci pøispìli.\nkláter: 14. 7. 39\nPovolen na zdejím kláteøe èeský noviciát.\nJak struèný zápis. Ale kolik úsilí, èasu, rozhovorù, dopisù i ostrých\ndebat, kolik vytrvalosti i odvahy starého knìze bylo zapotøebí k tomu, aby\ndosáhl svého cíle: zaloit ve zdejím kláteøe, který byl vdy hnízdem\ngermanizaèních snah, èeský noviciát, který by po nìkolika letech mohl\nvytvoøit pøevahu èeských sestøièek.\nZaloil pøípis o tomto rozhodnutí s velkým uspokojením do agendy a\npak napsal do kroniky tento struèný zápis a jen tak mimodìk dodal: Podaøilo\nse, Pán Bùh zapla.\npráce: 2. 8. 39\nSochy pøed kostelem opravovali. Za kadou platil jsem 350.- Kè.\nMalíø Patloka opravoval Pannu Marii Lurdskou a sv. Tadeáe, Handl\n malíø sv. Jana Nepomuckého\na sv. Floriána a sv. Køí.\n3. 9. 39\nV kostele malíøi zaèali pilnì pracovat. Sochaøi také pilnì\npracovali. Ve støedu leení odstraòovali. Nechali jen to, co malíøi\npotøebovali. Dovezli èást hlavního oltáøe.\n9. 9. 39\nOzdoby zlatnické pøidìlávali pozlacovaèi.\n13. 9. 39\nZaèali v kostele dávat novu dláku.\nObraz sv. Václava v úterý zavìen.\nLizaèky vonìly po domech.\nMoná se nìkdo pohorí nad tímto zápisem: Copak nìco takového\npatøí do farní kroniky? A promine starému knìzi, kterému vùnì vaøících\nse trnek tak silnì pøipomnìla jeho vzdálené dìtství, e neodolal a tuto vìtièku\nvsunul mezi ostatní, velmi závané zprávy. ije teï v takovém vypìtí.\nDuevním i tìlesném. A tu najednou vùnì lizaèky. Jak je to dávno, co\npobíhal bos po rodné vsi s kamarády a podle vùnì, jak loveètí psi podle\npachu, vyhledávali dvory, kde v zavìeném kotli nad ohnitìm slyitelnì\nbrblaly a plkotaly vaøící se trnky. A zvolna, za neustálého míchání,\npozvolným houstnutím a odpaøováním vody se mìnily v èerné, lesknoucí se\npovidlí. Dlouho do noci vysedával v blízkosti ohnì, kde bývalo teplo, a pozornì\nnaslouchal vyprávìní starích i zpìvu omladiny, která se tak ochotnì nabízela\nk míchání. A nakonec ta kotovaèka jetì horké, jazyk spalující,\nslaïounké, voòavé hmoty, nezapomenutelné chuti.\nDneska mì u nikdo na lizaèky nepozve. A tak bych rád zael,\nposteskl si sám pro sebe a odloil pero.\npráce: 19. 9. 39\nDo Prostìjova shánìt varhanáøe, aby zlatil a opravil varhany.\nL. váb  Prostìjov, Martínákova ul.  nalezen  oprava smluvena za\n28. 9. 39\nètvrtek: Slavnos Svatováclavská.\nV noci mráz, mìsíc svítil, ve dnì pìknì. O 7 hodinách pøenesena\nz kláterní tìlocvièny Nejsvìtìjí  Svátost oltáøní  za zpìvu a hudby\nve slavnostním prùvodu. V kostele ve vymyto, vymalováno, zlatem se\ntøpytilo  lavice nebyly  ale jen idle z klátera. Kostel hned naplnìn\n na chóøe hrál Stanislav Toulec  Boe, chválíme Tebe  mi svatou\nranní jsem slouil  kázal kaplan z Vykova  P. Frantiek Hasilík.\nLidé prohlíeli malbu  oltáø opravený  za oltáøem ve mramorováno\n a ve vrchu se vznáel nový obraz Boí Trojice  nad oltáøem vìnec\nandílkù kolem Milostného obrazu. Pøed velkou zase kázal P. Hasilík,\nvelkou mìl probot Fr. Kutal z Kromìøíe  za slavné asistence  a\nkolem oltáøe sedìlo na idlích ostatní knìstvo sousedních farností.\nOdpoledne slavné poehnání. U obìda bylo 15 hostí knìí a mùj bratr\nTomá ze elèe a vagr Rudolf Dohnal. Veèer pøili páni z kostelního\nkonkurenèního výboru a z poradního sboru stavebního, kteøí pomáhali\nradou, penìzi a povozy. Vechny velmi zajímavì bavil pan rada\nPospìch. Smíchu a ertù nebylo konce. O pùlnoci jsme se rozcházeli\n- spokojeni, e jsme astnì dokonèili opravu kostela.\nA jako by tímto dílem dokonèoval své celoivotní dílo, zapíe jetì 1.\nøíjna, nedìle 18., zavírá farní kroniku na stranì 147, odkládá ji a ji nikdy ji\nOn, který od prvního dne nástupu na zdejí faru zachycoval dennì\nvechny události, a to nejen týkající se farnosti, nýbr ivota celé obce i\nokolí, a svou peèlivostí, pravdivostí a soustavností by mohl být vzorem vem\nPravdivou odpovìï na tuto otázku u nikdy nedostaneme. Pravou\npøíèinu si odnesl s sebou jako velké tajemství.\nJe to sice velká koda, e postrádáme písemné záznamy z posledních,\ntémìø tøí let, jeho ivota, naplnìného slubou Bohu, vlasti a lidem. A tak\nzávìr u nevychází z doloených skuteèností, nýbr jen ze vzpomínek,\npøetvoøených desetiletími a nedokonalostí pamìti a ústního podání, které\ntaké nebývá vdy hodnovìrné.\nPøíchod mladého kaplana znamenal velkou úlevu. U nemusel\nobcházet koly v okolních obcích, rád mu svìøoval také vìtinu pohøbù i\nzaopatøování. Kostel, kaplièka i fara byly v naprostém poøádku a\nnevyadovaly si dalí péèi. Na odpoèinek vak nebylo pomylení. Více jak\ndesítka farností vyadovala mnoho èasu a pozornosti. Tìlesná námaha by\nmu nevadila. Mnohem více pùsobily váleèné události a stále se zvyující\nteror. Dovídá se o odvleèení studentù, o prvních popravách èeských lidí.\nNarùstá sebevìdomí nìmeckých sester, které on má duchovnì vést. Zjevnì\nV tìchto tìkých chvílích pøichází kaplanùv bratr, voják, který se rozhodl\npro útìk za hranice a ádá o úkryt. Vìdìl, jakému nebezpeèí se vystavuje\na pøece mu vyhovìl. Snad právì tyto dny utvrdily v nìm rozhodnutí k odporu\nproti násilí a nìmeckému faismu a na opak pomoci vem nevinnì trpícím.\nJen tak si mùeme vysvìtlit jeho zapojení do skupiny lidí, kteøí napomáhali\nnezitnì domácímu odboji.\nKazatelna se stala jeho nejdokonalejí pevností proti obavám, strachu,\nmalomyslnosti a beznadìji svých farníkù. Odtud jim neúnavnì dodával\nodvahu, sílu i stateènost a víru ve vítìzství a znovu nabytí svobody. On sám\nji èerpal v modlitbách a velké dùvìøe v pomoc Panny Marie a sv. Václava.\nNezlomily ho ani tøi tìké rány, které velmi tìce zranily jeho srdce.\nNejdøíve to byl nesmiøitelný rozkol s pøedstavenou klátera, kterou\npoádal, aby zruila pobyt zrádného èeského dùstojníka a kolaboranta\nFrantika Mlèocha, který byl ubytován pod støechou klátera. Jeho\npoadavku nebylo vyhovìno. A tak pøestal navtìvovat kláter, jako\nduchovní správce. Tímto se vzájemné vztahy velmi vyostøily, nìkteré sestry\nmu to nemohou zapomenout.\nDruhá, mnohem krutìjí, pøila koncem tého roku - 26. listopadu\nbyla zdìena celá vesnice událostí, k ní dolo bìhem noci. Gestapo odvezlo\nrodinu Zaoralovu a vechny obyvatele zdejího mlýna. Vichni s obavami\nèekali, co bude dál. Nìkteøí se vrátili. Víra v dobrý konec vak byla zlomena\nzprávou v kvìtnu 1942, e Jakub Zaoral i Jaroslav Stratil byli v Mauthausenu\nA ta tøetí? U v roce 1941, a to hned v lednu, byl znepokojen úøedním\nnaøízením, vyhotovit seznam vech zvonù. Tuil, e jim hrozí stejný osud,\njako postihl zvony v prùbìhu první svìtové války. Pak se vak uklidnil,\nkdy se nic nedìlo. V bøeznu pøiel blesk z èistého nebe. Dopis se struèným\npøíkazem: Dne 22. 3. t. r. dopravte zvony Josef a Václav do Kojetína\nk èetnické stanici. Se slzami v oèích pak pøihlíel s nìkolika farníky snímání\nzvonù z vìe i jejich odvozu do neznáma.\nDoba byla velmi napjatá. Nìmci utrpìli velké poráky a jejich teror\nsílil. Na jejich protektora byl v Praze spáchán atentát. Bylo vyhláeno stanné\nprávo. Dennì byly vyvìovány seznamy desítek nevinnì popravených\nèeských lidí. Strach a obavy o holý ivot zachvátily celou zemi.\nNa faøe je klid.\nJe nádherné støedeèní jitro v letním mìsíci èervnu. Probuzen ptaèím\nzpìvem, vìnuje se své oblíbené kadodenní modlitbì a pøed estou odchází\ndo blízkého kostela, aby tu odslouil mi svatou. U prostøeného stolu\nv kuchyni oznámí panu kaplanovi i hospodyni, e odjídí do Morkovic na\nvizitaci a e se vrátí a naveèer.\nSotva sleèna ofie umyla nádobí a poklidila v kuchyni,ozval se v chodbì\nzvonec. Pøede dveømi tøi chlapi s podivnými kovovými plackami na klopách\na tyroláècích na hlavì a za nimi velké èerné auto. Kté je Kfapil?, vybafl\nna ni ten nejvyí habáò. V Morkovicích, pitla vydìenì v pøedtue\nnìèeho zlého. Dlouho se dívá za mizejícím vozidlem, zavírá tie dveøe, pokleká\nna klekátko pod velkým køíem v chodbì a modlí se. Modlí se snad tak, jak\nsnad jetì nikdy.\nV Morkovicích jetì vizitace nezaèala. Pøítomní knìí sedí v panském\npokoji v druné zábavì. Jako kdy se sejdou u jednoho stolu pøátelé. A tu\nse hømotnì rozlétnou dveøe, v nich chlap s dùraznou otázkou: Ktéry z vas\nje Kfapil? Pan rada zvolna vstává, zasouvá idli a se vztyèenou hlavou\nodpovídá: Já jsem to. Ne mu nasadili na jeho knìské ruce pouta, mohl\nse jetì rozlouèit podáním ruky.\nK faøe se blíí s velkou koenou branou listono Tomá Outrata.\nVidí auto. Ví velmi dobøe komu patøí. Stejné stálo v listopadu loòského roku\npøed mlýnem. Ale tady?\nNa jeho zazvonìní se neozývají farskou chodbou známé kroky\npana dìkana, ani sleèny ofky, nýbr nìjaké neznámé, cizí. Was wunschen\nSie sich?, ptá se neznámý. Potu, nesu potu prosím. Téjte sem, tu u\npotebovat nebude! Listono podává pár obálek neznámému a pøitom se\ndívá pøes jeho rameno na pootevøené dveøe do kanceláøe, v nich stojí\npobledlý, ale vzpøímený knìz, vlastenec, hrdina, èlovìk, který se svým\nokouzlujícím úsmìvem louèí s jedním ze svých farníkù.\nZtichlou kanceláøí se ozývá zlobivý køik: Tady jsou náboje!\nje ten revolvér? U dávno jsem ho vyhodil do vody,odpovídá klidnì.Do\nstudny? Kdepak, do Hané ,zní odpovìï. Kde, v kterém místì? Tam\nnìkde k Moøicím, jak jsem chodíval do koly.\nJe brzké odpoledne. Prostranství pøed kostelem vyhøáté sluncem a\nprosycené vùní lip, vysázených pøed desetiletími kolem kostela. Pøed\nprodejnou obuvi, vedle starobylé panské sýpky, malá skupinka postávajících\nen. Mezi nimi i jedenáctiletá Jarmilka Reitingerová. Zvìdavì zírající na to\nveliké,otevøené auto, pomalu sjídìjící cestou od fary a míøící k Bránì.\nØidiè, vzadu dva mui v tyroláècích a mezi nimi\n. pro Boha\n. Pan dìkan!\nZvedá pravici. Kyne? ehná! Ale co to? Z rukávu èouhá\n. ne, to snad\nDìdinou se øítí jako lavina hrùzná zvìst: Pana dìkana odvezli!\nAuto ujídí k nádraí. Knìz ehná kadému, koho potká. Ví, e se\nlouèí, e je to poslední cesta, ale úsmìv mu nemizí z tváøe. Blíí se koleje.\nBíloèervené závory jsou zvednuty a míøí pøímo k nebi. Jakoby i ony vzdávaly\nèest èlovìku, který jede vstøíc svému neodvratnému osudu. Za nimi známá\npolní cesta, vedoucí do elèe. Je vidìt i døevìný køí. Marnì vak vyhlíí\nalespoò pièku kostela. Jeho rodná ves zùstává skryta jeho zraku v hlubokém\ndolíku. Ale ten nádherný obzor s výbìky Drahanské vrchoviny, drysický\nkostel a Pustimìø. Nad nimi Kopaniny, zalesnìná Kluè, Obrova hora a\nKotáry. Otáèí jetì hlavu, aby naposledy pohlédl na to tak dùvìrnì známé\npanorama. Vlnící se moøe obilí, lem nakadeøených vrbin nad øekou\nv hlubokém korytì, koruny ovocných stromù v zahradách a mezi nimi hoøící\nskvrny støech chaloupek i selských stavení, zámeckou støechu zlobivého\nklátera a za ní svítící maják vìe milovaného kostýlka s pøekrásnou,\ntíhlou helmicí, orámovanou pozadím zvedajících se Ètvrtí, vzdálenìjích\nKøébù a jetì vyími, zalesnìnými pahorky nad Døínovem. Ocelovou modø\nlesù vzdálenìjích Chøibù kdesi za Morkovicemi, nenápadnì pøecházející\nve vysokou nebeskou klenbu nad tímto poehnaným krajem, v nìm ije\nlid, kterému vìnoval deset let svého knìského ivota.\nSvatý Václave, vévodo naí zemì, nedej jim zahynouti!\nP. Frantiek Kvapil, knìz, faráø, dìkan, konsistorní\nrada,vlastenec z Nezamyslic.\nNarodil se 22. února 1876 v elèi u Vykova. Støedokolská studia\nvykonal na arcibiskupském gymnáziu v Kromìøíi a teologii absolvoval na\nbohoslovecké fakultì v Olomouci. Na knìze svaté církve øímskokatolické\nbyl vysvìcen 5. èervence 1900. Jako knìz vyznaèoval se nevední horlivostí\nv práci pro zájmy Boí. V kázání slova Boího byl misionáøsky neúnavný.\nZakládal ve farnosti náboenské spolky. Zavádìl nové pobonosti a\norganizoval poutní výpravy. S obìtavou péèí dbal vude na to, aby kostel\nbyl vdy dùstojným stánkem Boím.\nByl vìrným synem a knìzem církve svaté a vdy zùstal vìrným synem\nsvého národa. Vude kolem dobøe èinil. Ve kole byl dìtem milovaným\notcem. Jeho lechetná láska k vlasti se zvlá jasnì ukazovala ve chvílích\nnárodní poroby. Lid asl nad jeho odvahou, se kterou dovedl nesmlouvavì\nveøejnì odsoudit násilí a dovolával se spravedlnosti a svobody pro ujaømený\nnárod. A kolik se za tento svùj lid v tìch tìkých dobách namodlil?\nJako kaplan pùsobil v duchovní správì ètyøi léta ve Vranové Lhotì a\njedenáct let v Uherském Ostrohu. Od roku 1932 a do své smrti byl faráøem\nv Nezamyslicích. Od r. 1941 byl té dìkanem vábenického dìkanátu.\nV Nezamyslicích úplnì zrestauroval vnitøek kostela sv. Václava a\npoøídil nový hlavní oltáø. Jeho pøièinìním byly opraveny kaple v okolních\nobcích a jeho milovaná kaplièka Panny Marie na Malém Trávníku u\nNezamyslic. Nemalou zásluhu mìl také na postavení nové kaple\nv Døevnovicích. Zaslouil se také o postavení chrámu Pánì ve své rodné\nNení toho víc ne dost na jeden ivot, který byl ukonèen na první\npátek v mìsíci, dne 5. èervna 1942 nìmeckou popravèí èetou na nádvoøí\nKounicových kolejí v Brnì?\nByl to zvlátní èlovìk . Plný obìtavosti a lásky k Bohu, lidem a národu.\nSnad toto byl dùvod, e mu jeho Pán pomohl splnit vechna jeho velká\npøání, dokonèit to, co vykonat chtìl. Jít a do cíle své ivotní dráhy cestou\nobìtí, utrpení a po bolestnou a krutou muèednickou smrt. Nebo snad se\njenom nám zdála být krutou? To nebyla náhoda, e nìkolik hodin pøed smrtí\npobýval v cele s knìzem, který mu udìlil svátosti. To nebyla náhoda, e\nmìl obìtovat svùj ivot v jeho milovaný den  první pátek. To nebyla náhoda,\ne i jeho srdce mìlo vykrvácet u popravèí stìny, stejnì jako Nejsvìtìjí\nSrdce Jeíovo na køíi. To nebyla náhoda, e pøi posledních krocích se\nposiloval pohledem na barevnou mozaiku kníete sv. Václava. Ne, nemyslím\nsi, e to byly náhody. Jsem pøesvìdèen o tom a vìøím tomu, e to byla\nnesmírná milost Boí.\nKdykoliv budete vstupovat do dveøí farního kostela v Nezamyslicích,\npohleïte na bronzovou bustu a vzpomeòte, hlavnì modlitbou pøed oltáøem.\njestlie jsi pozornì, soustøedìnì a s uspokojením pøeèetl vechny\npøedcházející øádky, dostává se mi té nejvìtí odmìny za dílko, které je\nvìnováno jako skromný dík èlovìku, který formoval mé dìtství a s velkou\npéèí a starostlivostí mne vedl mou ivotní stezkou. Vzpomínky na nìho a\nzáitky s ním zùstávají hluboko uloeny v mé pamìti.\nPo návratu do obce, od ní jsem byl ivotním osudem na pùl století\nodlouèen, jsem se pøesvìdèil, e výjimeèná osobnost knìze, èlovìka a\nnebojácného vlastence upadla témìø v zapomenutí. Abych alespoò èásteènì\nnapravil tuto spáchanou køivdu, rozhodl jsem se k napsání tìchto nìkolika\nstránek, které by mìly pamìtníkùm jim známou osobu pøipomenout, mladí\ns ní alespoò èásteènì seznámit a vem tìm, kteøí poloí otázku, kdo to je na\nstìnì u hlavních kostelních dveøí, dát jednoznaènou odpovìï, obsaenou\nv tìchto øádcích.\nJe docela moné, e se nìkomu nebude líbit zpùsob zpracování\nivotopisu, který jsem zvolil. Byl to vak zámìr. Nejlepí by bylo, kdyby se\nvám dostal do rukou pøetitìný doslovný text farní kroniky, kterou velmi\npodrobnì, svìdomitì, peèlivì a kadodennì psal. To vak není moné. A\ntak jsem vybíral jen ty nejzávanìjí a doplnil vsuvkami, doplòujícími nebo\nroziøujícími struèný záznam.\nZámìrnì jsem vybíral jen zápisy, které zachycují jeho nejoblíbenìjí\nèinnosti. Mezi nì rozhodnì patøí pouti, pobonosti, práce na údrbì a\nvylepování kaplièek, kaplí, kostelù i fary, práci ve spolcích, návtìvy pøátel,\npoznávání okolí a dalí.\nDruhým dùvodem, proè jsem vycházel z vlastnoruèních zápisù ve farní\nkronice, je snaha pøedloit vám skuteèný ivot a skuteènì proité události,\nnevymylené, nezkreslené, nebo dokonce vybájené. Jeho osobnost nemusí\nbýt opøedena mýty. Jeho vánost i úcta vyrostla z jeho osobního pøíkladu.\nTo byl i dùvod k tomu, proè jeho ivotopis konèím odjezdem\nz Nezamyslic. A na cestu k Vícemìøicím bylo auto sledováno naimi\nobèany. A ti podali vìrohodné svìdectví. Dalí události proíval on sám.\nJediným vìrohodným písemným dokladem, který mám v ruce, je oznámení\no jeho smrti, otitìné na poslední stranì tohoto dílka.\nJestlie pøeètete tìch nìkolik stránek, vzpomenete na vzácného\nèlovìka a vzorného knìze, pana konsistorního radu P. Frantika Kvapila,\nzdejího faráøe a seznámíte s jeho ivotem i své dìti èi vnouèata a pøi tom\nsi pøipomenete vechno to dobré a významné, co pro farnost a obec bìhem\ntìch krátkých deseti let vybudoval, splnil mùj zámìr, napsat o nìm alespoò\npár øádek, svùj cíl.\nJako upomínku k 60. výroèí popravy\npana dìkana P. Frantika Kvapila\nV Nezamyslicích 5. èervna 2002 napsal\ns øeditelem firmy SE Spezial Electronic Ing. Martinem Pekou o novinkách v sortimentu ............................................. 1/1, II/1 s ing. Aleem Skoøepou, øeditelem firmy ASM ..............\nZloèince. Smál jsem se vlastním vtipùm, které už jsem zapomnìl a bylo mi jasné, že tuhle knížku musím dopsat. Nìkteré scény jsem opravil, odstranil jsem všechny mrtvé, (kterých bylo v pùvodní verzi...\nkomunikací tváøí v tváø (osobní rozhovor a setkávání s druhým èlovìkem, ale i v urèitém smyslu, i když na jiné rovinì, také s Bohem). P. Miroslav Strnad výrazem, bude pohøben. Ale naše nejvlastnìjš...\nV letoním roce nás èeká pøipomenutí 70 let od osvobození mìsta sovìtskou armádou. Za tìch sedmdesát let nebylo nikdy tak dùleité se zastavit a zamyslet, co znamenala válka a jakou cenu má mír. Ni...\nodstøihl okraje pergamenu, napsal na nì øadu spolu nesouvisících slov zdánlivì staroèeských. Ale zapomnìl, e chtìl-li budit zdání, e prouky byly oddìleny od hotového staroèeského textu, musil by...