Зелазни Роджър Изменящата се земя Книга fb2 :: Translatyr.org\nИзменящата се земя е магически водовъртеж от изкривена реалност и жив кошмар, създаден от ужасяващата магия на обезумелия бог Туалуа. Но тя е единственият път към Вечния замък — криещ в недрата си древни и необуздани сили. Една малка група чародеи и заклинатели се опитват да ги овладеят в напрегната борба с демони и магии сред капаните на времето и пространството. Там попада и магьосникът-войн Дилвиш, който следва пътя на отмъщението, но може би върви към своята отдавна загубена любов.\nРоджър ЗелазниИзменящата се земя\nЧудовището се оригна, надигна глава и облиза устни. Погледът му се спря на мястото, откъдето бе отмъкнало жертвата си. Бавно измести тежестта си под лявата си ръка и се пресегна с дясната, докопвайки човешката ръка, която още висеше в люлеещите се окови до стената. Изобщо не удостои с внимание по-дребните останки на пода.\n— От друга страна, това забавление трябва да му е допаднало — усмивка прекоси пълните й устни. Мускулите й се отпуснаха. Приглади роклята си.\n— Какво… какво имаше да казва… този път?\n— Ела — рече тя.\nТе минаха покрай кратера, заобиколиха топящия се къс лед и преминаха през аркадата до една дълга галерия с нисък таван. Жената я прекоси, приближи се до един широк прозорец и зачака, вглеждайки се през леката мъгла в искрящия утринен пейзаж. Той я последва и застана зад нея със сключени зад гърба ръце.\n— Е? — запита накрая. — Какво имаше да каже Туалуа?\nТя продължи да се взира в искрящите багри и в скалите, които постоянно променяха формата си отвъд стълбовете пара. И тогава изрече:\n— Той съвсем се е побъркал.\n— И не е ядосан?\n— И това се случва. Но както му дойде, така си и минава. Ала не е това. То е част от общото му състояние. Такива като него винаги имат нещо шантаво в себе си.\n— Значи, през всичките тези месеци той всъщност не е искал да ни наказва?\n— Не повече от обичайното. Но Пазителите винаги имат грижата да е враждебен към човечеството в рамките на нормалното.\n— Как успява да премине през тях?\n— Лудостта крие сила, както и напълно необичаен подход към проблемите.\nБаран затупа с крак.\n— Ти си нашият специалист по Старите богове и родствениците им — изрече накрая. — Докога ще продължава това?\n— Няма начин да се разбере. Може да е завинаги. Може да приключи ей сега или в който и да било миг.\n— И ние не можем да направим нищо и да… му помогнем да се излекува?\n— Той би могъл да осъзнае собственото си състояние и да предложи лек. Понякога се случва.\n— Имала ли си такива проблеми с тях в старите времена?\n— Да, и процедурата беше същата. Трябва редовно да разговарям с него, да се опитам да достигна другото му „аз“.\n— Междувременно — каза Баран, — той може да ни изтреби по всяко време — щом Пазителите ги няма, а цялата му магическа сила се е извратила така.\n— Възможно е. Трябва да сме нащрек.\n— Нащрек? Ако той рече да се изправи срещу нас, не можем да направим нищо — дори да избягаме!\nТой направи помитащ жест към пейзажа зад прозореца.\n— Кой би могъл да прекоси тази пустош?\n— Затворниците го направиха.\n— Това беше преди, когато ефектът не бе толкова силен. Ти би ли искала да преминеш през това?\n— Само ако нямам друг избор — отвърна тя.\n— А пък и огледалото — както и повечето други магически предмети — не работи както трябва сега — продължи той. — Даже Джелерак не може да достигне до нас.\n— Може да си има други проблеми в момента. Кой знае?\nБаран сви рамене.\n— Както и да е — каза той. — Ефектът е същият. Нищо не може нито да се вмъкне, нито да се измъкне оттук.\n— Обзалагам се, че мнозина се опитват да се вмъкнат. Това място трябва да е същинско изкушение за всеки чародей отвън.\n— Може и да е — ако успее да го овладее. Разбира се, никой от тях там навън няма и понятие какво се е променило. Може да го приеме като предизвикателство.\n— Но съвсем не е предизвикателство за тези, които сме вътре, а?\nТой облиза устни и се извърна, поглеждайки я втренчено.\n— Не съм сигурен, че разбирам какво имаш предвид.\nТочно в този момент откъм конюшните се зададе един роб с ръчна количка, натоварена с конска тор. Семирама изчака той да отмине.\n— Отдавна те наблюдавам — каза тя. — Ясен си ми, Баран. Наистина ли си мислиш, че можеш да задържиш това място против волята на господаря си?\n— Той си отива, Семирама. Вече е загубил част от мощта си, а Туалуа е друга част от нея. Вярвам, че може да бъде направено, макар че не мога да го извърша сам. Сега е най-слаб от векове насам.\n— Говориш за векове? Говориш за неговата мощ? Била съм на този свят, когато той бе далеч, далеч по-млад. Царувах във Височайшия двор на Запада в Джандар. Познавах Джелерак, когато се опълчи срещу един бог. Какво са твоите няколко столетия, че ми говориш за векове?\n— Богът го прокле и го лиши от разум…\n— И все пак той оцеля. Не, няма да ти е лесно да осъществиш мечтата си.\n— Ще се заема — каза той, — след като не те интересува. Добре де. Просто запомни, че има голяма разлика между мечта и действие. Аз не съм правил нищо, насочено срещу него.\n— Не съм длъжна да му докладвам за всяка случайна дума, разменена между нас — каза тя.\n— Благодарен съм ти за това — отвърна той. — Но ти си била кралица. Нима нямаш желание пак да притежаваш такава власт?\n— Изморена съм от властване. Благодарна съм просто да живея още веднъж. Поне това му дължа.\n— Той те призова, защото се нуждаеше от някой, който би могъл да говори с Туалуа.\n— Каквато и да е причината…\nЗа миг спряха, взирайки се през прозореца. Мъглите се раздвижиха и те зърнаха мрачни форми, които си пробиваха път през проблясващи пясъчни могили. Баран очерта знак близо до десния ъгъл на прозореца и образът скоростно се приближи към тях — вече изглеждаше отдалечен едва на няколко стъпки: двама мъже и един товарен кон затъваха в земята.\n— Напредват — отбеляза Баран. — Предизвикателството, за което спомена… Обзалагам се, че това са магьосник и неговият чирак.\nДокато ги наблюдаваха, пълчище червени скорпиони, всеки от които голям колкото мъжки палец, припнаха през пясъците към борещите се фигури. Като ги видя, затъващият човек отпред очерта дълъг, бавен знак. Кръг от пламъци изригна около фигурите. Насекомите забавиха ход, отдръпнаха се, започнаха да обикалят по периметъра му.\n— Да. Виж, заклинанието подейства… — кимна той.\n— Понякога действат — рече тя. — Енергията на Туалуа се е насочвала в доста блуждаещи посоки.\nСлед известно време насекомите се хвърлиха напред в пламъците, като телата на загиналите образуваха мост за останалите. Потъващият магьосник отново очерта знак и втори кръг от пламъци се появи зад първия. Скорпионите отново бяха зашеметени, но този път за много по-кратко време. Те повториха набега си към пламъците и започнаха да преодоляват и това препятствие. Сега повечето от тях се промъкваха през пясъците, за да се присъединят към първата вълна. Още веднъж магьосникът вдигна ръка и започна друг знак. Началото на трети кръг разцъфна в пламъци. Но в този миг влачещите се мъгли отново закриха цялата панорама.\n— По дяволите! — изруга Баран. — Тъкмо взе да става интересно. Как мислиш, колко още кръга ще може да построи?\n— Пет — отвърна тя. — Горе-долу за толкова ще му стигне мястото.\n— Аз бих му дал четири, но може и да си права. Имаше леко изкривяване.\nНякакъв лек, пулсиращ, пърхащ звук се надигна отнякъде в далечината.\n— Как беше? — запита той малко по-късно.\n— Да си мъртъв. Да те призоват обратно след цялото това време. Никога не говориш за смъртта.\nТя извърна очи.\n— Може би си мислиш, че времето ми е преминало в някакъв кошмарен ад? Или може би в някакво място за удоволствия? Или че всичко сега ми е смътно и като насън? Или пък че нищо не се е случвало? Мрачна пустош?\n— Всичко това ми е идвало наум понякога. И кое от всичките беше?\n— Всъщност, нито едно от тях — отвърна тя. — Преминах през поредица от превъплъщения — някои много интересни, други повече от досадни.\n— Да. В миналото бях прислужваща наложница в едно кралство далеч на изток и скоро се получи така, че станах тайна любимка на краля. Когато Джелерак съживи моя прах и вдъхна душата ми обратно в тялото, бедното девойче остана мънкащ идиот. При това, бих добавила, в много неудобен момент — докато се наслаждаваше на кралските обятия. — Замълча за момент, после довърши: — Той изобщо не забеляза.\nБаран пристъпи така, че да може да вижда лицето й. Тя се смееше.\n— Кучка! — рече той. — Винаги се подиграваш. Никога не отговаряш направо.\n— Забелязал си. Да. Доставя ми удоволствие да бъда навярно единствената наоколо с известни познания в тази тънка материя — и да не ги споделям.\nНеравномерният шум от нечие приближаване се усили.\n— Ей, погледни! Изясни се! Сега той прави шестия кръг!\nБаран се изкиска.\n— Точно така. Ама едва може да си мръдне ръката. Не знам дали ще успее да впише още един. Твърде е възможно да изчезне преди скорпионите да го достигнат. Сега май потъва по-бързо.\n— Отново се замъгли! Никога няма да разберем…\nТемпото на звуците се ускори и те се извърнаха навреме да съзрат някаква лилава твар с различни очи и крака да се шмугва покрай тях в посока на помещението, което бяха напуснали.\n— Не влизай там! — изкрещя тя на мабрахорски и сетне — Баран! Спри го! Не отговарям за последствията, ако Туалуа бъде обезпокоен от демон! Ако това място остане незащитено…\n— Спри! — изрева Баран, обръщайки се.\nНо демонът, понесъл нещо съмнително в отвора, който бе източникът на неговия кикот, се шмугна през една купчина тор и се втурна към ръба на кратера.\nСамо миг по-късно празното пространство непосредствено пред него като че ли се разтвори със звук, наподобяващ раздиращо се платно, и откри тесен процеп от абсолютен мрак. Робите хукнаха да бягат. Демонът спря, настръхнал.\nВ мрачния процеп се зароди движение. Огромна бледа ръка изникна оттам. Демонът бързо се размърда, искаше да отстъпи встрани и да избяга, но ръката беше по-бърза. Тя се стрелна напред и го стисна за гушата, издигайки го над пода. После се раздвижи, съпровождана от ивицата мрак, понесла гърчещата се, хъхреща плячка над купчините, през помещението, после през вратата и по дължината на галерията.\nТя стигна до Баран и Семирама и пусна създанието в краката й. После Ръката се оттегли в мрака, следвана от раздиращия звук и въздухът замря отново.\nСемирама застина без дъх. Предметът, все още сграбчен от гърчещия се демон, се оказа човешки крак, който той бе глозгал.\n— Пак е ходил при затворниците! — извика тя. — Познавам тази татуировка! Това е Джоаб, дебелия чародей от изтока.\nБаран ритна хъркащата твар по задника.\n— Не се доближавай до това подземие! Не се доближавай до този кратер! — извика той на мабрахорски, жестикулирайки назад към залата. — Ако отново доближиш това място, свирепият гняв на Ръката ще се стовари върху тебе!\nСрита го отново и демонът се затъркаля нататък, като стенеше още по-силно, вкопчвайки се в крака.\n— Да — измънка той на същия език.\n— Тогава помни думите ми и изчезвай от погледа ми!\nДемонът хукна обратно в посоката, от която бе дошъл.\n— Затворниците… — започна отново Семирама.\n— Какво затворниците? — попита Баран.\n— Не трябва да му се позволява да ги смята за собствения си килер.\n— Джелерак ще ги иска невредими, за да приемат личната му присъда.\n— Съмнявам се. Те не са чак толкова важни. А що се отнася до сегашното положение, ще му е трудно да им определи по-жестока участ.\n— И все пак… фактически те са негови затворници, не наши.\n— Съмнявам се, че изобщо някога ще ни питат за това. Ако все пак стане, поемам цялата отговорност — той замълча. После добави: — Изобщо не съм сигурен, че някога ще се върне — отново замълча. — А ти?\nТя се обърна да погледне отново мрачния изглед зад прозореца.\n— Всъщност не мога да кажа. Не съм сигурна, че този въпрос ме засяга — поне засега.\n— Защо този момент е по-различен от който и да било друг?\n— Прекалено скоро е. В други случаи е отсъствал и по-дълго.\n— И двамата знаем, че нещо му се е случило там, в Арктика.\n— Било е и по-зле. Сигурна съм. Била съм там в старите времена, не помниш ли?\n— Да предположим, че никога няма да се върне?\n— Това е чисто академичен въпрос, докато Туалуа не се отбие насам.\nОчите на Баран светнаха, в тях примигна огънче.\n— Да речем, че от утре вече си свободна?\n— Питай ме тогава.\nБаран изпръхтя, обърна се кръгом и се измъкна в същата посока, накъдето се бе отправил демонът. Докато се отдалечаваше, Семирама бавно сви пръсти, броейки, докато стигна до шест. После спря. Очите й бяха пълни със сълзи.\nМестността бе осеяна с умерено високи хълмове, богати на тучна пролетна растителност. Мелиаш седеше опрял гръб на ниско възвишение, абаносовият му жезъл, дълъг колкото ръката на мъж, стоеше изправен пред него, на педя забит в земята. Погледът му минаваше покрай него към мъглите, които, порозовели от утринното слънце, се носеха над омагьосаната земя и откриваха постоянно променящия се пейзаж. Той бе широкоплещест мъж с рижаво-кафява коса. Одеждите му, издържани предимно в оранжево, бяха изненадващо пищни за мястото и положението, което му бе отредено. Златна верига висеше на шията му. На нея имаше ясносин, с цвета на очите му, камък. Зад него двамата слуги се суетяха из стана, приготвяйки сутрешните ястия. Той бавно се приведе напред и положи върховете на пръстите си върху жезъла. Продължи да се вглежда покрай него. С появата на вихрушки в мъглата, щом вълни от сенки се разлюляха, той отклони поглед към тях. Накрая застина и се вслуша напрегнато. Заговори тихо и зачака. Повтори действията си няколко пъти, преди да се надигне и да се върне в лагера.\n— Поставете още един прибор за закуска — нареди той на слугите, — а също добавете храна за още няколко души и я притопляйте. Очертава се интересен ден.\nХората промърмориха нещо недоволно, но единият от тях заизважда зеленчуци от един чувал и започна да ги чисти. Подаде ги на другия, който ги наряза на ситно в котлето.\n— Пуснете и някоя мръвка вътре.\n— Но, Мелиаш, месото ни е на свършване — рече по-възрастният, нисичък човечец с оредяла брада.\n— Тогава един от вас ще трябва да половува днес следобед.\n— Тия гори не ми се нравят — каза другият, слаб мъж с остри черти и много тъмни очи. — Може да броди някой върколак или друга някоя зловеща твар.\n— Горите са безопасни — отвърна Мелиаш.\nПо-ниският започна да кълца парче месо.\n— Кога очакваш гостите си? — попита той.\nМелиаш сви рамене и се отдалечи, взирайки се в хълма зад лагера.\n— Няма как да преценя колко бързо би пътувал някой друг. Аз…\nНещо се раздвижи и той осъзна, че е зелен ботуш до възлестото дърво пред него. Всъщност чифт ботуши…\nТой се спря и вдигна глава, фигурата бе висока, но слънцето светеше зад гърба й…\n— Добро утро — поздрави той, като примижа и прикри очи с ръка. — Аз съм Мелиаш, пазител от Организацията за този сектор.\n— Знам — дойде отговорът. — Добро да е утрото и за теб, Мелиаш.\nФигурата се приближи безшумно. Стройна жена, със светла коса и бледо лице, зелени очи, деликатни черти. Тя имаше наметало, колан и лента за глава в тон със зелените й ботуши, панталоните и блузата й бяха черни, а жилетката — от кафява кожа. Тежки черни ръкавици висяха от колана й редом с къс меч и дълга кама. В лявата си ръка държеше лек лък без тетива, направен от червеникаво дърво, което Мелиаш не можа да разпознае. Разпозна обаче тежкия черен пръстен със зеления орнамент на показалеца на тази ръка. Без да размени разпознаващия знак на Организацията, той подви коляно в поклон.\n— Господарке на Маринта… — започна той.\n— Стани, Мелиаш — отвърна тя. — Тук съм за това, което ти следиш като свидетел. Наричай ме Арлата.\n— Бих искал да те разубедя… Арлата — изрече той, надигайки се. — Рискът е огромен.\n— Както и наградата.\n— Заповядай да закусим заедно — покани я той — и ще ти разкажа нещичко за това.\n— Вече се нахраних — отвърна тя, вървейки с него към лагера, — но ще дойда да поговорим.\nЖената го придружи до закрепената на магарета маса южно от огъня и се разположи на една пейка отстрани.\n— Сега ли да сервирам? — попита по-младият прислужник.\n— Ще пийнеш ли малко чай? — запита я Мелиаш.\n— Да, това мога да взема.\nТой кимна на слугата.\nСедяха мълчаливо, докато напитката бе приготвена, налята и поднесена пред тях, и се взираха на запад към Изменящата се земя и нейните мъгли. Когато тя опита чая си, той също вдигна своята чаша и отпи.\n— Хубав е в това студено утро.\n— Винаги е хубав. Добре е приготвен.\n— Благодаря. Защо искаш да стигнеш онова място, лейди?\n— Защо искат другите? Там се крие сила.\n— Освен ако съм разбрал погрешно, ти вече владееш значителна сила, да не говорим за богатства от по-земно естество.\n— Може и да е така. Но силата, заключена в това странно място, е огромна. Да овладееш Древната сила… Можеш да ме пишеш идеалистка, но има толкова много добро, което би могла да сътвори. Би могла да облекчи голяма част от теглото по света.\n— Защо не си изпълнена с корист като другите? — въздъхна той. — Знаеш, че част от задълженията ми тук е да се опитам да обезкуража тези начинания. Но твоите мотиви го правят много по-трудно.\n— Известно ми е становището на Организацията. Джелерак може да се завърне всеки момент, казвате вие, и присъствието на натрапници би могло да предизвика инцидент, в който да бъде въвлечена цялата организация. Ти си безупречен свидетел, както и четиримата останали на това място. За да удовлетворя изискванията на Организацията, давам клетва, че действам единствено от свое име в това начинание. Това достатъчно ли е?\n— Практически, да. Но не това бе моята цел. Даже и да успееш да се добереш, замъкът все още е под защита, а агентите на господаря му вероятно все още властват там. Но дори да оставим всичко това настрана за момент, силно се съмнявам, че някой от Древните може дълго да бъде принуждаван да върши добро, въпреки наложения му контрол. Те са ужасна пасмина и по-добре е да бъдат оставени на мира. Върни се в кралството на елфите, лейди. Върши добрините си по по-обикновен начин. Дори и да успееш, казвам ти, ще се провалиш.\n— Всичко това съм го чувала и преди — рече тя — и съм го обмислила добре. Благодаря ти за предупреждението, но съм твърдо решена.\nМелиаш отпи от чая си.\n— Поне опитах — каза той накрая. — Ако нещо ти се случи, докато си в моя обсег, ще направя опит да те спася. Но нищо не мога да ти обещая.\n— За нищо не съм и молила.\nТя допи чая си и се изправи.\n— Вече ще тръгвам.\nМелиаш също стана.\n— Защо е това бързане? Денят е млад. По-късно ще просветлее и ще се затопли, а може да се случи още някой да се завърти насам. Двамина бихте имали по-голям шанс…\n— Не! Няма да деля, каквото и да има да се печели.\n— Твоя воля. Ела, ще те изпратя до границата.\nТе прекосиха лагера до мястото, където тревите започваха да вехнат. Няколко стъпки по-нататък короните на дърветата бяха изсветлели до мъртвешко бяло.\n— Ето това е — каза той, жестикулирайки. — Приблизително две лиги в диаметър, почти кръг. Замъкът е най-високото място, някъде близо до центъра. Петима представители на Организацията са разпределени по периферията на почти еднакво разстояние един от друг — да следят ефекта, да съветват и да свидетелстват. Ако ти се наложи да използваш магия, може да установиш, че заклинанията ти действат безотказно, после, техният ефект може да се окаже подсилен, отслабен, намален, изобщо да не действат или някак да се изкривят. Може да срещнеш безобидни или опасни създания, или да се сблъскаш със самата земя. Няма начин предварително да се каже как ще протече пътуването ти. Пък и не вярвам мнозина да са успели да се доберат. И да са, това изглежда нищо не е променило.\n— Което вие обяснявате със защитниците отвътре?\n— Много вероятно. Самият замък изглежда непокътнат.\n— Със сигурност — каза тя, улавяйки погледа му — човек не би могъл да прави заключения върху състоянието на този замък. Той не е като другите структури.\n— Никога не съм знаел със сигурност, макар че в това може да има някаква истина. Братството, искам да кажа — Организацията — го проверява сега.\n— Е, добре, аз пък зная. Можех да ви спестя усилията. Имаш ли представа кой отговаряше за него, когато онова нещо се случи?\n— Да. Човекът, наричан Баран с Третата ръка. Той беше високопоставен член на Организацията до преди няколко години, когато премина към Джелерак.\n— Чувала съм за него. Той може да се окаже от онези, които сами биха завладели силата, ако имаха възможност.\n— Може да е опитал и това да е резултатът. Не знам.\n— Мисля, че скоро ще разбера. Ще ме посъветваш ли нещо?\n— … и се съобразявай с колебанията на вълните, докато вървиш. Те като че ли помитат всичко под ъгъл из цялото място и в посока навън, като трупат сила в движение. В зависимост от интензивността им, могат да пресекат всяка една точка от един до три пъти. Ходът им обикновено е като този на голям кораб в хубаво време. При зараждането им нещата започват да се променят и ефектът от твоите заклинания ще бъде най-мощен на гребена им.\n— Благодаря. А, между другото — сред онези тридесет и един, които спомена, имаше ли един едър, със зелени ботуши, на метален кон?\nМелиаш поклати глава.\n— Не, такъв не е минавал оттук. Единствените елфски ботуши, които съм виждал, бяха на жена, и не чак толкова отдавна.\n— И кой ще да е бил това?\n— Арлата от Маринта.\n— Ти откъде каза, че си?\n— Боя се, че не знам къде е.\n— Малко графство, далече на изток. Дадох скромния си принос да стане едно щастливо кътче.\n— Тъй и да си остане — каза Мелиаш. — Метален кон, казваш?\n— Никога не съм виждал такъв. Мислиш, че може да мине насам?\n— Какво още му е необикновеното?\n— Мисля, че е един от нашите братя, които владеят по-тъмните страни на Умението. Ако успее, не се знае какви бели може да направи.\n— Организацията няма да вземе страна по никакъв начин кой може да предприема това начинание.\n— Знам. И все пак, човек не би нарушил принципите си, ако помогне на някой със съвет или указание, ако разбираш какво искам да кажа.\n— Мисля, че разбирам, Уилиънд.\n— … а името му е Дилвиш.\nУилиънд се усмихна и се пресегна да вземе една изкусно резбована тояжка, подпряна на близкото дърво. До този миг Мелиаш не беше я забелязал.\n— Е, вече тръгвам. Да е добър денят ти, Пазителю.\n— Нямаш ли си жребец или товарно добиче?\n— Нуждите ми са скромни.\n— Тогава на добър път, Уилиънд.\nТой се обърна и се отдалечи към Изменящата се земя. Не погледна назад. Малко по-късно Мелиаш се надигна и го проследи с поглед, докато мъглите го обгърнаха.\nХоджсън напрегна всичките си сили срещу веригите. Те се врязаха в китките и глезените му, но теглото, което бе загубил през месеца на затворничество, му предостави желаната хлабина. С големия пръст на десния си крак той продължи линията, която бе започнал да вписва в песъчливия под и най-сетне я съедини с тази, която най-близкият му съсед бе очертал. Отпусна се и увисна във веригите, дишайки тежко.\nОтсреща, близо до входа, Одил — който бе по-нисък от останалите — се бореше по същия начин да изрисува фигурата в неговата част от схемата.\n— Побързай! — извика черният маг Деркон, който висеше от дясната страна на Ходжсън. — Струва ми се, че един от тях е на път.\nДвамина по-низши магове, приковани към същата пейка до стената отляво кимнаха.\n— Май ще е по-добре да я скрием — предложи един от тях. — Одил знае къде минава неговата част.\n— Да — отвърна Ходжсън, като с усилие отново се надигна. — Скрийте проклетата фигура от проклетата твар!\nКато изпъна десния си крак, той довлачи топка слама до центъра на диаграмата.\n— Внимавайте! Да не я повредим!\nДругите се присъединиха към него да подритват стиски слама от пода, за да покрият своята част. Одил добави още една линия към фигурата си. Стаята се озари от свръхестествен син блясък и една бледоцветна птица, която преди не беше там, се заблъска от ъгъл в ъгъл, докато накрая намери вратата и изчезна.\nБлясъкът намаля, Деркон промърмори нещо, Одил се справи с още един знак.\n— Струва ми се, че чувам нещо — каза някой отляво, близо до вратата.\nТе замряха, вслушвайки се. Слаб прещракващ звук се понесе отвън.\n— Одил — каза меко Ходжсън — моля те…\nДребният мъж се напрегна отново. Другите бързаха да прикрият докрай своите фигури. Хриптящ звук долетя до тях някъде отвън. Одил начерта две успоредни линии, втората от които по-дълга от първата, после внимателно добави перпендикуляр към нея. Веднага щом свърши, се отпусна тежко, лицето му бе мокро от пот.\n— Готово! — каза Деркон. — Освен, ако и това заклинание не е изменило характера си.\n— Ще можеш ли да го направиш? — запита го Ходжсън.\n— Това ще бъде първото ми удоволствие, откакто съм тук — отвърна събеседникът му и започна да напява полугласно определени встъпителни слова.\nИзмина доста време преди нещо да се случи. Те постоянно поглеждаха към празните вериги, където бе висял Джоаб, към мрачните ръбести стени. Деркон бе завършил първия етап от работата си и сега погледът в бледите му, немигащи очи, взиращи се право напред, бе станал отнесен. Ходжсън се бе привел към него, като от време на време промърморваше нещо, сякаш се опитваше да му прехвърли остатъка от собствените си сили. Неколцина от останалите правеха същото.\nСъзданието изскочи внезапно от вратата и незабавно се метна към Ходжсън, който бе прикован точно срещу него. Чудатото му, с щръкнали стави тяло бе червено и имаше тлъста опашка. Бе увенчано с еленови рога, а червените му очи пламтяха, докато изваждаше тъмните си нокти. Щом докосна средата на прикритата площадка, то изпищя неистово и се разплеска като хвърлено върху невидима стена, а матовобелите остриета на постоянно озъбената му муцуна се трошаха шумно.\nДеркон изрече една-единствена дума, твърдо, безпристрастно.\nСъзданието изпищя и потъмня. Плътта му започна да се сбръчква, като че ли я изгаряха невидими пламъци. Започна да се мята, като ужасяващо кривеше лице. После внезапно проблесна ярка светкавица и то изчезна.\nВсички въздъхнаха едновременно. След няколко минути вече се усмихваха.\n— Действа… — прошепна някой.\nДеркон се извърна към Ходжсън и кимна, като някак си успя да внуши израз на церемониален поклон.\n— Не е зле за бял магьосник. Не мислех, че наистина ще може да се направи.\n— Аз самият не бях сигурен — отвърна Ходжсън.\n— Хубава гледка — каза единият от двамата отляво.\n— Ето че си направихме действащ капан за демони — добави другият.\n— Сега, като си осигурихме още малко живот — започна Ходжсън, — трябва да обмислим начин да се измъкнем оттук и да решим какво да правим, след като вече сме свободни.\n— Аз искам само да се измъкна, да обърна гръб на всичко и да си ида у дома — каза Вейн, по-близкият от двамата на пейката. — Непрекъснато опитвах и двете заклинания, които знам за падане на окови и за освобождаване от плен. Никое от тях не действа тук.\nСедящият до него Голт кимна.\n— Опитвам се да претрия най-слабата брънка от веригата ми — както и всички вие, предполагам — в продължение на седмици, защото нищо друго не действа — каза Голт. — Има някакъв напредък, но като че ли ще са нужни седмици, докато успея. Май никой не може да предложи по-добър начин!\n— Не и аз — отвърна Одил.\n— Изглежда, че може да използваме само физически средства — каза Деркон. — Всички трябва да продължим да трием, докато не се появи нещо по-добро. Но да речем, че стане — или се освободим по трудния начин. После какво? Ходжсън е прав. Дали просто да избягаме? Или ще пробваме да се справим тук?\nЧародеят Лорман — най-възрастният — от дълго време висеше мълчалив в мрачния си ъгъл. Сега заговори с грачещ глас.\n— Да. Трябва да се опитаме да се освободим с физически средства. Приливите на Туалуа правят магията несигурна. И все пак, нека продължим да опитваме със заклинанията, защото понякога той си почива и има кратки промеждутъци, когато нещата може да станат както трябва. Нашето разположение спрямо неговия кратер е неблагоприятно. Силата му се насочва в тази посока, преди да започне завихрянето. В този замък има места, където влиянието му не се простира — например в една дълга галерия близо до кратера.\n— Откъде знаеш това? — заинтересува се Деркон.\n— Силата, която блокира нашата магия, не може да попречи на способността ми да усещам нещата в други проекции — отвърна старецът. — Видях това… и други неща.\n— Тогава защо не ни каза по-рано?\n— Каква полза бихме имали? Не мога да предскажа кога ще има прекъсване в потока, нито колко ще продължи.\n— Ако ни кажеш кога възниква прекъсване, поне бихме могли да опитаме заклинанията си — каза Ходжсън.\n— И какво от това? Бях почувствал, че сме обречени.\n— Използваш минало време — отбеляза Деркон.\n— Значи си видял нещо, което дава надежда?\n— Способността ти да виждаш е, много по-добра от нашите, Лорман — каза Ходжсън. — Ще трябва да ни обясниш.\nСтарият чародей вдигна глава. Очите му бяха жълти и фокусирани върху нещо, което не беше там.\n— Съществува едно съвършено заклинание — с огромно въздействие, от много отдавна, което държи това място да не се разпадне…\n— На Туалуа? — запита Вейн.\nЛорман бавно поклати глава.\n— Не. Не е негово дело. Може Джелерак сам да го е измайсторил. Не мога да кажа. Не го разбирам. Просто усещам присъствието му. Много е старо и някак крепи това място.\n— Как би могло да ни помогне това, като даже не си сигурен в действието му?\n— Няма значение дали го разбираме. Какво бихте направили, ако оковите ви паднат в този миг?\n— Ще си ида вкъщи — отвърна Вейн.\n— Ще излезеш през портата? Ще се поразходиш? Колко стражи, роби, зомби и демони обитават това място? Но да речем, че успееш да минеш покрай тях. Как ще ти се хареса разходката през Изменящата се земя?\n— Веднъж вече минах — каза Вейн.\n— Сега си по-слаб.\n— Наистина. Извинявай. Продължавай. Как би могло съвършеното заклинание да ни помогне?\n— Не би могло. Но липсата му може.\n— Да обезсилим заклинание, в което не си сигурен — такова, дето свързва нещата? — запита Деркон.\n— Ако успеем да го направим, това би могло да ни унищожи всичките.\n— Но може и да не го направи. Докато, ако стоим така, почти със сигурност сме загубени.\n— Какво ще правим? — попита Ходжсън. — Обикновено, за да се обезсили едно заклинание, трябва да се знае точното му естество.\n— С просто, но мощно насочено заклинание. Ако се доберем до галерията и обединим усилията си…\n— Какво точно ще насочваме срещу него? — заинтересува се Ходжсън.\n— Как какво — единственото наоколо, което се носи с огромна сила — еманациите на самия Туалуа.\n— Да речем, че успеем — каза Деркон — и да предположим, че това ще разбие съвършеното заклинание — имаш ли поне някаква представа какъв може да бъде резултатът?\n— Това място е известно в древното учение като Вечния Замък — каза Лорман. — Никой не знае как и кога е създаден. Подозирам, че заклинанието е предпазващо. Ако бъде обезсилено, той може да се разпадне около нас, да се разсипе на прах и камъни.\n— И с какво ще ни помогне това? — попита Голт.\n— Повече няма да има замък, от който да бягаме — само купища камънак. Туалуа ще поеме действителния ответен удар на въздействието, защото неговата сила ще бъде насочена срещу съвършеното заклинание. Той ще бъде съществено обезсилен от него ще прекрати еманациите. Изменящата се земя ще се стабилизира и нашата магия отново ще действа. А ние ще си тръгнем, готови да се справим с всяко нормално предизвикателство.\n— Ами ако — попита Ходжсън — вместо да го омаломощи, то накара Туалуа да побеснее? Ами ако той реши да помете всичко?\nЛорман се усмихна едва-едва, после сви рамене.\n— Шестима магьосници по-малко на света — рече той. — Разбира се, че е рисковано. Но обмислете алтернативата.\n— Използваш единствено число — каза Деркон. — Може да има и повече от една алтернатива.\n— Ако имаш по-добър план, моля, сподели го.\n— Не мога да предложа нищо по-добро, но едно ме безпокои, — каза Деркон. — Ако успеем да се освободим, мога да си представя насоченото заклинание, за което говориш, да съкруши съвършеното заклинание. Но да предположим, че всичко се разпадне и ние оцелеем, и Туалуа е обезсилен — точно тук не си представям бягството ни. Тогава ще бъдем в завидно положение — шестима магьосници, обединени и напълно владеещи силите си, и един от Древните — безпомощен в нозете ни. Ще бъдем глупаци, ако не се заемем да го обвържем тогава, както всеки един от нас първоначално бе планирал. В действителност, шансовете ни за успех изглеждат добри.\nЛорман задъвка мустак.\n— Такъв начин на действие също ми беше хрумнал — изрече той накрая — и не бих могъл да предложа разумно възражение. Но все пак, имам чувството, и то много силно чувство, че най-доброто, което можем да направим, е да се махнем далеч оттук по възможно най-бързия начин. Не мога да предскажа същността на опасността, която ще възникне, ако останем наоколо, ала съм уверен, че ще бъде доста сериозна.\n— Но ти твърдиш, че това е само предчувствие, безпокойство.\n— И то много силно.\nДеркон изгледа останалите.\n— Вие какво ще кажете? — попита ги той. — Ако се стигне дотам, ще се преборим ли за наградата или ще бягаме?\nОдил облиза устни.\n— Ако се опитаме и се провалим — каза той, — всички сме мъртъвци… или по-лошо.\n— Вярно е — отвърна Деркон. — Но ние всичките сме били изправени пред почти същото решение няколко пъти — най-вече, когато сме обмисляли идването си тук, а всички дойдохме. В действителност ще бъдем в по-силна позиция по начина, който ви предложих — съюзени.\n— И все пак, до скоро не бях осъзнавал пълната величина на мощта на Туалуа — отвърна Одил.\n— Което прави наградата за успеха по-ценна.\nТой погледна Вейн.\n— Май си струва да се опита — каза същият.\nГолт кимна, докато говореше.\nХоджсън огледа всички на свой ред, като че ли едва сега осъзнавайки колко важен ще се окаже изборът му. Деркон бе отявлен последовател на най-тъмните разновидности на Умението. Лорман също, но на стари години изглежда от време на време се колебаеше. Останалите все още не бяха определили своето призвание, както по-голямата част от практикуващите. Само Ходжсън се бе обявил за последовател на белия път.\n— Планът ти има достойнства — обърна се той към Деркон. — Но да речем, че успеем. Нашите цели ще се окажат различни. Всички ние ще имаме наум различни приложения, ще искаме да използваме силата по различен начин. Следващата борба ще е между нас.\nДеркон се усмихна.\n— Конфликти между които и да било от нас биха могли да възникнат и при нормален ход на нашите начинания — каза той. — Но в този случай поне имаме възможност да обсъдим нещата, преди да предприемем нещо прибързано.\n— И непременно рано или късно ще възникне някакъв спор.\n— Такъв е животът — каза Деркон, свивайки рамене. — Можем да изгладим различията си в момента на появата им.\n— Което ще рече, че ако овладеем положението тук, само един от нас ще е жив достатъчно дълго да му се порадва.\n— Не е задължително да е така…\n— Но ще стане. Ти знаеш, че ще стане така.\n— Е… какво трябва да се направи?\n— Съществуват няколко много силно обвързващи клетви, които могат да ни защитят един от друг — каза Ходжсън.\nТой забеляза, че лицето на Одил светна, докато го изричаше — също и тези на Вейн и Лорман. Деркон преглътна насмешката си, като забеляза тази реакция.\n— Май това ще се окаже единствения начин да си осигурим пълно сътрудничество — каза той след минута. — И ще направи живота ни малко по-безинтересен.\nНо, от друга страна, може пък да го удължи — изсмя се той. — Е, добре. Аз съм „за“, ако и другите са съгласни.\nЗабеляза, че Голт кима.\n— Да започваме тогава — рече той.\nСемирама влезе в залата на Кратера. Кафявите купчини бяха значително намалели. Лопатите бяха подпрени на близката стена. Робите ги нямаше. Баран бе в кабинета на Джелерак и се опитваше да изтръгне забравени заклинания от плесенясали томове.\nБавно, тя пристъпи към ръба на кратера. Долу воднистата повърхност бе спокойна. Огледа стаята още веднъж. После се наведе напред и изпя остър, чуруликащ зов.\nКолебливо пипало наруши блатистата повърхност. Миг по-късно на екзотичната й реч бе отвърнато по същия начин.\nТя се позасмя и се настани на ръба на кратера като краката й висяха от вътрешната страна. Запя поредица чуруликащи звуци, като от време на време спираше да чуе също такива в отговор. След малко едно дълго пипало се протегна и леко полегна на крака й, гальовно, нарастващо.\nАрлата от Маринта поведе коня си на бавен ход. Скоро след като бе преминала между двата оранжеви върха, вятърът се усили и периодично запращаше мощни пориви, които прехвърляха наметалото й около лицето и сковаваха движението на ръцете й. Накрая тя го затъкна частично зад колана си. Придърпа качулката ниско, да закрие очите си и го завърза здраво. Мъглите вихрено бяха отплавали, но видимостта по-скоро се влоши, отколкото да просветне, защото огромни облаци прах и пясък се носеха из въздуха. Кафеникава вълна се понесе над земята и тя се подслони откъм подветрената страна на невисок рид от оранжев камък.\nИзтръска пясъка от дрехите си. Конят пръхтеше и риеше земята. Дочуха се нежни, звънтящи звуци.\nКато погледна надолу, Арлата съзря бледо сияние в подножието на камъка. Озадачена слезе от коня и се пресегна към земята близо до копитото му. Вдигна едно счупено цвете от жълто стъкло и се взря в него.\nВ този миг звук, напомнящ смях, долетя сред воя на вятъра. Като вдигна очи, Арлата съзря чудовищен лик сред вихър от пясък, който се бе издигнал пред убежището й. Огромната му, куха уста бе изкривена в нещо като усмивка. Зад очните му кухини цареше непрогледен мрак. Щом се изправи на крака, тя забеляза, че от онова, което би могло да се нарече брадичка, до мястото, където челото се сливаше с вихрещия се прахоляк, той бе по-висок от нея. Стъкленото цвете се изплъзна от пръстите и се разби в нозете й.\n— Кой си ти? — запита тя.\nВ отговор воят на вятъра се усили, очите се присвиха и устата се закръгли. Сега тя пропускаше звуците като през фуния.\nИскаше й се да запуши уши, но се овладя. Лицето заплува към нея и тя погледна през него. Призова защитното си заклинание и започна заклинание за прогонване.\nЛицето отлетя. Остана само вятърът.\nАрлата яхна коня и отпи от сребърната манерка, която висеше отдясно на финото зелено седло. Не след дълго вече яздеше напред, като подмина гръдния кош, дясната ръка и главата на кристализирал човешки скелет, които бяха изложени на вихрушките.\nПремина покрай огнена река и отново спря до една желязна стена.\n— Сипвайте — каза Мелиаш — гладен съм!\nТой се разположи на масата и започна да нанася случилото се сутринта в регистъра, който водеше. Слънцето се бе вдигнало, беше се постоплило. Две малки кафяви птици си виеха гнездо в дървото над главата му. Когато храната дойде, той бутна регистъра встрани и започна да се храни.\nБеше започнал втората купичка, когато усети вибрациите. Това не бе необичайно за Изменящата се земя и той дори не се ослуша, докато топеше сухия хляб в соса. Чак когато птиците нервно излетяха и вибрациите се разсеяха в редуващи се звуци, вдигна глава, изтри мустаците си и потърси посоката им. От изток… Прекалено тежко за конски копита и все пак…\nБеше конски тропот. Той се надигна. Другите бяха стигали до лагера му безшумно, но този не се опитваше да се промъкне. Каквото или който и да беше, се движеше с трясък през храсталака като тежка колесница. Никаква изтънченост, никакъв финес…\nЗабеляза тъмния силует сред дърветата. Забавяше ход едва след като почти беше стигнал лагера. Огромен. Прекалено голям за кон…\nТой докосна камъка на гърдите си и отстъпи крачка назад.\nТъмният силует рязко се закова, все още частично закрит от дърветата. Забелязал един ездач да слиза от тъмен жребец, Мелиаш тръгна към него през внезапно възцарилата се тишина. Ездачът се бе насочил към лагера, без да издава никакъв шум…\nМелиаш спря и го зачака да се приближи, щом излезе от гората. Бе по-висок от обичайното, строен, светлокос, ботушите и наметалото му бяха зелени. Докато се приближаваше, мъжът отвърна на разпознавателния знак по начин, който някога е бил в употреба, но от няколко века не се използваше. Мелиаш го разпозна само защото историята отдавна беше една от страстите му.\n— Аз съм Мелиаш — каза той.\n— А аз съм Дилвиш. Ти ли си Пазителят на Братството в този район?\nМелиаш вдигна вежди и се усмихна.\n— Не знам откъде може да си дошъл — рече той, — но вече от петдесет-шестдесет години не сме известни под това име.\n— Така ли? — запита събеседникът му. — И как се наричаме сега?\n— Да. Кръгът на Чародейките, Заклинателките и Вълшебниците вдигна шум и накрая стигнахме до това. Не се смята за проява на добър вкус да се използва старият знак.\n— Би ли искал да хапнеш мен?\n— С удоволствие — отвърна Дилвиш. — Пътуването бе дълго.\n— Откъде? — запита го Мелиаш, докато вървяха към лагера и масата.\n— От разни краища. Напоследък бях далеч на север.\nТе се разположиха и скоро им бе поднесена храна.\nМелиаш лакомо се нахвърли, като че ли не бе излапал току-що две купи задушено. Дилвиш с охота се включи в угощението.\n— Думите ти, одеждите ти, външността ти — заговори Мелиаш, когато приключиха — всичко говори за произход от Елфите. Но на север няма от вашите хора, доколкото ми е известно.\n— Доста съм попътувал.\n— … и си решил да изминеш този път и да се опиташ да добиеш силата.\nМелиаш остави лъжицата си и загледа изпитателно лицето му.\n— Не се шегуваш — заключи той след малко.\nМелиаш смръщи вежди и се почеса по слепоочието.\n— Боя се, че не те разбирам изцяло — рече той. — Нали си дошъл тук, с цел да стигнеш до замъка в средата на — той посочи — пустошта?\n— Точно така — отвърна Дилвиш и си отчупи още едно парче хляб.\nМелиаш се облегна назад.\n— Знаеш ли защо съм тук?\n— За да помагаш да се владее заклинанието, което е създало феномена, предполагам — отговори Дилвиш. — Да не му позволиш да се разпространи.\n— Какво те кара да мислиш, че заклинание е създало всичко това?\nСега другият изглеждаше озадачен. После сви рамене.\n— Какво друго би могло да бъде? — запита той. — Джелерак пострада по-рано — на север. Дошъл е тук да си ближе раните. Сътворил е това за самозащита, докато се възстановява. Може и да е самопродължаващо се заклинание. Братството, извинявай, Организацията, не иска да го остави да се променя, както си ще, ако той издъхне вътре. Затова си тук. Така мисля.\n— Има смисъл в това, което казваш — отвърна Мелиаш, — но грешиш. Това място наистина е било една от неговите крепости. Някъде навътре се намира един от Древните — старият мекотел роднина на Древните богове, наречен Туалуа. Джелерак дълго го е контролирал, като е насочвал мощта му за свои цели. Не ни е известно дали самият Джелерак е там сега. Това, което знаем е, че Туалуа очевидно се е побъркал — състояние, не толкова рядко срещано сред себеподобните му, ако преданията казват истината — и че всичко наоколо — той хвърли поглед към Изменящата се земя — е негово дело.\n— Как можеш да си толкова сигурен?\n— Организацията бе в състояние да определи чрез специални магически действия, че феноменът, който съзерцаваш, произтича от еманациите на същество, магическо по своята същност, а не от някое определено заклинание. Напоследък такива неща рядко се наблюдават и затова създадохме тези постове.\n— Значи не сте тук, за да го контролирате, ако се разрасне и започне да представлява опасност извън този район?\n— И затова също, разбира се.\n— Не сте тук, за да го използвате като някаква примамка за Джелерак?\nМелиаш се изчерви.\n— Позицията на Организацията към Джелерак винаги е била неутрална — заяви той.\n— И все пак му попречихте да се завърне в Ледената Кула, за да запазите срещу него Ридли в резерв.\nМелиаш се намръщи и се загледа в Дилвиш. Внезапно дясната му ръка се вмъкна в един процеп на дрехата му и метна шепа златен прах към госта. Като разпозна веществото, Дилвиш остана неподвижен и усмихнат.\n— Толкова ли си нервен? — отбеляза той. — Виждаш, че запазвам формата си. Аз съм това, което изглеждам — не предрешен Джелерак.\n— Тогава откъде знаеш какво е ставало в Ледената Кула?\n— Както ти казах, доскоро бях на север.\n— Действията, предприети на север — каза Мелиаш — не бяха одобрени от Организацията. Те бяха дело на група членове, действащи по собствена инициатива. По този въпрос също сме неутрални.\nДилвиш се изсмя.\n— Запазвате си правото за нещо по-съществено? — полюбопитства той.\n— Безкрайно е трудно да се накара група темпераментни индивидуалисти да вземат позиция по каквото и да било. Говориш, като че ли ти самият не си член. Като става дума за това, ти ми подаде остарял отговор — прекалено остарял.\n— Дълго време бях далеч. Но някога бях високопоставен член на Братството, макар и от по-нисък ранг.\n— Продължаваш да ме озадачаваш. Искаш да прекосиш опасна земя към опасно място. Всеки друг, който е минал по този път, е вярвал, че ще има шанс да подчини Туалуа на собствените си цели — сега, когато той не се владее напълно и Джелерак или го няма, или е прекалено слаб да се защитава. Контролът върху това магическо същество наистина би дарил огромна сила. Не е ли това, което искаш?\n— Не — отвърна Дилвиш.\n— Във всеки случай това е една приятна промяна. Ще те засегна ли, ако те запитам за целта ти? Правя нещо като проучване…\n— Дошъл съм да убия Джелерак.\nМелиаш го зяпна.\n— Ако не желаеш да отговориш, аз, разбира се, нямам никакво право да настоявам… — започна той.\n— Вече ти отговорих — каза Дилвиш, ставайки. — Ако той е там, вътре, ще се изправя срещу него. Ако го няма, ще потърся начин да разбера къде е и ще опитам отново.\nТой обърна гръб на гората.\n— Благодаря за угощението.\nУсети ръката на Мелиаш на рамото си.\n— Вярвам ти — дочу го да казва, — но не съм сигурен, че разбираш срещу какво се изправяш. Да предположим, че успееш да преминеш и той наистина е вътре или пък го докопаш другаде. Дори и отслабен, Джелерак е най-опасният магьосник на света. Той ще те прокълне, изпепели, ще те превърне в нещо друго, ще те изсели. Никой, изпитал гнева му, не е останал жив.\n— Изпитвал съм гнева му. Затова искам той да изпита моя.\n— Трудно ми е да го повярвам.\nДилвиш отърси ръката на Мелиаш.\n— Вярвай, каквото искаш. Аз следвам целта си.\n— Мислиш, че само магията на Елфите ще се окаже достатъчна?\n— Може да разполагам с нещо по-силно.\n— Какво? — попита Мелиаш, като го последва.\n— Казах всичко, което исках — отвърна Дилвиш. — Още веднъж благодаря за гощавката. Сега ще тръгвам.\nМелиаш спря, гледайки го как се връща към гората. Като че ли няколко думи бяха разменени там — първо с гласа на Дилвиш. Отговорът, който последва, бе на по-плътен глас. После тежки стъпки се разнесоха откъм лявата му страна и за миг той зърна силуета на огромен черен звяр, яхнат от Дилвиш. В този момент светлината падна върху него по такъв начин, сякаш беше от метал. Конският тропот се ускори, обхождайки лагера и се отправи на запад към Изменящата се земя.\nМелиаш ровеше из кожената кесия, докато се връщаше към лагера. Там се настани, измъкна кристала и го постави пред себе си върху празната кесия. Заговори тихо и твърдо. Изчака, после повтори думите. След кратка пауза започна за трети път.\nКристалът се проясни, преди да беше завършил, и разкри продълговато, слабо лице, с мрежа от бръчки, на което се открояваше мъртво, побеляло ляво око. Лицето се мръщеше. Устните мърдаха. Мелиаш почувства думата:\n— Да не те обезпокоих, Роук?\n— Всъщност, да — отвърна той, като хвърли поглед назад през рамо. — Какво искаш?\n— По работа на Организацията. Това, което правя…\n— Ти налага да се консултираш с архивите?\n— Добре. Тя ще почака. Какво ти трябва да знаеш?\nМелиаш вдигна ръце. Изобрази знак.\n— Това някога беше отговорът на разпознавателния сигнал — каза той.\n— Светът тогава беше много по-млад — отвърна другият. — Спомням си…\n— Ако можеш да си припомниш кога точно този беше в употреба, бих искал да преровиш архивите за регистрацията на членовете от този период. Провери дали сме имали брат на име Дилвиш. Елф. Един от по-низшите рангове, предполагам. Ако е имало, дали е изпадал в някакви крайности? Виж също дали се споменава нещо за метален кон или подобен звяр? Искам да знам всичко, което имаме за него.\nРоук извади перо, топна го в мастило и си записа.\n— Добре. Ще го направя и ще те потърся.\n— Докато се занимаваш с това, виж какво имаме за един сегашен член — Уилиънд от Муркейв.\nПак си записа.\n— Ще направя и това. Първият ми звучи някак познато. Не мога да кажа защо.\n— Е, добре, кажи ми, като разбереш.\n— Как е положението там?\n— Изглежда непроменено.\n— Добре. Може да се оправи от самосебе си.\n— Имам чувството, че няма.\n— Късмет, тогава.\nМелиаш го прибра и отиде да огледа обгърнатата с мъгли област, която закриваше замъка. Самотен ездач върху нещо тежко и черно се отдалечаваше, избледнявайки.\nБлек се спря. Дилвиш се вгледа над зеления шал, който закриваше половината му лице, дясната му ръка стисна ръкохватката на големия меч, завъртя глава.\n— Не че става. По-неуловимо е — отвърна конят му.\n— Трябва ли да направя нещо?\n— Всъщност не. Усетих някаква реалност да приближава вълнообразно към нас. Всичко, което трябва да правим, е да чакаме. Ще мине наблизо, но няма да ни засегне.\n— Какво ще стане, ако не изчакаме?\n— Ще се превърнеш в пепел.\n— Тогава ще чакаме. Добре е, че имаш усет за тези неща.\n— Не е чак толкова добре на място като това. Тези заклинания не са обикновени, както знаеш.\n— Значи Мелиаш е бил прав?\n— Да. Това са еманации на магическо същество.\n— Вие май се надушвате, а?\n— Има нещо такова.\nДилвиш усети внезапен повей на жега и гледката пред него потрепна и се разми. В този момент вятърът утихна и въздухът се избистри. Той зърна бляскави върхове, мрачни раздвижени форми, гигантски пясъчни дяволи, ивици синя почва или скала, фонтани от кръв — всичко това в далечината пред него, само за миг — и не успя да различи дали е мираж или материя. Вълната отмина. Ветрове, носещи кълба прах, замъглиха перспективата.\n— Сега се дръж здраво! — извика Блек и те се втурнаха напред с невероятна скорост.\n— Защо е това бързане? — изкрещя Дилвиш, когато се понесоха през все още парещата земя, но вятърът улови думите му и ги отнесе.\nСкоростта им нарастваше, докато Дилвиш се видя принуден да прилегне ниско и да стисне здраво очи. Сега вятърът се превърна в равномерна, ревяща стихия около него. След малко настъпи тишина и мислено той се върна далеч, далеч назад, преди приключенията след завръщането му отвъд адските пламъци, в тучната зелена страна, където сумракът срещаше дъгата. Дочу глас да припява, съпровождан от древен инструмент; древна песен, която той почти бе забравил. Певицата бе стройна, светлокоса жена със зелени очи. Разнесе се ухание на диви цветя…\nПисъкът на вятъра се втурна в бленуването му. Забавяха ход. Той вдигна глава. След миг отвори очи.\nИзкачваха се нагоре и Блек продължи да забавя ход. Скоро спряха на върха на един хълм под яркото небе. Вятърът бе утихнал. Навсякъде под тях мъглата се стелеше и кълбеше. Много й приличаше на остров сред пенещо се море. Далеч пред тях се издигаше Вечният Замък, като на длан миниатюра в розови, виолетови и сиви полусенки на прокрадващата се утринна светлина.\n— Защо е това бързане? — запита отново Дилвиш.\n— Вълната не е единична — отвърна Блек. — Трябваше да премина преди следващата да достигне мястото.\n— Ясно. Тогава може малко да си починем и да изберем най-добрия път.\n— Но не задълго. Този хълм скоро ще изригне и ще се превърне в кален вулкан. Но аз вече съм определил посоката ни поне на първо време. Явно ще е най-добре да се придържаме вдясно, докато слизаме.\nДилвиш усети вибрациите под тях.\n— Може би ще трябва да тръгваме.\n— Погледни Вечния Замък — каза му Блек, като се взираше напред.\nДилвиш хвърли един поглед нататък.\n— Място извън времето — продължи Блек. — Отдавна ми се искаше да го видя.\nТътнежът под земята стана по-отчетлив.\n— Ей… Блек…\n— Построен е от самите Стари богове с някаква вълшебна цел. Говори се, че предназначението му е да обхване цялото време. Чувал съм, че се променя, но е неразрушим…\n— Извинявай! — каза той. — Бях се унесъл. Естетика.\nКато наведе глава, Блек се гмурна в мъглата надолу по хълма. Очите му светеха като жарава. Сега земята постоянно се тресеше и от това, което можеше да се види, Дилвиш забеляза процепи, които се разширяваха. Кълба дим се виеха от тях и се смесваха с мъглата. Отново ги завяха ветрове, макар и не толкова силно като преди.\nДокато подскачаше сред огромни, кубични зелени скали по начин не много присъщ на кон, Блек твърдо се придържаше вдясно. Земята се изравни и мъглата се разкъса на парцали. До тях достигна звука на страхотна експлозия и пръски вряща кал се посипаха наоколо, но само няколко паднаха върху им.\n— За в бъдеще — отбеляза Дилвиш — бих предпочел да не минаваме толкова напряко.\n— Извинявай — отвърна Блек, — бях хванат в прелестен миг.\nТой прескочи стената от пламъци, изпречила се пред тях, и известно време препуска успоредно на коритото на черна кипяща река, минаваща през каньон, където писъци, прекалено пронизителни, за да са от човешко естество, изпълваха въздуха. По брега се полюшваха, съскаха и пращяха черни цветя. Малки блещукащи точици се носеха над тъмните води и гърмяха с мек пукащ шум, като изпускаха пагубна смрад сред дъжд от искри. Земята продължаваше да се тресе и на места тъмните води се плискаха извън бреговете си, като омазваха скалите и земята наоколо с лепкави катранени петна. Крилато създание с маймунско лице и с големината на едра птица полетя към тях, грачейки, с извадени нокти. Дилвиш замахна няколко пъти към него, но то избегна острието му. Накрая мина много близо до главата на Блек. Той дъхна пламък и то рухна на земята, за да бъде стъпкано.\nРеката изчезваше в димяща пещера, откъдето ехтяха писъци. Земята пред тях се разцепи и Блек прескочи бездната. Тя се затвори със стържещ звук и от едно възвишение отляво върху им се посипаха камъни и пясък.\nДалечният излаз от каньона бе забулен зад завеса от сини пламъци. Дилвиш се уви по-добре в наметалото си и Блек ускори ход. Докато препускаха, конникът потръпна от силен студ, а не от жега, както беше очаквал. Като погледна надолу, той откри, че и двамата бяха придобили наситен кобалтов цвят. Усещаше крайниците си схванати и крехки.\n— Ще премине! Ще премине бързо! — извика Блек.\nИ то наистина премина, някъде при един обгърнат в жълти облаци бряг, но не беше толкова скоро. Стояха, треперейки в защитния кръг, който Блек беше направил, а цветът и сковаността бавно ги напускаха. Тук почти нямаше вятър. Дилвиш размърда пръсти и разтри ръце и мускули.\n— Дотук беше лесното — отбеляза Блек след малко.\n— Надявам се, че се шегуваш.\nБлек разрови земята с разцепено копито.\n— Не — отвърна той. — Опасявам се, че еманациите са по-силни близо до центъра на нещата.\n— Имаш ли някакъв план как да атакуваме това място?\n— Приложил съм всички защитни заклинания, които знам — каза той, — но това може да бъде само едната страна на защитата. Туалуа, който сънува и вътрешно страда, е много по-силен от мен и че при директен сблъсък ще надделее. Трябва да разчитам на възприятията си, на бързината си и на общата ни сила и находчивост.\n— Досега са ни служили добре.\n— Тогава защо се движим — обикаляме и какво ли не?\n— Не се движим.\n— Мисля, че го правим.\nБлек вдигна глава и се вторачи през мъглите. Сега земята под тях изглеждаше достатъчно твърда, но…\n— Май нещо става наистина — потвърди той накрая. — Като че ли най-далечната скала, която мога да видя, променя положението си. Ще рискувам с едно малко заклинание. Може да не постигне нищо, може да рикошира върху нас или ефектът му да бъде изкривен. Но бих искал да раздвижа вятъра и да проясня перспективата достатъчно дълго, за да преценя ситуацията по-добре.\nДилвиш се закрепи здраво и зачака. Блек замърмори на мабрахорски език. Блуждаещият поток, който ги беше брулил, утихна, насочи се наляво и отплува. Няколко минути след това умерен вятър повя към тях отдясно. Блек бе замълчал и двамата стояха неподвижно, взирайки се напред.\nПостепенно мъгливият бряг започна да се премества наляво. Бледо, прилично на светкавица сияние просветна сред него. Започна да изтънява на парцали, но плаващите изпарения незабавно запълваха празнините.\nСетне, докато гледаха, като че ли всичко започна да се разпада и се втурна встрани, като откри мрачна далечина под слънчеви небеса…\nТе се движеха. Сякаш всичко се местеше спрямо далечния замък, който се откри отново, седефенорозов и оранжев. Само че някои неща се движеха по-бързо от други…\nТе се насочваха към тях отдясно. Подробностите от пейзажа непосредствено пред тях сякаш също се носеха надясно, а по-отдалечените явно се движеха по-бързо. На още по-голямо разстояние, обаче, ярки скали и искрящи стъклени дървета се бяха втурнали наляво.\n— Не разбирам… — започна Блек.\nЗемята се бе нагънала. Мястото, където бяха спрели, преди бе ниско, а сега се надигаше. Дилвиш, чийто поглед бе по-високо от този на Блек, пръв видя и разбра.\n— О, Богове! — възкликна той.\nДалеч пред тях, в една падина, се намираше огромен кръгъл отвор. Пейзажът се въртеше спираловидно навътре. Надарени със свръхестествена пластичност, скали и храсти, пънове и различен боклук бяха всмуквани към тази голяма тъмна дупка и се въртяха около нея, за да изчезнат зад ръба й заедно с целия повърхностен слой почва, на която се намираха.\n— Прилича на водовъртеж… — каза Дилвиш и извърна глава да погледне назад.\nИ там също нещата се движеха в обратна посока. Само че…\n— Поне сме по-близо до външния край, отколкото до центъра — каза той. — Добре ще е по-бързо да се измъкваме.\nБлек отстъпи назад и остана изправен няколко дълги секунди. После се приведе тежко към земята и извърна лице на север. Раздвижи се и пресече кръга, който ги пазеше.\n— Това може да се окаже от полза — предположи той. — Носим се на запад, докато напредваме към въртящият се отвор. — Когато напуснем тази бъркотия, ще сме по-близо до нашата цел.\nТой ускори ход.\n— Звучи добре — каза Дилвиш — но се чудя…\n— Когато стигнем до ръба — там това възвишение свършва и започва стабилна земя…\n— Да, разбирам какво имаш предвид.\nБлек препусна още по-бързо.\n— Напред като че ли цари безпорядък — отбеляза конят като се надигна отново.\nТе препуснаха към тъмната ивица в далечината. Блуждаещи кълба мъгла преминаваха покрай тях. Дочуха нисък ръмжащ звук.\n— Изглежда доста широко.\nВибрациите ги застигнаха. Пред тях кипеше река от триещи се скали и кал като врящ котел. С наближаването им шумът се усили. Земята под копитата на Блек се затресе и започна да потъва. Той забави ход и накрая спря на около петнадесет стъпки от мястото, където неразборията бе започнала.\nДилвиш слезе от коня и бавно тръгна напред. Внезапното пропадане и издигане на земята го хвърли настрани, но елфовите ботуши запазваха равновесието му. Някакъв пън прелетя през вихъра сякаш на гребена на хоризонтална лавина. Сблъска се с тъп удар в един по-бавен камък, преобърна се и пред очите му бе нацепен на трески. Като се приведе, Дилвиш сграбчи камък колкото човешка глава и го вдигна до раменете си. Метна го напред. Камъкът подскочи няколко пъти, преди да бъде отнесен от свлачището. Дилвиш изчака малко, като нагаждаше стъпките си според нагъването на земята, после хвана друг камък и повтори действията си. Резултатът бе същият. Пристъпи напред. Няколко канари прелетяха покрай него. Огледа се нагоре и наляво, където замъкът сякаш бавно се преместваше хоризонтално от ляво на дясно. Дилвиш направи още две крачки и отново спря.\n— Може и да успееш — извика Блек, — ако добре прецениш времето. Ще следя най-сигурните опори и ще ти ги казвам. Елфовите ботуши ще те носят.\nМъжът поклати глава и се върна обратно.\n— Не — каза той, яхвайки го отново. — Трябва да отидем заедно.\n— Много е далеч, за да скоча дотам.\n— Тогава ще изчакаме нещо голямо да мине насам.\n— Рисковано е. Но като че ли ще се окаже единственият начин. Добре.\nБлек отстъпи отново и се взря нагоре.\n— Не виждам нищо подходящо.\nТой се завъртя на задните си крака, докато застана отново с лице към посоката, откъдето бяха дошли.\n— Виждам мястото, което напуснахме. Сега е много по-близо до дупката.\n— Аз пък виждам да идва една голяма скала.\nБлек се обърна и приклекна почти незабавно. Сега замъкът бе точно пред тях.\n— Хвани се много здраво — каза Блек. — Ако падна, опитай се да скочиш от гърба ми и продължавай да вървиш.\nКонят зае нова позиция срещу тъмната тътнеща река от отломъци. Земята под тях се снижаваше и се издигаше непрекъснато. Дилвиш се приведе напред и стисна здраво колене, докато не го заболяха. Обърна глава наляво. Дочу далечен екот, почти като смеха на някой великан. Видя стена от пламък да пада от небесата и да изчезва някъде отпред. Сега Вечният Замък блестеше като аметист. Земята леко се разклати и долетя звук, подобен на удари върху масивен гонг, последван от звънтеж, като че ли цяла стъклена стена внезапно се бе разпаднала. Тъмната река продължаваше пътя си сред грохот и бучене.\n— Ето я — обяви Блек.\nДилвиш отново видя полупотъналия объл камък да взема завоя с известно затруднение, насочвайки се към тях…\nТой се опита да прецени скоростта му. Затвори очи и отново ги отвори. Една лента от мъгла лъкатушеше наблизо.\n— Сега! — извика Блек.\nИ ето те пак се понесоха. Дилвиш помисли, че стана твърде бързо. Скалата се появи, сякаш бе заседнала за момент, и продължи да потъва. Повърхността й изглеждаше опасна дори за най-предпазливите нозе.\nБяха във въздуха.\nНеволно Дилвиш отново затвори очи. Челюстите му се тресяха от силата на сблъсъка. Под него тялото на Блек се извиваше и той помисли, че се плъзгат и падат.\nОтвори очи и откри, че пак се издигат във въздуха. Стисна зъби.\nУдариха в твърда земя и продължиха да се движат. Дилвиш се изправи и издиша, осъзнавайки, че е затаил дъх. Бяха на югозапад от замъка и се носеха през скалиста равнина сред димящи кратери.\nБлек спря за момент, след като бяха изкачили едно каменисто възвишение и погледна назад.\n— Не е зле — рече той. — Не бях сигурен, че ще успеем.\nПосле заслизаха надолу по склона.\n— Чудя се къде отива всичко това — каза Дилвиш.\n— Боклукът, който се всмуква от тази дупка.\n— Предполагам, че ще бъде изплют отново някъде другаде — отвърна Блек и ускори ход, като приближиха едно песъчливо поле.\n— Утешителна мисъл.\nШумолящият звук се появи щом навлязоха в песъчливата ивица. Почти подсъзнателно Дилвиш забеляза дребни, тъмни, подвижни неща да изникват и да израстват бързо като плевели около тях. Пясъкът се размърда и по-големи, по-бързи модификации се появиха на повърхността, гърчейки се нагоре.\n— Пръсти! — възкликна Дилвиш почти на себе си, Блек не отговори, но се втурна напред, когато грамадни лилави ръце се протегнаха да ги сграбчат, като махаха и хващаха все по-високо. Конят ги тъпчеше с металните си крайници. Но отпред бяха израснали като гора — дълги, космати ръце като стълбове, препречили пътя им. Дилвиш усети нещо да докосва десния му крак и острието светна в ръката му. Развъртя го надолу, като кастреше вкопчващите се в него пръсти. Блек наведе глава и издиша пламък да обгори земята пред тях.\nВ падините наоколо се надигна мъгла, но се задържа близо до повърхността, а самият въздух си остана ясен под яркосиньото небе с няколко пухкави облачета на запад. Замъкът, сега малко по-близо, блестеше, като че ли слънчевият огън се отразяваше в безбройните му прозорци.\nДилвиш започна да се изпотява, докато сечеше ръцете, които продължаваха да изникват в изобилие от двете му страни. Наближаваха края на полето, където земята се спускаше рязко надолу извън полезрението му — отвъд нисък, приличен на дюна, хребет. Когато го наближиха, земята се надигна и най-масивната досега ръка започна да си пробива път изпод нея. Дилвиш усети, че разкрача на Блек се удължава и чу кости да се трошат и хрускат под тях, докато почти прелетяха последното разстояние. Главата на коня бе вдигната и пламъците му угасваха. Дланта на огромната ръка препречваше пътя им.\nДилвиш знаеше какво ще последва още преди да се откъснат от земята, описвайки дъга във въздуха. Ръката се протегна, все още надигайки се, когато Блек скочи. Дилвиш удари встрани и надолу по най-близкия пръст и усети, че острието попада в целта и сече дълбоко. Ръката внезапно се сви в стегнат юмрук и им освободи пътя. Кървящ чукан тупна на земята и се претърколи назад към дюната.\nСлед малко вече слизаха. Склонът бе по-стръмен, отколкото бяха очаквали, но не това, а твърдата му, блестяща повърхност накара Дилвиш да застине за миг, преди копитата на Блек да я достигнат. Това беше едната страна на широка падина с формата на купа, на дъното, на която лежеше спокойно, димящо езеро. Тук въздухът бе изпълнен със серни изпарения и нещо подозрително като полуразложен човешки труп плуваше в жълтите води заедно с няколко по-малки, вероятно някога живи същества.\nВеднага щом докоснаха искрящата повърхност, копитата на Блек се плъзнаха и той се катурна наляво. Дилвиш скочи, за да не бъде премазан, като се хвърли назад и встрани, търкаляйки се, все още с меч в ръка.\nЕлфовите ботуши докоснаха повърхността и го задържаха. Дилвиш изпъна напречно лявата си ръка, претърколи се надясно и хвана Блек, но конят продължаваше да се плъзга и Дилвиш усети, че сухожилията му ще се скъсат, защото елфовите ботуши го задържаха на място. Той потътри крака, прекъсвайки допира, прибра меча в ножницата, търкулна се по корем и се вкопчи в Блек с две ръце, като продължи да се влачи надолу, проснат зад коня си.\nВсе още сграбчил Блек, отново размърда крака, за да може да тегли и се надигна до полуклекнало положение. През това време предните копита на Блек продължаваха да бият, отпечатвайки дълбоки вдлъбнатини, докато се плъзгаше с главата напред към езерото.\nДилвиш започна да изменя хватката си — първо едната ръка, после другата, придвижвайки се напред откъм лявата страна на Блек, по гърба, докато успя да се вкопчи във врата му. Продължи напред и успя да излезе пред плъзгащия се кон, а елфовите ботуши блокираха всяка негова стъпка, когато започна да го бута нагоре. Раменете и бедрата му се напрегнаха, ставите му хрущяха, но падането на Блек се забави и движенията на предните му крайници станаха по-целенасочени.\nВонята от езерото стана по-тежка и Дилвиш изви глава покрай Блек. Успя да види, че са прекосили по-голямата част от склона. Не погледна зад гърба си, но удвои усилията да спре падането.\nДясното предно копито на Блек удари и се закрепи, като дълбоко нарани лъскавата повърхност и изтръгна дъжд от стъклени частици. После успя да забие и лявото копито, а Дилвиш се напрегна с цялата си сила, за да го повдигне. Блек се изправи на два крака, но задницата още беше притисната, а краката се тътреха и риеха. Дилвиш го сграбчи около шията и вложи цялата си сила напред и нагоре, за да го спре.\nБлек провлачи задница и застана неподвижен. Дилвиш постепенно се отпускаше, пое дълбоко дъх и се закашля от пагубните изпарения, които напълниха дробовете му.\n— Не си и помисляй даже да направиш и крачка назад — каза Блек.\nДилвиш се огледа.\nВодите, влачейки мръсна пяна, се плискаха леко на по-малко от стъпка. Мъжът потръпна. Като се вгледа по-внимателно, разбра, че в средата на езерото наистина се полюшват останки от човешко тяло. На места стърчаха кости. Около трупа водата бе по-тъмна. Почти можеше да види как протича разложението. Отвърна глава.\n— А сега какво? — запита Блек. — Не знам нито едно заклинание, което да е специално предназначено да се справя със ситуации като тази.\nДилвиш леко се подсмихна и огледа пътя, по който се бяха смъкнали.\n— Веднага ще ти съобщя, че ще го направим по сложния начин — отбеляза той. — Чакай да разгледам върху какво сме стъпили.\nТой бавно отдръпна ръка от шията на Блек, изправи се и изтегли меча. Направи няколко стъпки вляво, вдигна оръжието и го стовари върху гладката наклонена повърхност. Острието премина, трошейки я, през няколко сантиметра от материята и във всички посоки се разбягаха пукнатини колкото педя.\n— Може да стане — обяви Дилвиш. — Ако изсека ред вдлъбнатини наоколо, ще можем да те обърнем и да се отправим нагоре.\n— Направи го — каза Блек — и аз ще мога да продължа по пътя нагоре. В момента съм в доста деликатно положение.\n— Да — отвърна Дилвиш, кашляйки, — не прави нищо, което изисква движение.\nТой се обърна и отново нападна склона. Разлетяха се парчета. След няколко минути бе изсякъл две успоредни пътеки, дълги повече от осем стъпки, които достигаха Блек откъм дясната му страна.\n— Добре ли е? — запита той.\n— Щом стъпя там, ще се почувствам извисен, както духом, така и телом — отвърна Блек. Допускам, че после ще трябва да продължа направо нагоре по този склон.\n— Така е — каза Дилвиш, прибра меча в ножницата, заобиколи Блек и застана до главата му. Ще те бутам, докато стигнеш до пътеката. Хайде, давай с десния крак!\nТой го хвана здраво и опря рамо в шията на Блек.\n— Когато си готов, почваме.\nБлек предпазливо вдигна десния си преден крак, протегна го и бавно завъртя тяло. Стъпи на по-далечната пътека, после премести бавно тежестта си в същата посока.\n— Истинското изпитание ще бъде следващата крачка.\nПовдигна предния си ляв крак и Дилвиш незабавно усети увеличения натиск. Той се напрегна, докато Блек пристъпваше бавно. Дъхът изгаряше ноздрите му. Копитото бавно се спусна на по-близката пътека. Но този път тежестта не се измести. Сега жребецът поставяше левия си заден крак в току-що освободената ниша. Когато го направи, пристъпи напред и с десния заден крак.\n— Още две стъпки — каза той меко и стъпи с десния заден крак в по-далечната пътека.\nДилвиш продължи натиска, когато Блек се хлъзна покрай него и придвижи единия си крак нагоре по пътеката. После направи няколко крачки напред и Дилвиш въздъхна, прокашля се и се протегна.\n— Добре — каза Блек. Добре.\nМъжът уви носа и устата си с кърпата, отново отиде до Блек и застана между него и езерото. Блек стигна до края на пътеките.\n— Сега какво? — попита Дилвиш.\n— Няма проблеми. Гледай!\nДясното копито на Блек проблесна напред и разби голяма дупка в лъскавата повърхност. Остана там и лявото му копито направи още една, по-високо. Изтегли се нагоре и дясното му копито отново се издигна. Скоро задните крака се движеха по освободените вдлъбнатини.\n— Между другото, благодаря — каза той, докато се движеше напред.\nДилвиш положи ръка на гърба на Блек и тръгна, следвайки неговия ход.\n— Небето сякаш е потъмняло по време на нашия престой долу — отбеляза той.\n— Еманациите са много силни — каза Блек. — Но не чувствам променливи вълни да идват насам.\nНебето продължи да притъмнява почти до сумрак, докато вървяха нагоре. След няколко минути дочуха кратък, рязък вик над тях и един тъмен силует се плъзна през рида, високо от лявата им страна.\n— Човек! — извика Блек.\nРъцете на Дилвиш се стрелнаха към кръста му, той мина наляво и извика:\nКоланът увисна в ръцете му и той го хвърли напред, като тежестта на масивната тока го запрати точно на пътя на хлъзгащия се човек. Една дълга пръчка прелетя, отскачайки, покрай Дилвиш и почти го халоса по рамото.\n— Хвани се! — извика той.\nЧовекът се изви и се вкопчи — лявата му ръка сграбчи колана точно над токата. Дилвиш си намери опора и се извърна, когато другият се плъзна покрай него.\n— Да не ме изпуснеш! — изкрещя човекът, дясната му ръка се вкопчи в колана над лявата, докато тялото му се люшна встрани.\n— Не бих се лишил от хубавия си колан само за удоволствието да видя някого в езеро от киселина — отвърна Дилвиш през стиснати зъби, защото сега усещаше цялата тежест на другия. — А пък и става прекалено тъмно да мога да се насладя на зрелището — продължи той, докато го теглеше нагоре и спря да го улови за ръката.\nВ езерото долу се появи зеленикав отблясък и миг по-късно ослепителен фонтан от искри се издигна над него.\n— Жезълът ми! — извика човекът, като хвърли поглед през рамо. — Жезълът ми! Не можете да си представите какви усилия отидоха в измайсторяването му, какви сили бяха заключени в него!\n— Обзалагам се, че животът ти е по-скъп! — каза Дилвиш, като преметна колана около врата си и сграбчи човека за другата му ръка.\nМощно бълбукане се надигна от езерото, което сега бе придобило зелен цвят. Изпаренията се кълбяха, по-отровни от преди.\nНепознатият успя да изтръгне усмивка.\n— Разбира се, прав си — каза той. В този момент ботушът му се изплъзна, докато се опитваше да се закрепи.\nЧовекът незабавно започна да бълва неспирен поток ругатни и хули. Дилвиш се заслуша с възхищение, защото дори във войнишките си години рядко бе попадал на такъв майстор.\n— Успя да охулиш богове, на които дори поповете вече са забравили имената — каза той с ужас, докато другият се бе спрял да си поеме дъх и се закашля. — Благодарение на Умението успях да те измъкна. Не се опитвай да се изправиш. Просто ме остави да те извлека до мястото, където съм оставил коня си.\nДилвиш задърпа мъжа нагоре по склона. Най-сетне успя да преметне една от ръцете му около раменете си. Помогна му да прехвърли другата през гърба на Блек. Зад тях, откъм мътното езеро, се разнесоха експлозии.\n— Не се опитвай да ходиш — каза Дилвиш. — Просто се отпусни и се остави да те нося. Пусни краката ти да се влачат.\nЗа миг мъжът се втренчи в Блек и чак тогава кимна. Дилвиш и Блек продължиха своя път нагоре. Разпокъсана, мъглата се разстла под нозете им след поредния трус в езерото. Блек замря, както се готвеше да пристъпи, и го изчака да премине.\n— Жезълът ти си го бива — бе коментарът на Дилвиш.\nКопитата на Блек разбиваха с трясък блестящата повърхност. Мъжът скръцна зъби и изръмжа:\n— През годините в него се бе натрупала сила, която да ми послужи при нужда. Сега ще ми е по-трудно да завладея замъка.\n— Жалко — каза Дилвиш. — Защо толкова отчаяно си се устремил към замъка?\nЧовекът само го изгледа.\nБяха приближили рида, като спираха на няколко пъти да изчакат преминаването на поредица трусове, идващи отдолу. Когато Дилвиш се озърна назад, единственото, което можа да види, бе водовъртеж от зеленикава пяна, която сега бе достигнала почти една трета от височината на склона над падината. Тук, където лек ветрец от северозапад бе стигнал до тях, въздухът вече бе по-свеж.\nТе прекосиха оставащото разстояние и се изкатериха по рида. Дилвиш смъкна кърпата на врата си и си сложи колана, докато стояха на равното. Блек изпръхтя и от ноздрите му заизлизаха кълба дим. Човекът, когото бяха спасили, докосна черните си кожени гамаши. Сега стояха точно срещу Замъка, чийто мастиленосин силует се открояваше под сумрачното небе. Слънцето наподобяваше бледа луна високо в небесата.\n— Ако манерките ми не са се счупили или загубили, ще ти предложа малко вода и вино — рече Дилвиш и заобиколи Блек от дясната му страна.\n— Аз съм Дилвиш.\n— А аз съм Уилиънд от Муркейв и това място започва да ме озадачава.\n— Преди мислех, че Туалуа, който е там, е изпаднал в един от периодичните си пристъпи на лудост — той широко разпери ръце — и тогава е създал всичко това с необузданата си мощ и безумната си фантазия.\n— Но не е.\n— Не всички мечти са смъртоносни — дори и такива като неговите. Нито пък толкова изтънчени. Целият пояс около замъка ми се вижда грижливо подготвен смъртоносен капан, а не сбъднати мокри сънища на обезумял полубог.\nДилвиш подаде манерката на Уилиънд. Той я пое и дълго пи.\n— Защо? И какво трябва да означава това? — запита Дилвиш.\nУилиънд остави манерката и се разсмя.\n— Това, приятелю, означава, че някой вече е овладял положението вътре. Той е разположил тези неща да ни държи отвън, докато укрепи силите си.\nДилвиш се усмихна.\n— Или докато си ги възвърне — каза той. — Един уморен и болен Джелерак спокойно може да си е изградил такава защита, за да държи враговете си на разстояние.\nУилиънд отново отпи и му върна манерката. Изтри устни с опакото на ръката си и поглади брада.\n— Може и да е както ти казваш, само че…\n— Само че не е. Прекалено елементарно е. Щеше да е поел достатъчно от силата и да се е изцерил. Тогава нямаше да има нужда от подобни налудничави идеи.\nДилвиш също отпи и бавно кимна.\n— И това може да е вярно, освен ако не е изключително омаломощен и нещата му се изплъзват от ръцете. Също така не е необичайно чиракът да се опълчи срещу господаря си.\nУилиънд се обърна към замъка и се втренчи в него.\n— Знам най-малко един начин да науча със сигурност какво става там — изрече накрая.\nТой пъхна ръка дълбоко в джобовете на гамашите си и тръгна към замъка. Дилвиш яхна Блек и бавно го последва. Приведе се напред и прошепна само:\n— Този човек — отвърна тихо Блек — може да е изключително могъщ бял маг, който се представя за зъл. От друга страна, може да е по-черен и от мен, но не вярвам да е нещо по средата. Освен това съм сигурен, че е много силен.\nДокато приказваха, ветровете се надигнаха отново и мъглите се отделиха от земята. Бяха навлезли в гора от високи, обезцветени, разкривени канари. Стъпките им замряха върху прахта, която покриваше земята и се издигаше на вихрушки около тях. Вятърът започна да напява пронизително и треперливо сред каменните кули. Стъклени цветя звънтяха в сенките, хвърлени от монолитите. Уилиънд се тътреше напред, леко прегърбен. Ивици бледа мъгла се виеха около върховете. Малки точици бяла и оранжева светлина танцуваха и се стрелкаха из въздуха. Това напомни на Дилвиш за последния му поход в далечния север, но тук не бе толкова непоносимо студено. Той виждаше плющящото кафяво наметало на Уилиънд на около двадесет стъпки пред себе си. Внезапно Уилиънд спря, посочи надясно и се изсмя. Дилвиш се приближи до него и се вгледа внимателно. Високо напред, по каменната алея, почти засипана от натрошен бял камък, някаква влажна, наподобяваща мъж фигура бе коленичила опряна на дясната си ръка; лявата бе вдигната и на извърнатото му нагоре лице се четеше израз на нескрита изненада. Като се приближи, Дилвиш видя, че това, което бе взел за влага, в действителност бе вкаменена лъскава одежда с лек синкав оттенък. Забеляза също, че панталоните на фигурата са се свлекли под коленете.\nДилвиш се наведе напред и докосна вдигнатата ръка.\n— Стъклена статуя на човек, който се облекчава? — запита той.\nДочу кикота на Уилиънд.\n— Невинаги е бил стъклена статуя — отбеляза той. — Само му виж изражението! Ако имахме малка месингова табела, можехме да му сложим надпис: „Хванат без гащи от повея на злокобните ветрове“.\n— Явлението ти е познато? — запита Дилвиш.\n— Застиналостта или ветровете?\n— Не се шегувам! Какво е станало тук?\n— Туалуа — или господарят му — явно е овладял по-тънките аспекти на преобразуващите ветрове. За тях се говори, че са били нещо обичайно в началото на света — диханието на някой къркан бог, може би — и са ни оставили тези любопитни феномени, които от време на време изравят в пустините на юг. Понякога могат да бъдат много забавни — като например два от тях, открити близо до Каладеш, сега в колекцията на лорд Хиалмот от Кубадад. Написани са няколко книги, които трудно могат да бъдат намерени, където се описва…\n— Стига! — каза Дилвиш. — Можем ли да направим нещо за бедния човечец!\n— Нямам под ръка някой злокобен вятър да го съживя. А пък и едва ли ще му помогне. Така че си го вземи, ако обичаш сувенири. Много е крехък. Ела, ще ти покажа как се прави.\nТой се пресегна към ухото на фигурата. Дилвиш го хвана за китката.\n— Недей! Остави го, както си е!\nУилиънд сви рамене и отпусна ръце.\n— Поне е утешително да знаем, че който и да стои зад всичко това, има чувство за хумор — отбеляза той. После се обърна, пъхна ръце в джобовете и продължи пътя си.\nДилвиш и Блек отново го последваха. Доста време изтече, светлините отплуваха, вятърът продължи унилата си песен…\n— Блек! Наляво!\nБлек незабавно се извърна, премина между два остри шипа и заобиколи трети. Спря.\n— Сега накъде?\n— Наляво! Върни се назад! Мернах го при онези малки светлинки. Мисля, че го мярнах… Сега направо, после вдясно. Върни се.\nПрекосяваха сенки. Уилиънд се беше изгубил от погледа им. Една от светлинките се сниши, прелетя покрай тях и превърна гротескното скалисто образувание, покрай което минаваха, в нещо сияйно и светло…\n— О, Боже! — извика Дилвиш, плъзна се на земята и се приближи до новосъздадената фигура. — Не може да бъде…\nНаведе се ниско, опитвайки се да различи фигурата сред забулващата ги сянка.\nТой се пресегна и внимателно, почти нежно, докосна лицето, като бавно проследи очертанията му. Друга светлинка трепна към тях, сниши се, върна се назад, залюля се. Блек, който почти винаги се вцепеняваше, докато почива, пристъпваше от крак на крак.\nСветлината замря, отново се издигна и сниши.\n— … е! — прошепна Дилвиш, когато сиянието се отрази върху лицето, което гледаше.\nТой коленичи и за момент сведе глава. После, смръщил вежди, присвил очи, отново погледна нагоре.\n— Но как може да се окаже тук, след всичките тези години?\nБлек изпръхтя недоловимо и се приближи.\n— Дилвиш — каза той, — какво е това? Какво се е случило?\n— В онзи, другия живот, преди проклятието да падне върху мен — отвърна Дилвиш, — много отдавна… аз… аз обичах една девойка от Елфите — Февера от Мирата. Сега тя стои пред нас. Но как може да е станало това? Толкова много време изтече, а тази изменяща се земя е последното място… Тя изобщо не се е променила. Аз… аз не мога да разбера. Каква безумна прищявка на съдбата е това — да я намеря, когато бях оставил всякаква надежда — тук, застинала във вечността? Бих дал всичко да мога да я съживя.\nКолебливата светлинка бе отплувала, докато той говореше. Бе избледняла като лунната светлина, която сега ги озаряваше. Затанцуваха и други светлини и някаква странна сянка се приближи към тях.\n— Всичко? Това ли каза? — долетя плътният, вече познат глас на Уилиънд.\nСамият той се приближи; сега, в полусянката, изглеждаше по-висок. Навлезе в триъгълника, образуван от Дилвиш, Блек и статуята.\n— Спомням си думите ти, че нищо не може да се направи за тях — отбеляза Дилвиш.\n— Това се отнася за обичайните обстоятелства — отвърна Уилиънд, пресегна се и докосна застиналото рамо на жената. Тя седеше, положила ръка върху юздата на бляскав кон, с вперен нагоре поглед.\n— И все пак с оглед на изключителното ти предложение…\nЛявата му ръка се стрелна напред и легна върху шията на Блек.\nКонят изпищя и отстъпи, в очните му кухини затанцуваха пламъци. Без да прекъсва допира, ръката на Уилиънд се плъзна по гърдите и стигна до потръпващия му крак.\n— Познах те! — изкрещя Блек, от устата му блесна мълния, отрази се от Уилиънд и овъгли земята до него.\nБлек замръзна на място, пламъците в очите му угаснаха. Кожата заблестя. Девойката въздъхна и рухна върху коня си, а той изстена и раздвижи крака.\nУилиънд бързо си отдалечи от Блек, обърна се да огледа новосъздадената композиция, стисна краищата на наметалото си и се поклони.\n— Както пожела — каза той и се усмихна, — лорд Дилвиш, и в нашия случай е така, прехвърлих магията от коня на дамата върху Блек. Сега ти си на ред. Добър ход, както се казва…\nДилвиш се втурна към него, но магът внезапно се понесе назад и нагоре като лист в пеещия вятър, възнесе се, направи завой сред каменните кули, наметалото му се разпери зад него като огромно тъмно крило, насочи се на североизток и изчезна.\nДилвиш се извърна към Блек, който стоеше изправен на задните си крака като статуя от тъмен лед и протегна ръка. Конят се залюля и започна да се свлича.\nБаран от Блекуолд крачеше напред-назад из малката си стая. Няколко дебели древни книги лежаха разтворени на масата до стената. Всички необходими принадлежности за призоваване на духове бяха разпилени на пода, но той вървеше, без да се оглежда къде стъпва.\nВисоко огледало със сивкава повърхност в изкусно изработена рамка, украсена с животински и човешки фигури, потънали в занимания от явно насилствен характер, бе окачено на стената. В дълбините му, като риба в засенчено езеро, плуваше продълговат златистооранжев силует. Той не бе отражение на нищо, намиращо се в стаята. Ритуалът вече беше започнал.\n— Призовавам те, говори — каза тихо Баран. — Имаше достатъчно време да разбереш как действа огледалото. Кажи ми го!\nБлизо до огледалото пропя мелодичен, почти бодър глас:\n— Много е сложно.\n— Това вече ми е известно.\n— Искам да кажа, че разбирам как действа, но не ми е ясно как са били заложени ефектите му. Заклинанията, положени в него, са изключително изтънчени.\nФигурата отплува към повърхността. Нарасна. Извърна се. Тялото й бе прикрито от блестяща, издължена глава, която се стрелна напред и зае цялата повърхност. Имаше очи с триъгълна форма, обсипани със златисти люспи, мъничка уста, и всичкото това разположено между тясна, заострена брадичка и широко чело, където три малки рогчета стърчаха сред мека, разрошена грива от пера или пламъци.\n— А сега ме пусни — примоли се тя. — Това е път към други места. Нищо повече не бих могла да ти кажа.\nБаран спря и вдигна глава, сключил ръце зад гърба си. Огледа я и се усмихна.\n— Опитай — каза той. — Опитай се да ми опишеш механизма на защитата му. Всеки страж, който бях поставил да не му позволи да действа, изчезна за броени дни. Защо става така?\n— Трудно ми е да предположа. Сега заклинанието бездейства и изчаква истинския ключ. И все пак като че ли нещо изключително студено се раздвижва в дълбините му, опитва се да си проправи път, ако му се попречи.\n— Ти можеш ли да го блокираш?\n— А какво би направила, ако студеното нещо се опита да удари?\n— Тази студенина не ми харесва.\n— И все пак, какво би могла да направиш?\n— Да се защитя от него със собствените си пламъци.\n— Такава защита ще се окаже ли успешна?\n— Не би ли могла да проучиш тази страна на заклинанието и да ми кажеш как да го неутрализирам?\n— Уви! Заложено е прекалено дълбоко.\n— Призовавам те в името на всички сили, които те доведоха тук, остани в дълбините на това огледало. Не му позволявай да разреши на никой или нещо да премине или излезе от тази стая. Защитавай се с всички сили, с цялата мощ, която притежаваш срещу студеното явление, ако се опита да те унищожи или прогони.\n— Значи няма да бъда освободена?\n— Умолявам те — помисли пак. Тук е опасно. Не искам да ме сполети съдбата на останалите.\n— Опитваш се да ми кажеш, че огледалото не може да бъде блокирано дълго време?\n— Опасявам се, че може да се окаже точно така.\n— Тогава ми обясни, щом се имаш за мъдра: неотдавна в Ледената Кула, човек, на име Ридли, блокира огледало като това за неопределено време. Как успя да надделее?\n— Не знам. Може да е използвал страж със сила, много по-голяма от моята, и да я е наложил срещу магията.\n— Това е неосъществимо. Използваната сила би трябвало да е изключителна или пък той притежава невероятни умения.\n— Може да е било едното или другото, или и двете. Затова се разчу чак до моите владения.\nБаран поклати глава.\n— Не вярвам да е толкова умел или да обладава такава сила. Някога го познавах.\n— Аз пък не.\n— Чу заповедта ми. Остани вътре и блокирай действието на ключа. Ако междувременно бъдеш унищожена, следващият ще продължи делото ти. Ако не ми стигнат силите или умението, разполагам с неизчерпаем избор от такива като теб.\n— Не можеш! — извика тя.\nПосле запищя, гласът й бе пронизителен, режещ ухото.\n— Млъкни! Върни се в дълбините и прави, каквото ти е наредено!\nЛицето се извърна, смали се, почти изчезна, превърна се в малка стрелкаща се светлинка в огледалото. Баран започна да прибира магическите си принадлежности и да ги подрежда в шкафове, чекмеджета и кошчета.\nКогато стаята бе подредена, той донесе една кошница и нощно гърне, които измъкна от рицарската броня до единствения прозорец. Постави ги пред огледалото и ритна малка пейка редом с тях. Прекоси стаята и махна резето от вратата.\n— Ей, ти — извика той, като я отвори. — Ела тук!\nРобът, млад мъж, облечен в туника с неопределен цвят, гети и сандали, се вмъкна странично в стаята, очите му се стрелкаха.\nТой се сви от страх, щом Баран протегна ръка към рамото му.\n— Няма да ти причиня зло — освен ако не направиш, каквото ти кажа. Всъщност, осигурил съм ти всичко, от което имаш нужда — той го повлече към пейката. — В тази кошница има храна и вода. Причината гърнето да е тук е, че не трябва да напускаш това място по никакъв повод.\nМладият мъж бързо кимна.\n— Погледни това огледало и ми кажи какво виждаш!\n— Стаята… господарю. И нас двамата…\n— Вгледай се по-внимателно! Там има нещо, което е извън тази стая.\n— Имате предвид ярката малка светлинка, която се движи в дъното?\n— Точно така. Точно така. Трябва да я наблюдаваш през цялото време. В случай че изчезне, незабавно ще дойдеш да ми кажеш! Не трябва да заспиваш в никакъв случай. По-късно ще изпратя друг роб, който ще те смени, преди да се изтощиш. Разбираш ли?\n— Имаш ли някакви въпроси?\n— Ами ако не сте в покоите си?\n— Тогава моят човек ще е там. Той ще знае къде да ме намери. Нещо друго?\nБаран се върна до бронята и измъкна метла и купчина парцали. На връщане ги хвърли на пода пред слугата.\n— А сега, млади човече, набий си в главата, ако мечтаеш да доживееш до почтена възраст и да умреш в леглото си — ако кралицата мине насам, в никакъв случай не трябва да й казваш защо си тук или че аз съм те накарал. Хвани тия парцали, тази метла, гледай виновно. Кажи й, че са ти наредили да почистиш това място. Ако продължи да разпитва, извини се, че си намерил тази храна тук и не си могъл да устоиш на глада си. Разбра ли?\nЧовекът кимна отново.\n— Но вие няма да ме накажете за това, нали, господарю!\n— Може и да не го направя — отвърна Баран, — макар че наказанието в никакъв случай не би могло да се сравни с агонията, която ще последва, ако й кажеш. Но ако понесеш всичко с кураж, ще те възнаградя и ще те издигна.\nБаран го потупа по рамото.\n— Не се бой, съмнявам се, че ще мине оттук.\nТой отиде до масата, затвори книгите и ги пъхна под мишница, преди да излезе, като си подсвиркваше.\nСемирама се чудеше какъв ли може да е светът сега отвъд стените на Вечния Замък, отвъд Изменящата се земя. Тя се огледа, докато скиташе из зали и галерии и откри, че се е върнала до собствените си покои. Настани се върху купчина кожи и множество възглавници и бавно фокусира поглед върху изкусно резбовано абаносово пано в дъното на просторната стая. Нещо ароматно пушеше в мангала от лявата й страна. Гоблени, на които бяха изобразени дворцови и ловни сцени, покриваха по-голямата част от стените. Шестте прозореца на стаята бяха високи и тесни. Животински кожи застилаха пода. Леглото бе широко, с балдахин, от тъмно дърво, украсено с резба. Семирама докосна веригата, висяща около шията й, и прехапа сочната си долна устна. Дочу тътрене на сандали — някой идваше откъм стаята, прикрита зад паното.\nСнажна жена със силно побеляла коса, на средна възраст, надникна откъм дясната страна на паното.\n— Мадам? — попита тя. — Стори ми се, че ви чувам да влизате.\n— И наистина е така, Лиша.\n— Да ви донеса ли нещо? Нещо да ви трябва?\nСемирама остана безмълвна, докато обмисляше.\n— Може би малко от отлежалото вино от… Билдеш? Вече забравих откъде е. Знаеш какво обичам — каза тя.\nЛиша влезе в стаята и отиде до един шкаф в дъното. Дочу се звън на чаши. Не след дълго се върна със сребърен поднос и го постави върху малката масичка отдясно на Семирама.\n— Ще желаете ли още нещо, Мадам? — запита тя.\n— Не. Мисля, че не — тя вдигна чашата й отпи. — Влюбвала ли си се някога, Лиша?\nЖената се изчерви и отвърна поглед.\n— Като че ли веднъж да. Беше много отдавна.\n— Взеха го войник, госпожо. Загина в първото сражение.\n— Спомням си, че доста си поплаках. И остарях.\n— Знаеш ли, че някога бях кралица в един град, който вече не съществува? Този Джелерак ме призова от страната на мъртвите, защото родът ми знае езика на Древните Богове — нуждаеше се от преводач, когато онзи, който му служи, започна да се държи странно.\n— Чувала съм за това. Бях тук в деня, когато ви призова. За първи път ви видях онази вечер. Донесоха ви при мен, все още спяща, за да се погрижа за вас. Изминаха цели три дни, преди погледът ви да се изясни, преди да заговорите.\n— Толкова дълго? Никога не бих допуснала. Бе изминала само седмица, когато горкият стар Джелерак замина и ни предостави на самите себе си. Толкова много месеци оттогава…\n— Горкият Джелерак?\nСемирама се извърна и изгледа изпитателно прислужницата си, после се намръщи.\n— Намирам, че реакцията ти е странна. Не се случва за първи път. Винаги е бил толкова внимателен. Според теб като че ли не е така.\nЛиша прокара пръсти по перваза. Очите й блуждаеха.\n— Аз съм само една обикновена прислужница.\n— Но защо толкова много хора реагират така? Би могла да ми кажеш.\n— Бях… чувала, че много отдавна, той е бил такъв, какъвто вие казвате…\n— Но вече не е!\n— Странно… как времето си играе с нас — замисли се Семирама. — Бях чувала различни неща за него, дори и в моя край. Обаче не им вярвам. Но тогава бях прекалено заета да мисля за някой друг, за да обръщам внимание на такива неща. Съпругът ми се занимаваше с наложниците си, а моето сърце копнееше за друг…\nЛицето на Лиша светна, погледът й се върна върху господарката й.\n— Да… — каза Семирама, докато разглеждаше изображенията по абаносовото пано и вдигна чаша да отпие отново. — Обичах един мъж от Елфите, онзи, който замина за Шоредан и надви могъщия Владетел Хохорга, когото дори Джелерак напразно се опитваше да победи. Казваше се Селар. Той се самоуби веднага щом извърши подвига…\n— Аз… Аз съм чувала за него, госпожо.\n— Аз самата щях да се самоубия тогава, но не го направих. Живях още няколко години. Утешавах се с други мъже. Умрях в съня си. Сега, като се замисля, трябва да не е било случайно. Подозирам в мръсната игра съпруга ми, Рандел. Бях слаба — тя кратко се изсмя. — Да бях знаела, че ще ме възкресят, със сигурност щях да го направя.\nКралицата се протегна и въздъхна.\n— Можеш да си вървиш, Лиша.\nЖената не помръдна.\n— Вие… вие сега няма да се нараните, нали, господарке?\nСемирама се усмихна.\n— Бог да те поживи, не. Прекалено много време измина, за да има този жест някаква стойност. Вече не съм онова момиче. Другите неща ме поизмориха, а и умът ми отиде в главата. Сега си върви и не се тревожи. Имах нужда от отзивчив слушател. Това е всичко.\nЛиша кимна и се извърна.\n— Ако имате нужда от още нещо, просто ме повикайте.\nТя гледаше жената, докато излизаше. След малко протегна ръка към веригата около шията си и вдигна нагоре малък, осмоъгълен медальон от синкав метал, обточен с потъмняло сребро. Отвори го и се взря в лицето, гравирано в него.\nБеше портрет на млад мъж с дълга светла коса, чертите му бяха малко остри, погледът — пронизващ, имаше къса брада, а изразът на лицето говореше за сила и решимост, съсредоточени в извивката на веждите, в очертанията на устните му.\nТя се загледа за момент, докосна го с устни, затвори медальона и го пусна. Допи питието си.\nНадигна се, обиколи стаята, като вдигаше и разместваше разни дреболии. Накрая стигна до вратата, отново се озова в антрето, застана нерешително за момент и тръгна.\nПовече от час броди из зали, галерии, нагоре и надолу по стълбища, без да срещне никого; понякога случайно попадаше на нетрайни блянове, които й бяха подвластни, както например стаята, която се бе превърнала в подводна пещера, залата, в която бушуваше ураган, коридора, блокиран от ледове, мастилената дупка във въздуха, която не водеше никъде, макар че от нея се долавяше тиха, екзотична музика. Някъде пътят й бе застилан от цветя, другаде — задръстван от жаби. В главната зала вилнееше буря; нежен син водопад струеше в предходната стая.\nНеусетно краката й промениха посоката, поеха нагоре и я понесоха към залата на Кратера. Но сега не възнамеряваше да разговаря с Туалуа, дори и само за да се върнат към спомени от отдавна отминали времена. Нима съм последният — не за първи път се зачуди тя — последният човек на този свят, който умее да разговаря с него!\nТръгна по галерията около залата. Спря се да погледне навън и надолу. От дясната й страна се простираше мрачна зона, сякаш нощта преждевременно бе спуснала своя купол върху далечните скалисти земи. Отляво земята отново бе в състояние на метаморфоза, гънеше се сякаш под натиска на нажежени вълни, надигаше се, изменяше цветовете си. Мъглите бяха отстъпили на изток, където образуваха висока, жълта стена.\nСемирама се приближи и седна на перваза, опряла гръб на възглавница. В гледката отдолу нямаше нито едно живо същество.\nКакви ли са градовете сега? — помисли си тя. — Колко ли трябва да са се променили?\nМелиаш, седнал пред архивите си, по-скоро усети, отколкото чу някой да вика името му. Той премести встрани принадлежностите за писане и започна да рови за кристала.\nКристалът се изясни почти незабавно и той се оказа лице в лице с влажния поглед на Роук, който леко му се усмихна.\n— Да не те безпокоя? — попита старецът.\n— Жалко. Е, имам нещо за теб. В Книгата на Знаците открих датата, когато е бил използван онзи знак. Било е преди около двеста години. Като проверих регистрите на членовете за онзи период, узнах, че сред Братята е имало поне един Дилвиш — наполовина Елф, от рода Селар, по-низш адепт, който явно е бил воин. Май съм го срещал веднъж. Един такъв висок.\n— Може да се окаже той. Какво още научи?\n— Изличен е от списъците няколко години по-късно. Причини не са посочени. Сега, като се връщам назад, мисля, че имаше още нещо във връзка с това. Но не мога да си спомня какво.\n— Опитах. Но явно е било много отдавна.\n— В сегашните регистри има някакъв Уилиънд от далечен малък градец в Муркейв. Низш магьосник. От онези с добро положение.\n— С изключителни способности, предполагам?\n— Не, посредствен е.\n— А Дилвиш?\n— Има ли още нещо за който и да било от тях?\n— Нищо, освен дето разбуди любопитството ми. Би ли ми казал за какво е всичко това?\nМелиаш се облегна назад и се опита да подреди чувствата, впечатленията и идеите си. После бавно заговори:\n— В задълженията ми влиза да проверявам всичко необичайно, което има отношение към… към бившия собственик на замъка, който е в центъра на всичко. Виж сега, този Дилвиш е единственият, минал оттук, който твърди, че не е тръгнал да завладява силата, заключена в мястото. Всъщност, той твърди, че единствената причина за идването му тук е да убие… бившия властелин на замъка. Той не би се преструвал.\n— Мнозина биха искали да си отмъстят на онзи.\n— Разбира се. Но Дилвиш е единственият, който мина оттук и се обади. Освен това знае какво е станало в Ледената Кула…\n— Това вече едва ли представлява някаква тайна за членовете на Организацията.\n— Така е. Но той спомена, че неотдавна е бил в далечния север.\nРоук задъвка брадата си.\n— Не разбирам за какво намекваш. Не мога да си припомня някаква трета страна да е участвала в тази работа.\n— Нито пък аз. Ридли нямаше ли сестра?\n— Да. Хубавица. Казва се Риина. Тя самата е член на Организацията.\n— Струва ми се чух, че е избягала, с известна помощ…\n— Има ли начин това да бъде проверено?\n— Вероятно. Доста от членовете на Организацията наблюдаваха конфликта от безопасността на своите жилища, естествено. Някои от тях може да разполагат с допълнителна информация.\n— Ще се опиташ ли да научиш заради мен?\n— Не виждам какво ще докаже това.\n— Нито пък аз, поне засега. И все пак чувствам, че тук се крие нещо.\n— Добре. Ще попитам неколцина и ще ти се обадя, ако науча нещо. Но какво общо има Уилиънд с всичко това?\n— Не ми е известно. Той мина оттук по-рано и ме предупреди за идването на Дилвиш, като намекна, че той следва по-скоро тъмната, отколкото неутралната страна и че не трябва да му се има доверие.\n— Най-вероятно е нещо лично. Ще те потърся, когато науча повече.\nОбразът му избледня.\nМелиаш лъсна кристала в ръкава си, преди да го положи на място. После се надигна и обходи периметъра на Изменящата се земя с поглед, вперен в тъмнеещото петно, което се бе появило на югозапад.\nДилвиш се метна встрани, успя да подложи рамо и да спре падането на Блек.\n— Какво има? Какво се е случило? — долетя тих, почти познат женски глас.\n— Помогни ми! — извика Дилвиш, напрягайки сили, без дори да погледне към мястото, където сега бе застанало момичето и отмяташе коси от лицето си. — Не трябва да го оставим да падне! Бързо!\nСамо за миг тя се оказа до него, гърбът й подпря лявата страна на Блек.\n— Стормбърд, приближи се внимателно — каза тя на изискан елфски език.\nБелият кон се приближи.\n— Заобиколи — тя го насочи с глава и се плъзна към Дилвиш.\nКонят отстъпи назад и се обърна.\n— Подложи рамо там, където е моето! Опри се!\nКонят се придвижи и пое част от теглото на Блек върху себе си. Момичето се извърна към Дилвиш, като премина на обикновен език:\n— Сега надолу, към земята, много внимателно, да не се разпадне — отвърна Дилвиш, като за първи път от много години насам заговори на елфски език.\nТя се вгледа в лицето му за секунди, после кимна.\nОтне им няколко минути и един почти катастрофален миг, докато положат Блек странично на земята.\n— Не разбирам какво става — каза момичето. — Преди малко си стоях там, а сега е нощ и ти изникваш от никъде, крепейки статуята на… май не е точно кон, нали?\n— Не е — отвърна Дилвиш и се обърна към нея. — Не, февера, не е.\nДевойката изправи глава и присви очи.\n— Не можеш ли да ме познаеш?\n— Аз съм Арлата от Маринта. Февера е името на баба ми.\n— … от рода Мирата? — запита Дилвиш.\n— Същият. Кой си ти?\n— Все още ли е жива?\n— Вероятно. Преди няколко години замина за Сумрачните земи. Ти явно познаваш семейството, но…\n— Прости ми. Аз съм Дилвиш от Селар.\n— Ти? Онзи, за когото се говори, че някога е бил превърнат в камък?\n— Че съм бил камък? Тялото ми наистина беше. Но духът ми бе другаде. А пък и ти самата бе статуя допреди малко. Не точно каменна, но от някаква стъкловидна материя — точно какъвто е конят ми сега.\n— И аз не го разбирам напълно. Един чародей на име Уилиънд някак си те съживи, като прехвърли магията върху Блек. Ти чувала ли си за такъв човек?\n— Уилиънд? Не, никога не съм чувала. Значи съм била статуя?\n— И ти и твоят кон. Стояхте ей там — той махна. — Изобщо ли не си спомняш какво се случи?\n— Не — тя бавно поклати глава. — Последното, което помня е, че слязох от коня да си почина малко, преди да продължа. Тъкмо бях слязла, когато звукът на вятъра стана особен. После ме удари нещо като вълна и ми стана необичайно студено. Тогава дочух гласа ти, който идваше до мен като в дълбока дрямка или припадък. Съжалявам, че конят ти се оказа цената за моето пробуждане.\n— Ти нямаше кой знае какъв избор в случая.\n— И все пак, ако има нещо, което мога да направя…\n— Дори не го споменавай! Точно такива думи от моя страна станаха причина за всичко, което последва. Продължи да говориш по този начин и ето ти го Уилиънд, готов да те преобрази отново.\nТой погледна към небето. Тя проследи погледа му.\n— Луната е странна — изрече тя накрая.\n— Това е слънцето.\n— Всъщност не е нощ. Мракът е неестествен. А замъкът — посочи той — е нататък.\n— Не мога да го видя.\n— Повярвай ми!\n— И сега какво ще правим? — запита тя. — Изучавала съм Умението, но не знам начин да съживя… — тя кимна към Блек — онова там. Какво е той?\n— Тази история е прекалено дълга — отвърна Дилвиш — и каквото станало, станало. И все пак не знам какво да правя. Не мога да го оставя така, не мога и да те пусна сама.\nВ този миг една-единствена дума проехтя от вцепененото гърло на Блек:\nДилвиш се извърна, коленичи и допря глава до тази на Блек.\n— Ти чуваш! Ти можеш да говориш! — извика той. — Има ли нещо, което мога да направя за теб?\nПоследва тишина, колкото сърцето да отбие няколко удара, и гласът на Блек прозвъня отново:\nДилвиш се надигна и се обърна към Арлата.\n— Обикновено той знае какво говори — каза той, — но сега се чувствам по-зле, от когато и да било. По никакъв начин не бих могъл да кажа какви други беди ще се изсипят, за да му причинят още неприятности.\n— Но той трябва да притежава интелект, щом говори, и някакви сили, различни от нашите, щом може да го прави при такива обстоятелства.\n— И двете предположения са верни — отвърна Дилвиш. — Той е магическо създание. Знае неща, недостъпни за нас. Не знам. Всъщност, той може да усеща еманации на Туалуа преди още вълната да е ударила, и сега се чудя дали не ни предупреждава точно за това.\n— Мисля, че трябва да постъпим, както казва и да се махнем от тук.\nДилвиш се обърна и посочи с ръка.\n— Яхни коня си и тръгвай към замъка! Аз ще те следвам пеша.\n— Стормбърд може да носи и двама ни.\nТя тихичко заговори на коня, той се приближи и застана пред тях.\n— Яхни го!\n— Така само ще ви забавя — отвърна Дилвиш.\n— Заедно ще имаме по-добър шанс. Сигурна съм. Качвай се!\nДилвиш се подчини и тя го последва. Поведе Стормбърд на северозапад. Дилвиш се огледа назад, към мястото, където Блек лежеше неподвижно като леден блок.\nДокато яздеха, небето притъмня, бледото, клонящо на запад слънце се забулваше все повече и повече. Яздиха няколко минути, като набързо подминаха още две блестящи човешки статуи, в които Дилвиш се загледа, само колкото му бе необходимо да установи, че нито едната не е на Уилиънд. Разстоянията между призрачните каменни образувания започнаха да се увеличават. Слоят талк изтъня и шумът от копитата на Стормбърд вече се чуваше ясно.\nНеочаквано пеещите ветрове утихнаха. Далеч напред се появи обширна открита местност. Там земята бе по-тъмна и леко набраздена. Ходът на Стормбърд се ускори миг преди да усетят резките вибрации, последвани от ярка експлозия високо над главите им. За няколко секунди небето изсветля, като да беше ден, и после отново се смрачи.\nМалко пред тях пътят се освети още веднъж, този път от дребни огнени езици, които започнаха да се сипят като сняг.\nОтначало пламъците валяха само отпред и вдясно, но скоро се оказаха над тях и Дилвиш вдигна наметало да загърне Арлата и себе си. Стормбърд тихо изцвили, присви уши назад и се втурна към върховете, покрай които оставаше да преминат.\n— Онова сияние пред нас — изкрещя Дилвиш. — Вода ли е?\nОтговорът на Арлата, ако изобщо имаше такъв, се загуби сред множеството експлозии, които последваха някъде отзад и отгоре. Падащите пламъци станаха по-големи и по-мощни.\n— Това последното прозвуча почти като нечий смях — едва успя да му каже Арлата.\nДилвиш изви тяло така, че да не бъдат изложени на пламъците, и погледна назад. Огнен, човекоподобен силует с грива от пламтяща коса, се извисяваше над безцветната, камениста земя, която току-що бяха напуснали; очертанията все още бяха видими през полуматериалната форма. Дясната ръка на фигурата бе издигната до необозрима височина и в нея държеше гигантска пламтяща купа, от която изтръскваше огнените листа, които се стелеха над земята.\n— Права си! — извика Дилвиш. — Това е елементалий, при това най-големият, който някога съм виждал!\n— Можем ли да направим нещо?\n— Никога не съм се справял особено добре с елементалиите, освен може би със земните. Но това отпред наистина прилича на вода.\nТе извиха встрани. Наметалото на Дилвиш димеше на няколко места. Той долови също и мириса на горящ конски косъм, а освен това Стормбърд все по-често изцвилваше остро.\n— Само Господ знае какво може да има в тази вода — извика Арлата, когато стигнаха до нея — тъмна, с проблясъци от отразяващата се иззад тях светлина, — но не може да е по-зле от това, да бъдеш жив изгорен.\nДилвиш не отговори, а се впусна да гаси пламъците, които валяха върху тях. Друг прилив на ревящи изблици смях отекна отгоре, този път много по-близо. Дилвиш се огледа отново и забеляза, че сега елементалият бе почти над главите им — и още докато го гледаше, съществото наклони купата и непрекъснат огнен поток се проточи върху им като ярък мед.\n— Напред! Готви се да излее всичкото! Точно върху нас! — изкрещя той.\nАрлата извика нещо на Стормбърд и конят напрегна последни сили, подскачайки напред като една от онези големи бели котки от снежните полета. Огньовете паднаха непосредствено зад копитата му и заромоляха. Дилвиш хвана тежките си ръкавици и започна да удря по опашката на Стормбърд — по двете места, които огънят бе обхванал.\nСега около тях се носеше само плискането на вода, конят забави ход и Дилвиш усети краката си подгизнали до колене. Закачи ръкавиците на колана и прехвърли наметалото зад раменете си, защото огненият дъжд бе престанал.\nЗаджапаха напред, но езерото не ставаше по-дълбоко. След малко стана дори още по-плитко, макар че дъното се заблати. Водата продължаваше да е тиха и много студена. Когато Дилвиш отново погледна назад, видя, че елементалият се бе оттеглил в застиналата, бледа каменна гора и само пламтящата му, вееща се грива и сияйни рамене се виждаха, докато се отдалечаваше.\nДилвиш не можеше да си обясни усещането, че нещо не е наред, докато не осъзна, че макар пламъците да бяха угаснали, светът не изглеждаше по-тъмен от преди. Всъщност, като че ли просветляваше. Той огледа небето и установи, че луноподобното слънце бе станало по-ярко. После, като погледна напред, видя, че земята е още по-светла и близо до водата бе придобила перлен отблясък. Измъквайки се от сумрака, светът започна да изсветлява с почти всяка тяхна джвакаща крачка. Мъгливите очертания на Вечния Замък изведнъж изпъкнаха уголемени, точно отпред и отгоре; прозорците му напомняха тъмните очи на гигантско насекомо.\n— Сега мога да видя брега — обяви Арлата. — Не е чак толкова далеч. Стормбърд може да си почине…\nЗа първи път Дилвиш усети всички места, където телата им се докосваха.\n— Ти си бил воин, нали? — запита тя.\n— За известно време.\n— Не само преди. Имаше малко работа през последните няколко години.\n— Да. Ние победихме и аз приключих с всичко това. След последната битка започнах собствено разследване. Понякога спирам и се захващам с всичко, което ми попадне под ръка, попълвам си запасите и продължавам.\n— И какво е онова, което търсиш?\n— Човекът, който ме превърна в камък и ме изпрати в Ада.\n— Защо иначе бих се озовал в този кошмар? Естествено, че е човекът, чийто замък лежи пред нас.\n— Джел… старият магьосник? Чух, че е умрял.\n— Не е — все още.\n— Така че ние с теб не сме съперници за властта над Туалуа?\n— Туалуа е твой. Просто ми остави господаря му.\n— Очевидно възнамеряваш да го убиеш.\n— Може напразно да си губиш времето. Поразпитах, преди да тръгна насам. Според Уишлар от Блатата, той сега не е тук. Уишлар даже почувства, че може да е мъртъв.\n— Че Уишлар още ли е жив? Познавах го, когато бях момче. Все още ли е в Бан-Селар?\n— Да, макар че тази област бе анексирана от Орлет Варгеш и вече никой не използва старото име. Ох, тя май принадлежеше на твоя род, нали?\n— Да. Когато приключа с това тук, ще уредя и този въпрос. Ако видиш този… Орлет… преди мен, кажи му какво съм решил.\n— Дилвиш, ако наистина онзи, когото търсиш, се окаже сред тези стени, имам чувството, че може и да няма връщане вкъщи.\n— Много е вероятно да си права. Но ще ми е приятно да опитам, ако това ще го завлече заедно с мен.\n— Често съм чувала да се говори, че омразата е саморазрушителна. Сега вече вярвам в това.\n— Харесва ми да мисля, че ако успея, ще е добре за още много други, освен за мене.\n— Но и да не беше така, пак би опитал, нали?\nСтормбърд забави ход, когато наближиха брега.\n— Блек трябваше да ми помогне в това отношение. Срещнах го в Ада. Но дори и без него знам, че сега Джелерак е по-слаб от когато и да било. Освен това притежавам оръжия, които смятам, че са напълно достатъчни за задачата ми.\nСтормбърд издаде продължителен цвилещ звук и спря, задъхвайки се.\n— Той е на края на силите си — каза Арлата, като слезе от коня. — Да го отведем до брега.\n— Добре — отвърна Дилвиш, като прехвърли крак и слезе долу. — Трябва да бъде изтрит, ето, вземи наметалото ми. Бихме могли да си починем за малко…\nЦвиленето продължи. Сега конят сякаш се съпротивляваше, от устата му излизаше пяна.\nДилвиш затъна в калта. Опита се да се изтръгне, но не успя.\n— Е, не! Да стигна чак дотук… — изхълца Арлата, поглеждайки напред, където яркото слънце грееше над чистия пясъчен бряг, където тревите се полюшваха, а ивици сини и червени цветя потрепваха в полето.\nТя склони глава и Дилвиш дочу ридание.\n— Не е честно — промълви отчаяно.\nДилвиш се напрегна, наведе се напред, обгърна я с ръце.\nТой се повлече, напрегна се да стане. Бавно започна да се надига. Водата около тях помътня. По повърхността й се пукаха мехури. Тя се издигна нагоре, докато Дилвиш потъваше.\n— Хвани се за Стормбърд — каза той, като изви тяло. — Качи се на него.\nАрлата протегна ръце, сграбчи гривата на коня с лявата си ръка и прехвърли дясната през гърба му. Все още затъвайки, Дилвиш я бутна, издигна я нагоре и напред. Девойката се прехвърли през гърба на коня, преметна калния си, мокър крак и се изправи.\n— Почини си. Събери малко сили — каза Дилвиш, — после плувай към брега.\n— Арлата заговори на Стормбърд и го погали. Треперенето му престана. Успокои се. Тя се наведе настрани и протегна ръка към Дилвиш. Разстоянието между тях бе прекалено голямо.\n— Няма смисъл — каза той. — Няма да ми помогнеш по този начин. Но щом стигнеш брега, ще видиш няколко дървета отляво… Използвай меча си, за да отрежеш дълъг клон. Донеси го.\n— Добре — каза тя и разкопча наметалото си. Спря се и го огледа. — Ако хванеш единия край, може да успея да те изтегля.\n— Или пък аз ще те дръпна обратно. Не, Опитай от брега. Като че ли ставам по-стабилен.\n— Почакай… Ами ако нарежа наметалото си и вържа ивиците? Би могъл да се хванеш за единия край и да го завържеш под мишниците си. Ще доплувам до брега с другия му край и ще се опитам да те издърпам веднага, щом намеря опора.\nДилвиш бавно кимна.\n— Може и да стане.\nТя извади меча си и започна да реже на ивици широкото наметало.\n— Сега се сетих, че съм чувала за теб — каза тя, докато работеше — като за някой, живял много отдавна. Странно е — сега те виждам тук и научавам, че си бил влюбен в баба ми.\n— Какво си чувала за мен?\n— Че си певец, поет, танцьор, ловец. Не си представях така човека, който е бил Полковникът на Армиите от Изтока. Защо изостави всичко и се впусна в такъв живот? Баба ми ли бе причината?\nДилвиш леко се подсмихна.\n— Или страстта към скитането? Или и двете? — каза той. — Беше много отдавна. Спомените закърняват. За какво ти е силата, заложена в онази купчина шарени скали пред теб?\n— С нейна помощ бих могла да направя толкова добро! Светът е пълен със злини, които само чакат да бъдат поправени.\nТя свърши с рязането и прибра меча си в ножницата. Започна да връзва краищата.\n— И на мен понякога ми е идвало на ум — каза Дилвиш. — Дори на няколко пъти се опитах да поправя някои. Но светът май си остана почти същият, какъвто си беше.\n— Дошъл си да опиташ отново.\n— Предполагам… Но не мога да се самозалъгвам. Чувствата ми не са еднозначни. При мен става въпрос много повече за отмъщение, отколкото за ликвидиране на злото в света.\n— Понякога си мисля, че е по-сладко, когато се комбинират.\nДилвиш се изсмя дрезгаво.\n— Не. Моите помисли не са чак толкова чисти. По-добре е изобщо да не ги знаеш. Чуй ме, дори да придобиеш силата, която търсиш, и опиташ да направиш нещата, които си намислила, това ще те промени…\n— Очаквам го. Надявам се.\n— Но няма да е по начина, който си мислиш, уверен съм. Невинаги е лесно да различиш доброто от злото или да поставиш граница между двете. Непременно някъде ще сгрешиш.\n— Толкова си уверен в това, което вършиш.\n— По-различно е, а пък и не ми доставя чак такова удоволствие. Чувствам, че трябва да бъде направено, но не ми харесва начина, по който то се отразява върху мен. Вероятно един ден отново ще мога да пея и танцувам — но когато всичко това приключи. Когато ще мога да се обърна и да се върна у дома.\n— Би ли дошъл с мен?\nДилвиш извърна поглед.\nТя се усмихна, докато намотаваше изделието си.\n— Ето. Всичко е готово. Я се опитай да се хванеш за края му.\nДевойката го подхвърли към Дилвиш, който го улови и прокара под мишниците и зад гърба си. Завърза го пред себе си.\n— Добре — каза тя, като обви другия край около кръста и втъкна меча зад гърба си. — Когато и двамата стигнем до брега, един от нас може да преплува обратно и да хвърли въже към Стормбърд. Ще успеем двамата да го освободим.\nАрлата отново се приведе напред и заговори на коня, като галеше шията му. Той изцвили и отхвърли глава, но не се съпротиви.\n— Всичко е наред — обяви девойката, прибра нозе и се повдигна в полуколеничило положение върху гърба на коня, с една ръка все още вкопчена в гривата му за равновесие.\nОтпусна хватката си и прибра ръце.\n— Сега! — извика тя.\nРъцете й се стрелнаха напред, краката й се напрегнаха. Проряза водата със стремително гмуркане, което я отнесе почти до брега, без да е направила и едно движение.\nЕдва тогава загреба няколко пъти. Изведнъж вдигна глава в опит да се изправи и изкрещя:\nДилвиш веднага започна да придърпва отпуснатото въже, което ги свързваше. Искаше да я върне обратно във водата. Сега бе коленичила в калта, която бе хванала пясъчна коричка, и все пак продължаваше бързо да затъва.\n— Не се съпротивлявай! — извика Дилвиш, като накрая успя да издърпа опънатото въже. — Хвани се с две ръце!\nДевойката сграбчи въжето и се наведе напред. Дилвиш започна да тегли, бавно, равномерно. Тя вече не потъваше, беше излязла малко по-напред.\nВ същия миг с един-единствен остър звук въжето се скъса и тя падна с лице напред.\nДевойката отново се опита да се надигне. Лицето и косата й бяха оплескани с кал. Дилвиш едва успя да долови риданието й, когато отново започна да потъва. Той тихо изруга. Въжето още висеше в ръцете му.\n— Но моля ви, сър, как ще може едно момиче да си почине, когато непрекъснато скачате от леглото? — запита тъмнооката девойка през светлата пелена на косите, които падаха върху лицето й.\n— Извинявай — каза Роук, отметна косата й назад и я погали по бузата. — Причината е в проклетия проблем на Организацията, който сега възникна. Продължавам да мисля за регистрите, които имам да проверявам. Ставам да видя какво има, не намирам нищо, връщам се при теб.\n— Ммм. Нищо, с което би могла да ми помогнеш, скъпа — ръката му като на хищен звяр падна на рамото й. — Опитвам се да открия повече информация за онзи момък, Дилвиш.\n— Дилвиш Освободителят, героят от Портарой? — запита тя. — Онзи, който вдигна закъсалите легиони на Шоредан да спаси града за втори път?\n— Какво? Какво говориш? Кога е било това?\n— Преди малко повече от година, мисля. Също е известен като Дилвиш Прокълнатия, както се пее в една популярна балада от същото това време — предполага се, че старият Джелерак го е превърнал в статуя за неколкостотин години.\nРоук се изправи.\n— Сега си спомням онази история със статуята — потвърди той. — Ето какво непрекъснато ми се въртеше из главата! Разбира се…\nТой подръпна брада, прокара език между процепите на зъбите си.\n— Ох, да му се не види! — изрече накрая. — Тук има нещо повече, отколкото предполагах. Чудно ми е тогава какво би имал онзи Уилиънд против такъв като него. Ако има досие за свръзка, май ще трябва да го попитам. Може всичко да се изясни, преди да докладвам отново.