ГЕРОИТЕ В „ЧИЧОВЦИ“ | Bgliteratura's Blog\n„ПОД ИГОТО“ – ГЕРОИ И ГЛАВИ »\nГЕРОИТЕ В „ЧИЧОВЦИ“\nВазовите Чичовци смешното пиянство на един народ\nВ предосвобожденската епоха Вазов вижда и великото и смешното. В неговите произведения тези две категории са отделни етапи от развоя на народната психология, от еволюцията на стремежа към свобода и духовно възраждане на нацията. Ако в Под игото Вазов разкрива подема на национално освободителното движение и духовното израстване на българския народ, то в Чичовци срещаме народа в принизено битовото му ежедневие, в което духът все още спи под робското бреме и единствените негови прояви имат пародийно-комичен характер. Ако в Под игото писателя е привлечен от великото, то в Чичовци смешното доминира. То е основен тон в творбата, то е в атмосферата на изобразения свят, в същността на отделните герои, в манталитета, нравите и разбиранията. Зад смешното и дребнавото, зад делнично нищожното прозира началото но духовното пробуждане. Затова ако Вазов в Под игото сполучливо нарича опиянението от революционния устрем пиянството на един народ, то с права можем да наречем Чичовци смешното пиянство на един народ.\nКомичното в повестта Чичовци не е самоцелно разиграване на ситуации. То има много по- дълбок смисъл и точно неговата естетическо- психологическа и национално- обществена същност определя значимостта на творбата. Зад комичното личи първоначалният досег до модерните повеи на времето, любопитният поглед към света извън границите на родния градец. Смешното в Чичовци е наивно примитивната форма, в която се изявяват детските стъпки от главоломния духовен ръст на нацията. Затова хуморът на Вазов не злобен, в отношението си към чичовците то е снизходителен, в някои случаи дори опрощаващо умилителен. При тях смешното се ражда на битова основа. В Чичовци комизмът властва неограничен, преливащ от лек хумор до парлива пародия. Той е резултат от дистанцията автор- герой, той е онзи висок бряг, от който Вазов с добродушна усмивка следи българските чичовци от средата на ХХ век , едновременно смешни и трагикомични, в своя стремеж да останат в познатия свят на родното и едновременно с това любопитно да надникнат навън, към непознатото.\nСветът на чичовците се изчерпва със затвореното географско и духовно пространство на малкия провинциален градец. Външните събития проникват трудно и още по-трудно се приемат от гражданите като действително случили се. Времето няма никаква стойност. Застинало в своята неопределеност и непроменливост, то не докосва съдбите на хората. Чичовците живеят в робска действителност и носят робско съзнание. те имат пасивна нагласа към света. Любопитни са да знаят какво се случва, но нямат желание да вземат участие в случващото се. Те са дребнави, понякога жалки, изостанали, смешни и ограничени, но в същото време жизнелюбиви и простодушни, по детски наивни.\nСтрахът е определяща черта за вазовите герои. То е в основата на робското им съзнание. Епохата предоставя възможности за отвореност към външния свят, чувстват се възрожденските повеи, но робския страх пречи на чичовците да заживеят истински с новото. Консерватизмът така се е сраснал със същността им, че промяната на мисленето им изглежда почти невъзможна. Те се интересуват от политика, просвета, граматика и от други актуални теми за времето, но само до толкова, доколкото могат да направят впечатление и да изявят себе си пред околните. Разговорите им са безсмислени, те разкриват посредствеността и ограничеността на мисленето им. Свободата присъства в разговорите им, тя внася празничност в душите им,у но чичовци още не са дорасли да се стремят към нея. Те остават любопитни зрители на предреволюционните освободителни кипежи.\nИван Вазов | 2009-12-02 | 181 сваляния\nВ малкия градец обществения живот е съсредоточен в Джаковото кафене, църквата, местността Силистра Йолу. Там се обсъждат важни проблеми като мястото на йотата в българския правопис, войните на Русия с Турция, кавгата между Варлаам Копринарката и Иван Селямсъзът. тези колоритни сцени разкриват жизнелюбивия дух на българина, неговата жажда за познания, но и духовната му ограниченост, недоученост и наивност. Особено важни са високо патриотичните разговори, които обикновено се водят приглушено, на ухо защото робския страх диктува поведението на героите. Самата мисъл за свобода е толкова нова и опияняваща, че в някои моменти на смешно пиянство надхвърля разумността и трезвата практичност на чичовците. Саможертвата в името на свободата е чужда за тях. Така четата на Филип Тотьо за тях е някъде далече, в друг свят, с който те нямат нищо общо. Страхът често е причина за техните колебания и решителност, за липсата на ясна позиция. Хаджи Смиьон е типичния пример за хамелеон. Във всеки момент той е готов да промени мнението си , за да избегне конфликтите и да се скрие от проблемите.\nВ привидно безгрижното ежедневие, в дребнавите сплетни, клюки и вражди прозира стаеният трагизъм, породен от робското битие. Достатъчно е на разходката да се появи заптието е комичното веднага се превръща в трагично. Нищо ни остава от възторжените викове: За свободата!За свободата!, и от речта на господин Фратю: Братя! Въздухът трепери! Балканът се тресе и доловете ехтят от реванието на Балканский окований лев.. Цялото повествование, на пръв поглед забавно, занимателно, весело и безобидно насмешливо, внушава, че комичното е едновременно и трагично, защото зад него прозира страхът от поробителя.\nКакто във всички свои творби свързани с предосвобожденската действителност, така и в Чичовци Вазов извежда на преден план човешката личност. Героите са неповторими, колоритни със своя говор и пристрастия. Вазов е майстора на портрета. Портретите на героите са открити пародийни, карикатурни, маркирани като отделни глави на произведението. Обединява ги както от сюжетната интрига, така и от духа на историческия момент.\nКонфликтът между Селямсъза и Копринарката, разменените клетви между техните жени не излизат извън кръга на анекдотичността. По-важен е другия конфликт, който не е така явен конфликта между поробени и поробители. В него рефлектира най-болезнения въпрос на епохата робството и отражението му върху колективната психология и върху всеки герой поотделно, но дори и тези взаимоотношения са изведени в комичен план. В сцената при бея в репликата на чорбаджиите, поканени да прочетат мнимата прокламация, блика не смешното, а трагикомичното: Бай ефенди, имам две малки деца: ако ме попитат: що ги остави слепи ще кажа: да не могат никога да прочетат такава измама. Н възприемам!….\nПоредицата портрети се групират в галерия от типове и нрави български в турско време. така всички герои заедно и всички поотделно отразяват епохата като в криво огледало, превръщат повестта в трагикомичен разказ за смешното пиянство на един народ в зората на своето пробуждане. Началото на духовния растеж бележи навлизането на теми като възточния въпрос, църковния въпрос, волтерианството, свободата. Споменаването на известни имена не на място, съпоставянето на несъизмерими явления и събития придават допълнителна комичност на повествованието. Контрастът между действителната същност на водещите идеи на времето и формите, които те приемат в представите на чичовците, е неизчерпаем извор на комичното. Така великите идеи на просвещението при Иванчо Йотата приемат карикатурни изяви: Време е и ние, учените тоест, да се соберем и влезем во соглашение…трябва да оправим и езика и прочия…Кешки аз да изгорех, та не писанията ми… За народа загуба велика. В Чичовци всеки персонаж е кривото огледало на\nедна голяма идея. Вазов е неизчерпаем в различните интерпретации на смешното. малкото предосвобожденско градче сплетничи, политиканства, кара се, клюкарства. То е любопитно и любознателно, жизнерадостно и свадливо, дребнаво в помисли и дела, полуосведомено, но с мнение по всички въпроси. Главен герой в произведението е обобщения образ на чичовците. Това е герой с много имена и лица подидаскал Мироновски, Кона Крилатия, Хаджи Анастия, Варлаам, господин Фратьо, Иванчо Йотата… Мястото за изява на този герой е затворения свят на малкото градче кафенето и черквата.\nСтраница след страница се наслагват комичните сцени, смехотворната разлика между сериозността на въпросите и начина, по който те се пречупват в светогледа на чичовците. Има нещо и забавно и жалко. А гласът на Вазов като ехо се прокрадва между репликите на героите, доказвайки ни, че те не се интересуват само от жалкото битово ежедневие. Така господин Фратьо измъква из ъгъла книгите горски пътник и хайдут Янчо, измачканите от четене няколко броя на Бъдъщност, Глас едного българина, Народност, после сваля от стената портрета на Хаджи Нончо, който прилича много на Филип Тотьо. Вазов не забравя, че това е зората на новата духовност и той не може да не я отрази. Произведението се разгръща в два плана. Единият е външно видимия, смешен, развлекателен, дори карикатурен. Другият е скритият, който носи внушението за онова първо пробуждане след вековната дрямка, което бързо ще доведе до Пиянството на един народ. Затова д право можем да наречем повестта Чичовци смешното пиянство на един народ.\nВ Чичовци великото и смешното вървят ръка за ръка. Дели ги една крачка. В малкото подбалканско градче вазовите герои ще я направят по-бързо отколкото някой е очаквал, и част от тях ще прескочат в страниците на романа Под игото. Там великото пиянство на един народ ще подтисне смешното, но не съвсем, защото величието на подвига на борещия се за свобода народ би било невъзможно без комичните първи стъпки към новото направени от чичовци.\nАвтори, творби проблеми\nВазовите „Чичовци“ – един отдавна изчезнал свят на примитивна идиличност и наивни стремежи. Свят, в който заглъхва последният ек от големите събития на една отминала епоха…\nТук модата на малакофа е пристигнала с 15 години закъснение, а името на Бонапарт след 45-годишно странствуване е станало известно първоначално под формата Гунанарти. По времето, когато Европа познава вече Балзак и Толстой, тук още проливат сълзи над „Многострадална Геновева“ и „Александрията“. За да прогърмят в патриотичната песен „Поискал гордий Никифор“, звуците на Марсилезата са пътували цели 72 години.. .\nНякъде в Балкана лекува раните си четата на Филип Тотю. Ботев скоро ще напише „На прощаване“. Но тук героите са погълнати от епичната разпра за един капчук и съчиняват един срещу друг „сатири“. Обект на повестта е станало най-незначителното, което може да ни предложи предосвобожденската действителност, онова, пред което историята презрително затваря своите страници.\nНо нашите деди не са били само герои и хайдути и нашето минало не е само Велчовата завера и Панагюрското знаме. От дребните факти на един дребен живот авторът успява да създаде атмосфера, която своеобразно уплътнява и разширява нашите представи за предосвобожденската епоха. Неговото творчество пресъздава тази епоха в цялата й широта, във всичките й измерения – и с героичната й романтика и патриотичен подем, и с делничната незначителност на нейния изостанал бит. Непринуден в своите артистични превъплъщения, Вазов се движи свободно в широкия диапазон между патоса и смеха – след „Епопея на забравените“ и „Немили-недраги“ написва ,,Чичовци“. Едно произведение, непретенциозно и дори елементарно на пръв поглед и все пак достатъчно богато естетически, за да буди у читателя различни чувства и тълкувания.\nПреди известно време Сатиричният театър се опита да изтълкува тази повест като сатира. И с това почти унищожи своеобразната й прелест.\nСатира срещу „чичовците“! Гневно заклеймяване на злополучния „списател“ Иванчо Йотата и злъчно разобличаване на добродушния хамелеон Хаджи Смион. Не, мисля, че Вазов по-добре от някои наши съвременници знаеше да цени силата на сатиричното слово. Не за да бичува със закъсняла дата пороците на една отминала епоха, се връща той към спомените за родния град. По времето, когато пише своята повест, неговата съвременност му предлага толкова обекти за сатира, че смешно би било да ги търси в миналото. Това е 1884/85 година. Времето на превития гръбнак и „преклонената главичка“, на ловкия паяк-дипломат, на лъжепатриота, който в името на народа трупа имоти. Пред тези нови герои, навлезли вече в творчеството на Вазов, колко детски чисти изглеждат наивните чичовци, колко невинно започва да ти се струва и безкористното хамелеонство на Хаджията, и писателската мания на честолюбивия Иванчо. Пък дори и онова, което наистина не е чак толкова невинно, е вече едно надживяно минало, а гневът на сатирата предизвиква преди всичко тържествуващото зло, с жизнерадостния, ведър смях на „Чичовци“ Вазов, струва ми се, именно си почива от тържествуващото зло на съвременността.\n„Смехът от време на време ми е необходим. Той принадлежи към моята хигиена – тъкмо в моменти, когато се чувствувам най-угнетен. Иначе се задишам“ – признава поетът в един разговор с проф. Шишманов и мисля, че това признание напълно може да се отнесе и към случая с „Чичовци“. В годините, за които става дума, поетичните преживявания на автора са помрачени от сянката на едно горчиво разочарование. Разочарованието от опошлената свобода. В душата му звучи отчаяният вопъл от „Немили-недраги“: „Бедни, бедни Македонски! Защо не умря при Гредетин? . . .“ Угнетен от настоящето, той търси опора във величавите спомени на миналото; за да избегне бездните на отчаянието, се издига по върховете на патоса. Творчеството му от това време е едно непрекъснато изправяне на две епохи една срещу друга, едно непрестанно титаническо напрежение. И със здравия инстинкт на здравата уравновесена личност тъкмо от това напрежение си почива той в работи като „Хаджи Ахил“ и „Чичовци“, където отново се докосва до оная първична свежа жизненост, с която го бе закърмила неговата простичка, но жизнерадостна родна среда.\nТова, разбира се, в никакъв случай не означава, че „Чичовци“ е просто един отдих на писателя от сериозното творчество. За авторския му облик това произведение е не по-малко сериозно от другите. Нещо повече, то безспорно се нарежда между най-представителните му творби. Защото какво би бил Вазов без обкръжението на сопотския микрокосмос, слял се завинаги с неговия писателски образ? А за българската литература „Чичовци“ заедно с „Хаджи Ахил“ бяха първото навлизане в завладяващата атмосфера на този колоритен, неповторимо български свят. Тази повест е органически израз на жизнения опит на белетриста от решаващите години на неговото детство. И тя бе необходима крачка в неговия творчески развой. Ние не бихме могли да си представим Вазов без „Под игото“. А за да стигне до него, авторът на „Епопея на забравените“ трябваше да мине през „Чичовци“. Разбира се, непосреден и спонтанен като художник, той не съзнава, че вече всъщност прави етюди за бъдещия голям замисъл – той просто ни разказва за света на своето детство, разказва ни, смеейки се. И в този смях е и неговата трезвост на реалист, чужд на сантименталната идеализация, и неговата снизходителност към тези, които така сполучливо нарече „чичовци“.\n„Чичовци“ – това безспорно значи прости, изостанали хора, но това означава и наши роднини, наши близки. Вазов се подиграва с тяхното невежество, с тяхната страхливост, с дребните мащаби на техния дребен живот. Но в смеха му няма студенината на отчуждението, в него звучат и топлите нотки на снизхождение и близост. Смеейки се, той все пак прощава на петстотингодишния роб това, че страхливо прави път на онбашията и ограден с китайски стени от световното културно развитие, не съвсем на място употребява името на Волтер. Та той всъщност обича своите „чичовци“, обича ги не защото са кой знае колко добри, а просто тъй – защото не са и чак толкова лоши, защото техните пороци имат своето историческо обяснение и преди всичко, защото са част от българското, защото са родната среда на неговото детство – изостанала, примитивна и все пак симпатична с непохабената си жизненост, с наивната си любознателност, с плахите си патриотични пориви.\nРазбира се, това малко, затворено общество е също така част от обществената панорама на епохата с нейните противоречия и конфликти – тук се мяркат различни образи с различна обществена и човешка характеристика и авторът отдава всекиму заслуженото. Без да напуща добродушно-веселия тон на хумористичното повествование, той нахвърля и цяла редица портрети с определено сатирично съдържание. Да си спомним репликите на хаджиите сред празничното богослужение и особено тежкия чорбаджийски „сенат“, свикан да съди Варлаам Копринарката. Но не тези бегло щрихирани портрети са в центъра на повестта, както и в самата действителност не те са давали общия облик на нашите малки търговско-занаятчийски градчета от епохата на Възраждането. „Чичовци“ не е повест за затлъстелия Койчо чорбаджи, който се хвали, че не можел да яде сладко, ако не помирише „конашката хава“, нито за суетния Фратю чорбаджи, чието леточисление започва от посещението на филибелишкия паша. Това е повест за Варлаам Копринарката с вечно изцапаните от индийско синило ръце, за Иван Селямсъзът, който и на 60 години сам копае лозето си и гюла, за фанатичния русофил чорбаджи Мичо Бейзадето, за гръмогласния весел поп Ставри, който на големи празници докарва четенето на евангелието към мотива на „Съня съм сънувала, мале ма“. . .\nВарлаам Копринарката е гайтанджия, Иван Селямсъзът се препитава от лозето и гюловата си градина, Иванчо Йотата е бакалин, а дядо поп Ставри, преди да стане поп, е бил семерджия, после тюфекчия. Прототип на чорбаджи Мичо е основателят на първата стъкларска фабрика в Сопот, а на Мирончо – Вазовият вуйчо Георги, учител, после търговец във Влашко.\nВ Молдова се е подвизавал някога и симпатичният Хаджи Смион, който, ако се съди по заявлението му пред Мирончо, след това, изглежда, е прехвърлил-всички житейски грижи върху плещите на жена си. Авторът се движи в кръга на заможните средни слоеве от населението – здрави и жизнени, достатъчно замогнали се, за да могат да живеят добре дори и под тежкото бреме на робството, добили вече известно самочувствие на хора с „положение“ в обществото, но не загубили още способността си да отекват по своему на възрожденския просветителски и патриотичен патос.\nБитът, нравите и настроенията на тия именно слоеве, които дават общата характеристика на живота в малкото подбалканско градче и които тук представляват за автора и въобще българския народ, оформят темата на Вазовата творба.\nТова е всъщност повест без определен главен герой. Защото фактически тук основен герой е цялото това пъстро и жизнерадостно общество, което е избрал за свой художествен обект авторът. „Галерия от типове и нрави български в турско време“ – така непретенциозно е определил жанра на „Чичовци“ самият Вазов. Но неговото съзряло вече белетристично майсторство е превърнало тази „галерия от типове и нрави“ във вътрешно единно произведение, зад чиято външна непретенциозност се крие една всъщност твърде стройна композиция.\nЦентралната интрига, върху която е основана повестта, враждата между двамата съседи Иван Селямсъзът и Варлаам Копринарката, изниква естествено от цялата битова атмосфера, изпълнена с дребнави интереси, без голям духовен и обществен живот. На пръв поглед това е един нов вариант на конфликта от „Митрофан и Дормидолски“. Но само на пръв поглед. Защото, докато в първата Вазова повест композицията е основана изцяло върху този конфликт, тук той е само една тънка ръководна нишка, която съвсем не обхваща цялото идейно-тематично богатство на произведението.\nВ сюжетната линия на „Митрофан и Дормидолски“ ясно се чувствува влиянието на Гогол („Повесть о том как поссорился Иван Иванович с Иваном Никифоровичем“ и особено „Ревизор“) – нещо напълно обяснимо за току-що начеващия белетрист, който има зад гърба си само непретенциозните спомени „Неотдавна“. Оттогава са изминали не повече от три години, но за тези три години Вазов е написал вече „Немили-недраги“ и „Хаджи Ахил“, където, освободен от чужди влияния, търси своя самобитен облик на белетрист в една свободна, основана върху отделни епизоди композиция и прекия очерк-портрет. В това отношение „Чичовци“ е нова крачка напред. Тук авторът съчетава очерка-портрет, свободата на мемоара и стройната постройка на повест с централна интрига. Идеята за тази интрига е дошла може би по инерция от „Митрофан и Дормидолски“, но дълбоко жизнените извори на творбата са я изпълнили с ново съдържание. Подчертаната самобитност на сюжета отхвърля всяка мисъл за повторна реминисценция от „Повесть о том как поссорился Иван Иванович с Иваном Никифоровичем“. Вазов не е имало нужда да ходи толкова далеч, за да се запознае с тези характерни провинциални вражди, възникващи по най-незначителен повод и предаващи се понякога от поколение на поколение. В биографията на сопотския чорбаджия Хаджи Гьока Павлов намерих забавен пасаж. Жестоко оскърбен от това, че Вазов го е използувал за прототип на твърде несимпатичния Хаджи Гъчо Шамурът от „Нова земя“, някогашният Вазов съсед по своему обяснява нещата: „Абе остави се: за един ваджишки дувар се разправяхме едно време няколко години с баща му в Сопот, та и синът Иван не е забравил още тоя проклет дувар и разправиите по него.“ „А, такава ли била работата! Аз си припомнувам сега тия ваши разправии едно време в Сопот“ – съгласява се сопотненецът „г. К“. Това обяснение на разсърдения хаджия ни отвежда направо в атмосферата на „Чичовци“, атмосферата на оня застоял и издребнял живот, при който една разправия за дувар или за капчук може да раздвижи цялото общество на градеца.\nНовото бурно разгаряне на една такава стара вражда става за Вазов този удобен композиционен похват, който му дава възможност да ни потопи веднага в търсената атмосфера. Една хумористична завръзка дава първоначален тласък за действията на героите от централната интрига. Но авторът не прави от тези действия основна линия на композицията. За него те са само отправна позиция, от която той тръгва в началото и към която се връща в края, само своеобразна рамка за портретите и битовите картини. На споровете в кафенето ,празничната разходка на неговите постоянни посетители и трагикомичните приключения на Хаджи Смион и Иванчо Йотата са отделени несравнено повече страници, отколкото на самата разправия между двамата съседи. Варлаам Копринарката и Иван Селямсъзът не са главни герои, както би могло да се помисли в началото. Явно е, че авторът се интересува не толкова от техните отношения, колкото от реакцията на обществото на събитията, взели първоначален тласък от тяхната вражда. В общата постройка на произведението битката между „двете батареи“ изглежда по-скоро един епизод. Повестта започва и свършва с кафенето, неин сюжетен стожер са също така сцени от кафенето и злополучната празнична разходка, а тъкмо там враждуващите съседи въобще не се появяват. Както вече казахме, тук основен герой е цялото характеризиращо градеца общество, въплътено в една поредица от удивително живи, и пластични образи, коренно различни един от друг и все пак здраво свързани в определена общност със специфична характеристика. И на действията на този колективен герой е подчинена композиционната схема на повестта. Затова пространните отклонения за такива съвсем далечни на централната интрига лица като чорбаджи Мичо Бейзадето, поп Ставри, подидаскал Мироновски или Мирончо са също така художествено оправдани, както и страниците, посветени на Селямсъзът и Копринарката. Още повече че тези отклонения са твърде умело и симетрично разположени между основните „масови“ сцени.\nВпрочем прави впечатление, че с двама от героите авторът се занимава особено често. Но това не са новоизбраните училищни епитропи, а двамата вечни противници от компанията в кафенето – Хаджи Смион и Иванчо Йотата. Техните действия той следи като че ли с най-голямо желание. Те се налагат особено трайно и в художественото възприятие на читателя. Навярно, защото са най-яркото въплъщение на „чичовщината“, оригинална художествена находка, най-точно осъществила хумористичния замисъл на повестта.\nДържейки в своя художествен фокус изобщо бита, нравите и настроенията на определени обществени слоеве, авторът откроява релефно ту една, ту друга фигура и рисува отделни епизоди, внушавайки чувството, че всички те, в това число и централната интрига, са само характерни мигове от общия поток на живота, който е негов художествен обект. Това, което се случва сега, е можело да се случи и вчера, може да се случи и утре. Авторът се интересува не от извънредното и неповторимото, а тъкмо от това, което се повтаря в живота на героите. Действието на „Чичовци“ обхваща непълни три дни, но в тези три дни се оглеждат десетилетия…\nВазов непрекъснато напластява към сюжета и минали събития и случки. Както самата фабула на повестта далеч не изчерпва нейното идейно-емоционално съдържание, така и краткото време на фабулното действие съвсем не обема границите на рисувания период. Защото Вазов всъщност рисува цял един период от нашето минало – твърде точно определен чрез атмосферата и духа на рисувания живот, чрез характерите и психиката на героите, чрез техните настроения, чувства и мисли. Дори и да не се споменаваше четата на Филип Тотю,която ни отпраща към 1867 г., ние пак бихме разбрали, че действието става някъде през това десетилетие. Десетилетие на относително затишие пред идещата революционна буря, чиито далечни навеи в настроенията на хората се крият под спокойната повърхност на едно сякаш задрямало в своята неподвижност всекидневие. „Чичовци“ е повест, от една страна, за тежките наслоения на робството в душите и в живота на българите, от друга за обновителния лъх на възрожденския просветителски и патриотичен патос. Наистина тази историческа тема не е в самия сюжет на произведението. Както казахме още в самото начало, това е повест за дребния живот на обикновените малки хора, нейните жизнени извори са във всекидневието, нейният основен патос е хумористичен. Но в дребното, малкото може да се огледа и значителното, голямото; в бита също се чувствува историята; хуморът не винаги означава отрицание. . . В забавните весели анекдоти на „Чичовци“ често, намират израз съществени тенденции от големия исторически живот на епохата.\n„Грешиш, синко, грешиш! Иди си земи парите от даскала, който те е учил: нивга не е било руско побеждение! …“ И понеже след урока обиденият учител с историята в ръка му доказва, че Русия наистина е била победена при Севастопол, чорбаджи Мичо се постарава да го изберат училищен епитроп и на следващата година злополучният историк не бива назначен. Малък анекдот, показателен за положението на предосвобожденския учител, „главяван“ като пъдар от невежите градски първенци. Но трябва да си съвършено лишен от въображение, за да възприемеш епизода само в този негов битов смисъл, трябва да имаш безнадеждно суха душа, ако не си помислиш заедно с автора, а кой знае, може би сприхавият и своенравен русофил по-добре е чувствувал нуждите на сопотското училище. .. Както винаги, в най-хубавите си произведения, Вазов мери нещата с критерия на историята. Без да изменя на битовия план на анекдота, който буди смеха ни, той ни кара да почувствуваме и историческия смисъл на образите и конфликта. Заради този исторически смисъл забравяме битовата несправедливост, абстрактният педантизъм на науката отстъпва пред фанатичната вяра на един народ в несломимата мощ на страната, към която са отправени неговите надежди. Разбира се, всичко това е само в подтекста на разказа, само в скритата нежност на нашите усмивки.\nВ главата, посветена на фанатичния русофил чорбаджи Мичо Бейзадето, авторът се докосва до душевни вълнения, които са му особено скъпи и близки. Тук неговият хумористичен тон е смекчен от онова вътрешно вълнение, което ще роди топлия хумор на „Под игото“. Но и в останалите страници на повестта, където в смеха трудно можем да открием нотките на умиление, хумористично изобразените битови анекдоти като далечно ехо отразяват големите движения на епохата. Хумористичните спорове за правописа, пародийното делене на „елинисти“ и „волтерианци“ – не е ли това едно далечно изродено отражение на сблъсъка между консервативните и прогресивни тенденции в духовната атмосфера на нашето Възраждане. При това колкото и безпомощно смешен да е този филологически спор в кафенето, все пак за правописа спорят неговите жизнерадостни посетители и тази толкова необичайна за следосвобожденските ни представи картина, макар и по хумористично-пародиен път, ни води пак към характерния просветителски патос на епохата. Дори най-подчертано хумористичната фигура на честолюбивия маниак Иванчо Йотата е израсла върху почвата на възрожденския културен подем. Защото колкото и комична да е неговата писателска страст, не е ли все пак показателно, че не само за цената на маслините мисли тогавашният бакалин с омазнените ръкави на зеленото сетре, а си има и една – нека да е смешна и карикатурна, но все пак безкористна – мания – да послужи на народа си чрез своите славни „списания“.\nНека не бъда разбрана криво. Не искам да кажа, че Вазов взема сериозно своите „волтерианци“ или че се умилява от писателската страст на Иванчо Йотата. Искам само да подчертая, че дори и чрез хумористичното изображение на дребното и нищожното той по своеобразен начин ни кара да почувствуваме духа на възрожденската епоха. Затова именно „Чичовци“ е произведение, несравнено по-значително от „Митрофан и Дормидолски“, въпреки че и оная повест е майсторски и весело написана. Затова те дори не си и приличат, макар и да ги наричаме еднакво „битови повести“, макар и централната им интрига да е сходна. Защото в „Митрофан и Дормидолски“ зад външното, онова, което, е в самия сюжет, почти няма нищо друго. Липсва чувството за вътрешна дълбочина, за историческа перспектива. Това е поредица от характерни за времето анекдоти из един изостанал бит и толкова. А „Чичовци“ е повест сякаш в два плана. Първият план, това е самият сюжет – дребни битови епизоди от един застоял живот, колоритни образи на българи, израсли под тежката сянка на робството. Вторият план, това е подтекстът, подводното течение на повестта – историческият дух на епохата, който диктува настроенията и вкусовете на хората и който като в малко криво огледала се оглежда в замрелия живот на всекидневието. И този подтекст на „Чичовци“ осезаемо внушава своя скрит епичен заряд.\nЗад хумористичните сблъсъци между „елинисти“ и „волтерианци“, зад забавните спорове между туркофили и русофили, зад загатнатата вражда между волнодумци и чорбаджии постепенно се забелязват големите конфликти на епохата. Тяхната изява тук е чисто битова, формата им най-често карикатурна, но зад самия текст ма произведението ние долавяме тяхната историческа мащабност. Тъкмо тези конфликти, които се чувствуват в подплатата на сюжета, придават истинската вътрешна значимост на съдържанието на повестта, докато дребнавата вражда между Селямсъзът и Копринарката и вечното забавно съперничество между Хаджи Смион и Иванчо Йотата остават главно в ролята на сполучливо намерено композиционно средство за организиране на художествения материал. И само това може да обясни оная тясна връзка, която съществува между „Чичовци“ и „Под игото“ – между хумористичната повест и националната епопея.\nВъпреки хумористичния си тон „Чичовци“ е също така разказ за живота на българите „под игото“. Наистина тук Вазов не рисува ужасите на робството, няма я кървавата сцена във воденицата, представителят на турската власт е един добродушен бей, чиято оригинална фигура така добре се съчетава с колоритните образи на нашите „чичовци“. Отношенията с турците някъде са почти идилични. Женският метох плете чорапи – армаган за пловдивския паша, а той им подарява хиляда гроша за доправяне на църквата… Беят дори веднъж е бил до смърт един турчин, който си позволил да мине въоръжен през българското селище… Но да си спомним как неловко заглъхва разговорът в кафенето при влизането на онбашията, как угоднически го поздравява страхливият Хаджи Смион, какъв панически ужас вцепенява въодушевените волтерианци при внезапната поява на заптието. .. Дори когато пияни маршируват по улицата, героите „тихо“ викат своето „раз-два-три“, а аленият фес на онбашията като с магическа пръчка разтуря войнствения им строй… „Бог убил го, агарянецът не е човек“ – проклина дори музикословеснейшият църковен певец и стар консерватор Хаджи Атанасия.. . Отделният благороден жест няма сила да заличи онова, което е натрупал горчивият опит на вековете. Ужасът на робството тук е не в преките му изображения, а в страха и омразата, напластени в душите на хората.\nИнтересно е дори, че Вазов, чийто баща само преди няколко години е бил заклан от башибозуците, никъде в прозата си не се увлича в романтично опростенческо рисуване на робската действителност като низ от ужаси и произволи. Дори в „Под игото“ той проявява в това отношение едно удивително чувство за мярка. А тук негов обект е мирният живот на робската епоха и той възсъздава именно този относителен мир между поробени и поробители – мир, под който тлее жаравата на затаената омраза. Той познава турчина господар и е съумял да го изобрази убедително и живо, като разчупва познатата ни възрожденска схема и го рисува в своеобразния му ориенталски колорит – лениво благодушен, с някакво първично чувство за справедливост, обичащ жеста на великодушие и щедрост, но със самочувствието, своенравието и капризите на този, в чиито ръце е абсолютната власт.\nСтарият турски бей, който оттук преминава и на страниците на „Под игото“, е един от най-интересните и убедителни образи на османлии в българската литература и за времето си носи новаторски характер. Без звероподобните черти на Любен-Каравеловите турци и\nбез патриархалната идеализация на Михалаки-Георгиевия Молла Мутиш бег, той ни става по своему симпатичен, без това да ни пречи да виждаме в негово лице потисника, който трябва да бъде премахнат. При цялата патриархалност на обноските си, за нас, както и за Вазовите „чичовци“, той си остава турчинът господар.\nСтрахът е дълбоко вкоренен в сърцата на плахите ,,чичовци“. Той е един от основните стимули на техните действия в повестта. И все пак този страх не ги превръща в жалки и безлични роби. Защото под него се крие и омраза към поробителя, и едно живо патриотично чувство. Какви въодушевени патриоти могат да бъдат те, как ги привлича понякога позата на революционери и борци… И как веднага ги връща към реалността най-малкото „разтреперване“ на въздуха… В тази вечна борба между страха и патриотичните пориви те са и смешни, и симпатични. И Вазов едновременно им се смее и им съчувствува. Защото все пак не е лесно да очистиш от душата си наслоенията на петстотин години робство, не е лесно от мирен бакалин да станеш дързък бунтовник. Не е малко и това, че този образ вече тревожи въображението ти. И понякога ти се иска да бъдеш такъв, само че да не беше това чак толкова опасно. „Да имах и аз неговата патента, да видите вий тогава кой е Йотата! Ще направя тука цяла республика! .. .“ – завистливо въздиша Иванчо Йотата пред руския паспорт на Мирончо.\nОсобено комичен и типичен за атмосферата на „Чичовци“ е изпълненият с революционно самочувствие фанфарон г-н Фратю, който произнася пламенна реч за окования лев и „нашето liberte“, но при първата опасност бърза да напъха в огъня и „Горски пътник“, и „Райна княгиня“, и „Глас едного Болгарина“, и „Народност“, и дори портрета на покойния Хаджи Нончо, който, както разправят, приличал много на страшния Филип Тотю. Разбира се, не всички българи от това време са революционери само на думи, дори и в тази хумористична повест се мярка образът на учителя Гатю, който наистина има връзки с букурещкия комитет. Но верен на избрания художествен обект, авторът предпочита да се спре подробно не на него, а на неговия безгръбначен колега подидаскал Мироновски, който в панически ужас крие поверените му бунтовни книги. И същевременно с удивителна художествена непосредственост Вазов успява да свърже дребнавата комшийска разпра с един героичен мотив, който сам по себе си се развива извън фабулното действие. Някъде наблизо броди в Балкана четата на Филип Тотю и превърнат във всепроникваща легенда, образът на прочутия войвода смущава мирния сън на градчето и се привижда на жителите му дори и в хумористичните рисунки на невинните „сатири“. Самият Филип Тотю, разбира се, не е и не би могъл да бъде герой на „Чичовци“, но митът за него присъствува осезателно в сюжета на повестта – той се носи над изобразената тук действителност като неин идейно-етичен корелатив, като напомняне за действителните исторически мащаби на епохата. С характерната си артистична лекота авторът го превръща дори в своеобразен стимул на сюжетно-фабулното действие.\nНо самото това действие се развива на равнището на един сякаш застинал в своята битова ограниченост живот и на това равнище и прогресивните, и консервативните характеристики на времето еднакво се пречупват в нищожеството на „чичовщината“. Още не се е надигнала вълната на масовия революционен подем. Обикновеният среден българин е още далеч от истинската борба. Ще минат около девет години и развихрилата се революционна буря ще провери истинските качества на героите от „Чичовци“. И нека още отсега да кажем – повечето от тях никога няма да станат сериозно революционери. Но няма да стоят и настрана от общото движение на духовете. Тяхната душевност се определя от общия тон на епохата. Дори и най-нищожните от тях, сковани от робското наследство на страха, носят в себе си и нещо от обновителния дух на нашето Възраждане. И тъкмо в това се състои оригиналното звучене на Вазовата повест – че тя съумява да набележи образа на една възходяща епоха не чрез нейните най-ярки изразители, не чрез нейните величави герои, а чрез общата й атмосфера, просмукала бита и психиката на най-обикновените незначителни хорица.\nВ това е всъщност и основният източник на веселия хумор на „Чичовци“ – в несъответствието между величието на идеите и нищожеството на тези, които в случая стават техни изразители.\nЗа просветителския патос на Българското възраждане трябва да съдим по филологическата страст на един маниак.\nЗа патриотичния подем – по фанфаронската реч на един суетен фразьор.\nЗа ренесансовото жизнелюбие – по качулката на един доморасъл „философ“.\nВеликото се оглежда в нищожното, историята слиза до бита, сериозното се скрива зад смешното. И това своебразно преплитане ражда ведрия смях на повестта:\n„Да живее Волтер! Йотата долу!“\nСамото име на Волтер, което неведнъж се среща по страниците на книгата, е вече едно указание за особения характер на произведението. Защото какво би търсило името на великия френски философ по страниците на една битова повест, ако под „бит“ разбираме, както обикновено, семейните и всекидневни отношения на хората без връзка с големия живот на обществото. А в „Чичовци“ Вазов всъщност почти не се интересува от чисто домашния бит на своите герои (освен като средство за тяхната характеристика) – интересува го преди всичко обществото с неговия всекидневен живот, с неговите духовни интереси, настроения и конфликти. Пъстрата галерия от човешки образи у него е здраво свързана в едно цяло и негов художествен обект е именно общественият бит.\nВ този бит името на Волтер е навлязло като символ на свободомислие и волнодумство. Разбира се, повечето от героите едва ли знаят какво точно представлява той. Иванчо Йотата дори по някаква само нему известна логика се провиква: „Долу Волтер! Долу гръцкия патрик!“ Но важното е, че макар и с един век закъснение, ехото от идеите на безсмъртния просветител е достигнало и дотук и вече дели обществото на две.\nДуховният живот на това току-що осъзнаващо се общество е елементарен, наивен, закъснял с векове от световното културно равнище. Но колкото и хумористични да са техните разсъждения, колкото и дребни да са техните дела, ние все пак не бива да сравняваме героите на „Чичовци“ с ония въплъщения на еснафската ограниченост и провинциалната скука, които ще населят по-късно страниците на българската белетристика. Вазовите еснафи са необразовани и наивни, но в тях няма пошлата ограниченост на техните по-късни потомци. Някои от тях още се съмняват дали месечината не е живо същество, но вече ги вълнуват и реформите на правописа, и възточният въпрос, и смъртта на Максимилиана в Мексико. Нито у автора, нито у читателите те не биха могли да извикат тъжния възглас на Гогол:\n„Скучно на этом свете, господа!“\nНапротив – интересно и весело е сред тези жизнени и непохабени герои, които гледат на света с любознателните свежи очи на децата…\nИ това са наистина деца. Синове на една млада нация, която прави първите си стъпки към новата европейска култура. По детски непосредствени, по детски жизнерадостни, те са изпълнени с любопитство към широкия свят, който наскоро се е открил пред очите им. Повечето от тях са подвижни и възприемчиви към новото. От Влашко и Молдовата са донесли модата на френските дрехи и изтънченото обръщение „драгий приятелю жаркий“, вестниците и новините от външния свят са станали част от бита им, в езика им са вплели думите волтерианец и республика. Техният кръгозор вече познава и други географски ширини, съзнанието им започва да прекрачва средновековните догми на църквата.\nОтношението им към живота е светло, жизнерадостно, те обичат радостите на тая грешна земя и насищат патриархалната идиличност на своя бит с едно ренесансово пълнокръвие. Не ги сдържа дълго зад тесните стени на стаята, тегли ги все навън при разговорите и споровете, при веселбите и песните. Даже църковната служба тук е по-скоро развлечение, отколкото богослужение, даже служителите на бога са грешни земни чада, които обичат анасоновата ракия и любовните песни, портокаловото сладко и градските клюки. Как естествено действието на първата глава преминава от църквата в кафенето. Никаква разлика в настроението, никаква промяна в тона. И тук, и там тече един и същ земен живот. Пригласяйки на църковното пеене, младият псалт крадешком хвърля погледи към решетката, зад която стоят жените. Още не отекнало докрай последното плачевно „амин“ на поп Ставри, и благочестивата навалица вече се блъска на входа. . . В мислите и чувствата на героите няма нито капчица религиозен мистицизъм. Вазов добре познава трезвия земен поглед на българина. Този поглед е и негов. И той великолепно е успял да предаде този пределно земен, чисто битов характер на религиозния култ, спазван и поддържан повече по традиция, отколкото поради вътрешна необходимост.\nТук нямаме бунтовния патос на Ботев. Вазов дори обича своя гръмогласен поп Ставри и своите жизнерадостни калугерици. Но църквата едва ли би могла да бъде доволна от подчертано битовата приземеност на създадените от него образи. Впрочем, ако съдим по казаното в студията за Христо Ботев, самият Вазов твърде добре разбира, че именно тези весели и добри „попчета“ са били „неволни съдейци в обезхристияняването и изневеряването на българите“. И струва ми се, че тъкмо тая идея е загатната в особения начин, по който той рисува портрета на поп Ставри – не направо от свое име, а през погледа на набожната бабичка, която сравнява попа със своите почерпени от църквата представи за истинско духовно лице и съвсем не може да съчетае с тях неговия морав нос, делиорманска брада и хайдутски мустаци.\nЧуйте само как говори Вазовият дядо поп Ставри: „Какво си дирил там на гробето, даскале? Да не си пил оцет из бардетата като Пищиковият копелдак? Да го пали палата из дете! Санким, оцетът за гласът помага. .. Аз даскал Атанаса помня, ама той пиеше сурови яйца, когато преди да иде на чернова; хубав глас имаше; поразникът, а хубав глас е дар божий, ами умря, та се вампиряса. . . Боже, прости! Ха, ха, ха! Селямсъзът, убил го антихрист, ща вдигна давия против него, знайш? Отнел ми занаята: кръщава бялата котка на Тарилийомът, турил й име Арапка.. . Абе видя ли кадрото на Тарилийомът? Хвърлили му го в Карастаповото кафене! .. . Свини са нашите, ама и Тарилийомът е цяла свиня. .. Хай, ела да ми помогнеш за вечерня. .. На дяда ти Нистора парлива ракията като циганска цалувка, на иди, та служи вечерня: хай ела да ми помогнеш! Де волтерианецът твой? Що си тъй пребледнял? Тресе ли те? Пий пелин, от Аврамовий, начукай се хубаво довечера, на ако не ти мине, ела при дяда си попа да ти чете. .. Трябва да си урочасал. ..“\nКаква органична смесица от добродушие и безцеремонност, от груба земна жизнерадост и примитивни полуезически суеверия! И как безпогрешно можеш да отгатнеш по самия му език, че веселият попец току-що си е сръбнал. Иди след това, че слущай без смях как църквата гърми от богомолния му глас! . . . Да прибавим към всичко това и показанията на баба Рипсимия, че кога седне да си пие кафето, поп Ставри нито думица не казва „за божовни работи, ами все туй, или че попадията пак ще си има нещичко, ако рече господ, или за по-ланското му вино, че се вкиснало, или че поп Партений крил от парите, които събирали при изповедта за съдружеска сметка, или пък че оня ден Селямсъзът преварил пак джибровата ракия, ама не й турил анасон, та не прави облаци, като й сипеш вода“. Това е един много вярно доловен от автора тип на български православен поп от ония години – неволен проводник на жизнерадостната ренесансова струя, която незабелязано подкопава основите на религиозния мироглед. Разбира се, самият герой дори не подозира това – той най-старателно изпълнява своя свещенически занаят, с професионална ревност мрази волтерианците, и протестантите и добросъвестно защищава църковните букви от домогванията на реформаторите. Той не е лицемер, той изобщо не е нито по-лош, нито по-добър от обикновените миряни. Станал е поп, така както те са станали занаятчии и бакали, както самият той преди това е бил тюфекчия, а после семерджия. Вазов не го съди – той просто го показа с весел смях като необходима фигура в пъстрата галерия на своите „чичовци“.\nСамите герои на повестта естествено приемат в средата си добродушния и весел поп Ставри, без да предявяват към него изискването да им бъде духовен водач. Те изобщо не търсят в църквата възвишени преживявания, духовен живот. На литургия ходят – за да позяпат; в женския метох – за да научат градските клюки. Религиозните традиции се спазват само външно, превръщат се в обикновена битова форма. А щом и свободомислещи ергени като Мирончо посещават младите калугерици, ние може и да повярваме на мълвата, че тези посещения не винаги са съвсем невинни. Не в самите идеи – в непосредното естествено светоусещане на Вазовите герои тържествува земният жизнеутвърдителен патос на ренесанса.\nДуховният живот на обществото вече се развива извън стените на църквата. Живата любознателност на героите е насочена преди всичко към светския живот. Тяхна страст са граматиката и политиката, т. е. точно тези две области, в които се изявява българският възрожденски дух.\nИванчо Йотата е съчинявал житиета на светии не заради църковния им смисъл, а заради самата „книжовна“ дейност. В предсказанията на славния Мартин Задека чорбаджи Мимо търси само политически откровения. Самият прякор на Йотата е филологически, самата същност на чорбаджи Мичо е в неговото русофилство. При цялото си невежество „чичовците“ са страстни граматици и върли политикани. Това, дали трябва да се запазят буквите ы и j дали мексиканският император Максимилиан е бил заклан от джелатин, или обесен на черница, са за тях въпроси, заради които дори кроткият Хаджи Смион е готов да поеме рисковете на словесния спор. Да не говорим за всичко онова, което засяга прословутия източен въпрос. Там е силата на нашите „чичовци“. Меншиков и Горчаков са техните любими герои. А всичко, което се отнася до Русия, ги вълнува със силата на жизнено важен проблем. Сякаш някакви любопитни деца сипят един след друг въпросите на своя неизтощим интерес: „Близо ли е Сибирня до Москва? … А с железница или пампор? … А зимата там студена, а? … И се сняг цяла година? .. .“ И изведнъж с нисък глас съкровеното: „А що? Русия готви ли се на бой?“. . .\nРазбира се, тук работата е не само в любопитството. Не от любопитство е породено това „сладострастие“, което отбелязва авторът в тона на чорбаджи Мичовия глас, когато той „за стотен път“ задава на учителя все същия въпрос за руската военна сила – само за да се наслади на възторженото удивление на околните. Русия – това е надеждата и опората, тайната гордост на безправните и в постоянния неизтощим интерес към нея се крие живото патриотично чувство на „чичовците.“ За събудено вече гражданско съзнание говори и въобще цялото това тяхно страстно политиканство, въпреки че в него е всъщност и тяхната слабост. Защото същият този Хаджи Смион, който така се вълнува от смъртта на мексиканския император, трепере от страх, когато тръгват към Балкана:\n„Не, не, тогава ще речат: истински бунтовници… Па ако ни хване Филип? Пази боже, трябва да се бием с турците!“\nБезсилни сами да поемат пътя на борбата, героите на Вазов своеобразно задоволяват своето събудено политическо съзнание със сравнително безопасния интерес към външната политика. Те очакват своето освобождение преди всичко отвън, наготово. Оттук и шеговитата ирония на автора към тяхното политиканство. Дори за сравнително най-революционния от тях – свободолюбивия волтерианец Мирончо – той иронично отбелязва: „…страшно обичаше тъпаните и възточния въпрос“ – и това изравняване със слабостта към тъпаните дискредитира донякъде политическата страст на героя.\nРазбира се, различните герои на повестта не са на едно и също интелектуално и идейно равнище. Астрономическите познания на Коно Крилатия и Варлаам Копринарката не надвишават равнището на „Разумника“, почтеният дядо Нистор е неграмотен, а докато Мирончо вече смята черковния въпрос за „попски и калугерски комедии“, Хаджи Атанасия още не се е решил да се откаже от гръцкия „патрик“. Но все пак и пропастта между тях още не е дотолкова голяма, че да попречи на дядо Нистор да участвува в спора по правописа, а на Хаджи Атанасия да марширува в пиянски строй заедно с Мирончо. Обществото е пъстро и неравно, но все още неразчленено рязко. Постоянните спорове между героите са показателни за преломния дух на епохата, но не бива да преувеличаваме тяхното значение – слезли от арената на историята до територията на кафенето, те се превръщат в обикновено дребно заяждане.\nЕлинисти и волтерианци, консерватори и прогресисти, дори туркофили и русофили мирно съжителствуват в една още неразтурена патриархална общност. Дребната вражда със съседа е все още по-важна от истинския исторически враг. Заслепен от дребнава омраза, Иван Селямсъзът, изглежда не съзнава, че всъщност върши предателство, като съобщава на турците за мнимия бунтовен акт на своя съсед. Дребните мащаби на един дребен живот просто са заслонили от погледа му по-големия политически смисъл на събитието. Впрочем то не би и могло да има такъв смисъл. Обвинението е само едно недоразумение. Набедената прокламация се оказва обикновена сатира. И всичко идва на местата си. .. За мирния свят на тези дребни герои на всекидневието още не е дошло времето на истинските политически и идейни сблъсъци, на героизма и подлостта, на подвига и предателството. Чорбаджи Мичо презеленял от ярост, крещи срещу упорития туркофил чорбаджи Николаки, но на другия ден двамата са пак заедно и с нови сили продължават непримиримия спор. Кафенето се превръща понякога в истински политически парламент. Всички говорят свободно, без да се боят от издайничество, а внезапното влизане на онбашията еднакво стрясва и русофили, и туркофили. Наистина преди две години чорбаджи Цочко е наклеветил Миронча на турците като бунтовник, но това е било пак продължение на дребнава лична вражда, започнала с „докачение на чест“ и преминала през изсипване на мангал с гореща пепел въз главата на противника.\nПолитическите партии са още в своя зародиш. И все пак колко точно са намерени вече местата на героите на „Чичовци“, с каква сигурност можем да отгатнем кой къде ще бъде, когато започне големият исторически двубой. Не става въпрос само за личната храброст и честност, които ще решат участието в борбата, етапа дума и за социалната характеристика на Вазовите герои. Защото, когато мимоходом хвърля поглед към висшите чорбаджийски кръгове на градчето, авторът с уверена ръка щрихира портрети, които вече имат съвсем друг характер:\nЕто беят предлага на споменатия вече Фратю чорбаджи да прочете прословутата „бунтовническа“ прокламация, а той угоднически прибира очилата си:\n„Бей ефендим, имам две малки деца; ако ме попитат: що ги остави слепи? – ще кажа: да не могат никога да прочетат такава измама. Не възприемам!“\nЕто търка усмихнато ръцете си новопроизведеният чорбаджия „Митето“ и дебне погледа на бея, за да му кимне: „Евет, ефендим.“\nЕто и изтъртуфеното и подпухнало лице и кирливия фес на милионера Чача Куртето, който по задушница събира хлебчета и пшеничка, за да нахрани децата си, и им носи от касапницата чръвца, които хората мислят, че взема за котките.\nЕто и безкрайните шалвари на сиромашкия изедник дядо Димо Лисицата. . . Ето къде се губи вече добродушната усмивка на автора и рисунъкът му добива жлъчната острота на сатирата.\nВазов не рисува своите герои по предварително заучен тезис. Подобен социален тезис за него поначало би бил неприемлив. Нали неговият любимец Мичо Бейзадето също носи титлата „чорбаджи“. Но с вярното чувство на реалист той твърде отчетливо е теглил оная социална линия, която дели обществото на две, и недвусмислено е посочил от кои среди произлизат тия, на които може да разчита турската власт. Когато изплашеният подидаскал скрива бунтовните книги на гроба на чорбаджи Арменко, авторът не забравя да съобщи, че мъртвият укривател приживе е предавал патриотите.\nДа прибавим към тази сатирична галерия и „теоретикът“ на туркофилите, безстрастно упоритият англофил чорбаджи Николаки, който презрително нарича Хаджи-Димитровите хъшове „копелтии“ и изкарва извън кожата му своя нервен опонент с непоколебимата си увереност в превъзходството на турската войска. . . Вече са набелязани социалните и политически конфликти на епохата. В споровете по т. нар. „восточен въпрос“ страстите се разгарят до своята връхна точка. . ..\nНо. . . влиза в кафенето онбашията и сред всеобщото смущение находчивият Хаджи Атанасия бърза да прикрие опасната тема:\n„Та ще ти кажа, Мичо – вика той сред внезапно настъпилата гробна тишина, – че тъкмо три недели остават до малкия пост, хващам се с тебе на каквото искаш, не се препирай напразно.“\n„Да, да“ – потвърждава досетливият Хаджи Смион и поглежда „ласкаво“ онбашията.\nНе мога да си представя по-сполучлив завършек на повестта от този великолепен хумористичен епизод, който забележимо принизява героите, без да ги отрече. След като ни е показал нишките, които свързват неговите „чичовци“ с големите проблеми на века, на раздяла авторът сякаш иска отново да ни напомни, че все пак няма защо да очакваме от тях кой знае какво. Поне засега тяхното място е само там – в провинциалната незначителност на един изостанал бит, не при четата на Филип Тотю, а при „сатирата“ на Иванчо Йотата. . .\nМакар и раздвижена от ехото на националния обществен живот, в жанрово отношение повестта не излиза извън рамките на битовата белетристика. Но чужд на етнографските увлечения на битовизма, Вазов не отделя формите на живота от неговото вечно течение и не откъсва нравите от живата плът, на техните носители. Не в мъртви статични описания – в самия облик и поведение, психика и език на неговите герои е изображението на предосвобожденския бит и нрави в тяхната конкретна историческа определеност.\nТова са битът и нравите на малкото българско градче от времето на Възраждането – полуградски-полуселски, полупримитивни-полупоевропейчени. От тях още вее патриархална чистота и идиличност, но вече ги раздвижва и свободомислената жизнерадост на възрожденския дух. Връзките с околния свят са вече достатъчно широки, за да обогатят представите на обществото, но още недостатъчно здрави, за да нарушат неговата затворена уединеност, неговият патриархален уют.\nТук всички се познават, всеки е получил своята обществена оценка и своя общоизвестен прякор. Личният живот на хората е почти обществено достояние. Дори стените на дома не са преграда за всевиждащите очи на обществото, дори калугерският метох не е пожален от всезнаещия език на мълвата. На всички е известно с кого пие ракията си дядо поп и в коя църква ходи Тарилийомът, за никого не е тайна какви връзки има с Букурещ учителят Гатю и за какво са се карали оная вечер Иван Полякът и булката му. Самите герои не издигат преграда между себе си и обществото. В живота им почти няма тайни, в душите им не се чувствуват неизследвани дълбочини. Елементарните им характери са открити и ясни, психическите им реакции – по детски непосредствени и първични. Те почти не познават преструвката. Освен инстинктивната преструвка на страха. Хвалят се и послъгват с чистосърдечна наивност. Обиждат се и се сърдят с детинска честолюбивост. И тъкмо тази примитивна непосредственост на изявата дава възможност особено ярко да се открои своеобразието на техните характери. Подхранвана вече от соковете на възрожденския подем, но все още неотшлифована от общозадължителните норми на културата и етикета, които нивелират индивидуалните различия, тук личността се изявява свободно и богато. Културният багаж на героите е твърде беден, но обществото със своите социални и професионални различия е вече достатъчно развито, за да създаде почва за различни политически и идейни настроения, за различни вкусове и предпочитания, дори за различни моди. Защото заедно с новините от външния свят сред Вазовите „чичовци“ вече прониква и модата, макар и те твърде свободно да се отнасят към нейните всесилни закони.\nТук всеки се облича, както си иска, всеки се придържа към оня стил, който най му допада. Разрушена е вече традицията, но и модата още не е станала абсолютна законодателка на обществения вкус.\nЦеломъдреният и дълбокомислен Варлаам Копринарка носи широкодънести потури, шарени чорапи, изплетени от булката му, и цилиндрически ален фес, останал от първия период от царуването на султан Меджида и устоял против всички посегателства на модата.\nОбщителният и жизнерадостен здравеняк Иван Селямсъзът допълня своя образ на великан с огромна рунтава шапка, дълъг шаячен кожух и осемнайсетлактов червен пояс и носи черни късодънести потури с постоянно разкопчани крачоли – остаряла мода, която той спазва като възпоминание от ергенството си.\nПътувалият до Молдовата Хаджи Смион естествено се облича във „френски“ дрехи, своеобразно прекроени на местна почва, чиито странности той невъзмутимо обяснява с „модата в Америка“.\nСвободолюбивият волтерианец Мирончо седи вкъщи по роба, с шарени чехли и качулка с пискулче.\nСуетният подидаскал Мироновски всяка събота окалъпва феса си, вапцва си кондурите и носи панталони с изгладени ръбове.\nЧорбаджи Мичо още развява широки шалвари. И т. п.\nЯвно е, че само в едно подобно отскоро започнало своето ново развитие полуориенталско-полуевропейчено общество може да съществува такава пъстрота във външния облик на хората – затворената патриархална общност, както и космополитизираното цивилизовано общество почти еднакво робуват на общозадължителните норми на облеклото. Затовя и под четката на художника облеклото на героите става почти задължително средство за тяхната индивидуализация, слива се просто с тяхната социална и психологическа характеристика.\nА в тази характеристика е силата на Вазов. Ние нямаме друг белетрист, създал такова огромно количество живи и пластични, оригинални и запомнящи се човешки характери – органически свързани с определен исторически момент, израсли върху почвата на определен бит и същевременно въплътили особеностите на характерни за всяко време психологически типове. Каква удивително богата галерия от човешки образи е събрала малката по обем повест „Чичовци“, какви колоритни човешки характери е раздвижил нейният прост и непретенциозен сюжет, какви класически очерци-портрети са вместени в нейната композиционна схема! .. .\nПриказливият и жизнерадостен Селямсъз, който и на 60 години продължава да подмигва на младите булки; достопочтеният Варлаам Копринарката със своето патриархално целомъдрие и библейски дълбокомислен език; честолюбивият и свадлив почитател на йотата; наивно хитроватият Хаджи Смион със, своята постоянна готовност да се съгласи с чуждото мнение; избухливият и нервен русофил чорбаджи Мичо Бейзадето; невъзмутимо спокойният англофил и поддържник на Турция чорбаджи Николаки; независимият Мирончо; консервативният Хаджи Атанасия; дядо Нистор; поп Ставри; г-н Фратю; подидаскал Мироновски. . . трудно е да изброим всички имена, на които авторът е успял да вдъхне душа и живот. С някаква удивителна лекота сякаш на шега той съумява да създаде човешки образи почти от нищо – от една поява, от няколко реплики. Да припомним само Коно Крилатия с неговото лениво любопитство или учител Климент с неговото трагично въодушевление. Каква завършеност на образите притежават дори тези само мярнали се по страниците на повестта герои.\nИзграждайки образите на своите хумористично оцветени герои около една-две особено изпъкващи черти, Вазов същевременно ни внушава чувството за цялостната човешка пълнота на характера. Като някакъв характерен основен мотив тези черти не само непрекъснато се повтарят, но и постоянно се обогатяват, нюансират, допълват. Авторът се движи уверено сред своите естествени и първични герои, познава до дъно техните простички и открити души, не го затруднява тяхната елементарна и наивна психика. Опрян и върху живия спомен за своите някогашни съграждани, той просто вижда своите „чичовци“, във всеки момент чувствува как биха постъпили те, чува интонацията на гласа им, безпогрешно отгатва жестовете им. И с находчивата изобретателност на своята творческа инвенция чрез всеки дребен епизод на разказа, чрез всеки битов детайл на картината той доизгражда или подчертава някой щрих от техния образ.\nИндивидуализацията на героите тук е доведена до оная степен на съвършенство, когато дори и в общия шум на кафенето можем да узнаем гласа на отделен герой, когато един жест може да стане част от неговата характеристика. И същевременно, също както в „Не-мили-недраги“, всички тези така неповторимо различни герои се сливат в един общ характерен образ със специфично съдържание. Там всички – и дръзкият авантюрист Македонски, и кристално чистият мъченик Странджата – са еднакво „хъшове“; тук всички – и волнолюбивият почитател на „Горски пътник“ Мирончо, и „музикословеснейшият“ църковен певец Хаджи Атанасия – са еднакво „чичовци“. Но „чичовщината“ – това е само най-общото жизнено съдържание на образите, само най-общата художествена оценка на автора. Оттук нататък започват разграничителните линии на белетристичния рисунък, които все повече се детайлизират – като се започне от социалната характеристика и се стигне до отличителните особености на психиката. Върху почвата на един и същ живот, еднакво просмукали неговата атмосфера, израстват образи на герои не само с различни идейни настроения и култура, но и с различен характер и темперамент, с различни вкусове и интереси. Колкото и еднакъв да е техният всекидневен бит, тяхното жизнено поведение съвсем не е едно и също. Различни са техните добродетели, различни са техните слабости.\nВарлаам Копринарката говее всяка сряда и петък, а Иванчо Йотата блажи дори и през коледни пости.\nИван Селямсъзът се гордее с многобройната си челяд. Мирончо предпочита радостите на свободния ергенски живот.\nУчител Климент има слабост към одите на Державин, Ломоносов и Хомяков. Подидаскал Мироновски – към непрекъснати промени на фамилното си име.\nИванчо Йотата играе на карти добросъвестно. Хаджи Смион се опитва да мошеничествува. Иванчо Йотата е „книжовник“. Хаджи Смион – „политик“.\nМирончо чете „Горски пътник“. Чорбаджи Мичо – Мартин Задека. ..\nНо дори и там, където слабостите или добродетелите са общи черти на „чичовците“, при всеки от тях те добиват различна форма и нюанс. Всички герои на повестта, с изключение на туркофилите чорбаджии, се отличават с пробудено национално съзнание, но във всеки от тях то се проявява в различна степен, форма и вид. Всички те се боят и се пазят от турците, но колко нееднакви са непосредните им психологически реакции при среща с тях. Както модното увлечение по патриотичните идеи, така и насажданото от векове чувство на страх са еднакво пречупени през цялостния характер на героите, през особеностите на тяхната психика. Тук е трудно да се дадат като пример отделни моменти. Най-добрата илюстрация е цялостното поведение на отделните „чичовци“. Но все пак нека се върнем към последната сцена на повестта.\nДокато всички, които се намират в кафенето, стреснато замълчават и бързо правят обичайното „темане“ при вида на ненадейно влезлия онбашия, страстно увличащият се и леко възбудим чорбаджи Мичо, разлютен от спора, въобще не забелязва това влизане, и дори когато турчинът е вече пред него, той „запъхтян“ все още не може да осъзнае неговата поява и продължава да го гледа „кръвожадно“. За същото това време досетливият Хаджи Атанасия е успял да съобрази как да замаже неловкото положение, а с инстинкта на роден хамелеон Хаджи Смион вече поглежда „ласкаво“ опасния гост. Нали същият той при друг един подобен момент с такава почти чистосърдечна любезност го бе попитал за здравето му.\nНо и тази съобразителност у двамата герои е породена от различни психологически стимули. У Хаджи Атанасия тя е израз на разсъдливост, у Хаджи Смион е чисто инстинктивна. В такива моменти той забравя всичко друго освен своя страх. Когато, изгубил и ума и дума, се кани да бяга в Балкана, а разсъдливият Хаджи Атанасия му напомня за „булката и децата“, той смаяно пита: „Коя булка и кои деца?“\nИ в тази сцена на всеобща паника – след повикването на учителя в конака – героите реагират пак по своему.\nХаджи Атанасия е колкото изплашен, толкова и ядосан от неблагоразумието на компанията, която не бе го послушала, и бърза да се разграничи от компрометираните със суровото подмятане: „Който е надробил попарата, той да си я яде.“\nМирончо, който в началото също се поддава на този егоистичен порив, след това внезапно пламва и в пристъп на луда решимост предлага да се затворят в манастира и оттам да се бранят.\nХаджи Смион без всякакви колебания повтаря: ..Аз бягам.“\nА г-н Фратю, който именно е забъркал цялата тая каша, високопарно заявява, че свободата иска жертви, и след това тихомълком се измъква, за да се скрие в сламника.\nВазов не анализира психологическото състояние на своите герои. Техните елементарни характери и не особено сложни преживявания и не заслужават това. Неговата проникновеност на психолог е в самото му изобразително майсторство, в умението му да хване външния израз на душевното движение. Не само постъпките – самото изражение и жест на неговите герои разказват това, което става в душите им, самият им език – речник, интонация и синтаксис – разкрива това, което представлява характерът им. Някои сцени от повестта са сякаш истински откъси от драматическо произведение – комедия, в която почти всяка реплика от яркия диалог е придружела с указания за израза или жеста на героя. И тези неоценими авторови ремарки показват, че Вазов постоянно вижда своите герои заедно с цялата обстановка, в която са поставени, и затова именно във всеки момент така безпогрешно чувствува какъв жест е битово и психологически необходим за даден характер, каква интонация най-точно ще изрази състоянието му.\nЕдин момент от великолепната първа сцена в кафенето:\n„Затова дядо Нистор, стар берберин и строг човек, като тегли хубаво чибучката и пухна дим из цялото кафене, каза доволно разсъдително:\n– Добро, хубаво. И Тарилиномът, и Селямсъзът са учени и почтени, но нямат согласието, а без согласието, като няма него, всичко пропада.\n– Аз казвам пък, че сега, ако се согласят, ще се согласят – отвърна Хаджи Смион, който седеше отсреща.\n– Защото – пое Хаджи Смион, като си изу лявата калевра н заброи бързо броеницата, – защото, когато двама души, речи ги настоятели, речи ги търговци и прочия, работят в една работа, разбираш? То се знае, че трябва да се согласят. . . Това си е естествено.\n– Как ще се согласят естествено? Ти, Хаджи, тури твоята Катинка и Ингилизът да се преговарят, макар че се хранят от едната трапеза и припознават един и сущ господар: котката: фу! – кучето: рм!\n– То е право, на и завчера Ингилизът щеше да удави Катинката – каза Хаджи Смион и седна по турски. ..“\nПреди всичко – как пределно икономично е успял Вазов да нарисува самата битова картина. За нея като-обстановка не е отделен нито ред – тя просто се внушава от позите и жестовете на героите.\nИ колко убедително е, че почтеният дядо Нистор със своя бавен и разсъдителен начин на мислене тъкмо тъй „хубаво“, т. е. бавно и докрай, ще потегли чибучката си, ще пухне дим из цялото кафене и чак тогава ще произнесе своята тромавичка и тежка фраза.\nИ колко точно е отбелязано, че Хаджи Смион неловко ще се размърда и ще започне да събува и обува калеврата си не още при първата си намеса в разговора, а тогава, когато ще го смути обърналото се към него всеобщо внимание. Същото се чувствува и в самите му реплики, първата от които е категорична и уверена, а втората – объркана и неясна. Впрочем в този случай той явно е смутен не само от общото внимание, но и въобще от факта, че трябва да развива своя собствена мисъл – както знаем, негова специалност е да следи мислите на събеседника. Затова и третата реплика е отново спокойна и ясна. Хаджи Смион се е върнал в своето естествено състояние – съгласил се е с мнението на противника. Престава бързото чаткане на броеницата, героят спокойно сяда по турски… Разбира се, общителният му нрав няма дълго да издържи това спокойствие. След малко той отново ще провеси крак – знак, че иска да вземе думата.\nВ това „материализиране“ на душевните движения, в това безпогрешно намиране на точния израз и жест е, струва ми се, едно от най-големите постижения на Вазовия белетристичен талант, една от тайните на неговия убедителен и пластичен художествен рисунък.\nПо жестовете на Иван Селямсъзът зрителите от кафенето отгатват какво е казал той на своя събеседник, жестове запълват паузите на разговора и заменят психологическия анализ. А говорът на героите предава не само особеностите на характера им, но и тяхното душевно състояние в момента.\nКак вярваме например на това, че разяреният до крайна степен Селямсъз от гняв няма да може да разбира изведнъж смисъла на въпросите и именно така ще повтаря ядосано думите на дошлия да го успокоява „мироносец“:\n„Ей, сега кажи ми, как стана това приключение, от що, защо сиреч и прочия?“ – пита обстоятелно Иванчо Йотата.\n„Какво приключение? Никакво приключение и отключение!“ – изпръхтява отчаяно Иван Селямсъзът. . .\n„И прочия. . . сега, бай Иване, да дойдем на историята“ – пресича го пак нетърпеливият Иванчо.\n„Историята, историята, историята е тая. ..“ – три пъти повтаря думата разгневеният герой, докато най-после я разбере. . .\nДа прибавим към всичко казано и ярките образци на, ако може така да се каже, „карикатура на словото“ – знаменитата реч на г-н Фратю: „Братя! Въздухът трепери! …“ – или незабравимото изявление на Йотата: „Вчера ми дойдоха маслини от важна степен и с твърде способна цена.“\nЯрката и духовита словесна характеристика на героите от „Чичовци“ може да бъде истинска школа за езиково майсторство на белетрист. Буквално в една фраза Вазов съумява да вложи цялата същност на даден образ. Ние просто не можем да отделим Коно Крилатия от неговото учудено-възхитено прошушване: „Много чело, много знай“; нито Иванчо Йотата от неговия печален въздъх при спомена за изгорелите му книжовни трудове: „За народа загуба велика!“ Не случайно подобни изрази-формули са излезли извън страниците на повестта като ходещи фрази. По спомените на неговия брат в езика на самия Вазов трайно са били влезли редица характерни „сентенции“ от езика на неговите „чичовци“ – философските мъдрости на Варлаама „не се знай знай ли се“ и „то е речено да се рече“; Хаджи Смионовото отстъпчиво „аз само тъй рекох“ или „бъди американец!“; подигравателното: „Без йота се не може“ (когато някой много настоява на своето).. .\nИроничното звучене на подобни характеризиращи изрази им придава особен чар. Изразявайки чрез речта на своите герои тяхната психика и манталитет, Вазов същевременно влага в нея и своята авторска оценка.\nТова е въобще отличително качество на Вазовия белетристичен талант – тази подчертана изява и неизменна вярност на основната художествена оценка. В „Чичовци“ тази оценка не е нито еднотипна, нито еднолинейна. Както в общата атмосфера на повестта, така и при образите на основните герои в нея сложно се сплитат утвърждение и отрицание, съчувствие и насмешка. Но с цялата си сложност тя присъствува навсякъде в белетристичния рисунък.\nТъкмо тази основна художествена оценка се чувствува и в хумористичния тон на повестта и затова нейният хумор не изглежда самоцелен. При това хумористичните находки на автора се отличават с психологическа убедителност дори и тогава, когато са в един хиперболизиран фарсов стил.\nНо Вазов не би бил Вазов, ако се скриеше изцяло и белетристичната плът на произведението. Той непрекъснато излиза между нас и героите, обяснява и коментира – не само изобразява\nГЕРОИТЕ В „ПОД ИГОТО”\nЛицата в „Под игото“ по реда на главите в романа:\nЧорбаджи Марко, който гологлав по халат вечеря с челядта си на двора – това е баща ми. Описвам го с всичките му физически и морални качества, с всичките му привички, слабости и силни страни. Това е един портрет, какъвто за жалост от него нямаме.\nМайка си (ступаницата) малко засягам.\nПалавите деца (самун-душманлар) – това сме ние: Гочо е брат ми Георги (сега генерал), Димитър е Никола (най-старият ми брат), Васил – това съм аз, Киро е д-р Киро.\nБаба Иваница е баба ми Ана. Слугинята Пена се казваше Гена.\nГанко, при когото чорбаджи Марко праща децата си да се стрижат (та да не приличат на тутраканци), беше Ганчо берберинът, който имаше кафене-дюкян.\nД-р Соколов, младият, красивият, 28-годишен буен и лекомислен левент с лъскава руса коса, синеок, с открито простодушно лице, в когото беше се влюбила жената на бея, беше от Сопот и се казваше с истинското си име Кошников. Той беше служил като фелдшер в един турски табор на черногорската граница и знаеше италиански, защото беше живял и в Антивари . Д-р Кошников беше голям приятел с онбашията, с когото пиеше ракията си и действително беше криво гледан от чорбаджиите, които предпочитаха Янелията Xекимин. Тоя се казваше Христодул, беше лекувал 20 години в Сопот. В руската война го доведоха (не помня где) при мене като шпионин и аз го спасих. Кошников, който живееше в една съседна къща през улицата у един кундураджия (хазяйката му беше една баба Екимица) и когото посещавах почти всеки ден, наистина имаше в стаята си едно мече. Името му «Клеопатра» е обаче измислено от мене Кошников умря от охтика. Беше го заразила жена му.\nКаблешков, който основа и Сопотския революционен комитет и когото много добре помня, беше черничък, с мургаво лице, пламенен като Величкова, но по-нисичък от него. Той импонираше и с това, че знаеше хубаво френски, затова беше и назначен чиновник по железниците.\nИванчо, който в гл. IV с д-р Соколова посещава съседа си чорбаджи Марка (и с прякор Иванчо Йотата играе роля и в „Чичовци”), се казваше Иванчо Недков. Той беше търговец, човек начетен на стари книги и обичаше да спори по литературни и политически въпроси.\nЕмексиз-Пехливан е истинското име на един исполин турчин-звяр.\nПочти всички лица, които се събират у чорбаджи Йордана Диамандиев (гл. VIII), са взети също из живата действителност. Самият чорбаджи Йордан е синтеза от двама много познати сопотски първенци – Кирко Петров и Танчо Дамянов, – и двамата известни като големи туркoфили. Първият беше най-влиятелният чорбаджия в Сопот, човек, умен, авторитетен и с голям ихтибар (авторитет) пред съгражданите си и турските власти. Танчо Дамянов беше човек с консервативни идеи. Също като Кирка Петрова и той се отнасяше с недоверие към младите, особено учителите, и затова не се.ползуваше с техните симпатии.\nХаджи Смион е моят роднина Енчо Вазов.\nДамянчо Григорът се казваше Петър Григорът, мъж разсъдителен и приятен събеседник. Той въртеше търговия с Влашко и приятел беше на баща ми. Обичаше малко да послъгва.\nПървият български роман – „Под игото” на Иван Вазов – е и първият художествен летопис за българина, изправил се пред своята история, която той трябва да напише сам – със своята слабост и сила. За автора събитията са предпоставени, имат свое историческо битие. Времето на националноосвободителната борба е вече минало. Написана е най-страшната, но и най-славна страница от българската история – Въстанието през Април 1876 г. Вазов създава своя роман през 1888 г., т. е. дванадесет години след епохалното историческо събитие. Той е свидетел на преживения революционен порив. Духовна окриленост, човешка трагика и национална покруса са в исторически и художествен синтез. Те оформят творческия поглед на романиста към близкото минало и случилото се „неотдавна”.\nВремето има своя хронология и свой исторически резултат. България е извоювала свободата си, но за героите от романа тя е очаквано събитие в живота им. За тях свободата е лично преживяване, интимна „среща” с историята. Всеки от Вазовите герои очаква освобождението, стреми се към него, като с поведението си в сюжетното развитие на повествователното действие ще разкрие не само човешката си индивидуалност, но и общата национална характеристика на българина и българите в навечерието на Освобождението. Човекът е изправен пред исторически събития, които предстоят. Но най-светлите страници за тези съдбовни мигове от историческия ход на българското време ще напише народът. Те ще бъдат колективно дело. Затова и Вазов създава многоперсонажен роман. Чрез всеки от героите си авторът очаква свободата, но единствен той коментира националните стойности от вече написаната героична страница в нашата история.\nВазовите герои имат различен поглед към времето. То ще се превърне в история след участието на всички, на цял народ в събитията, които хронологически предстоят в хода на времето, но за които ще разкаже и романът на Вазов. Историческото битие на времето носи контраста на очаквано, предстоящо и случило се, вече било. Вазов обединява гледните точки на две епохи: „вижда” събитията преди и след Освобождението. Затова „знае” всичко преди своите герои. Направлява хода на сюжетната интрига, деликатно коригира действията и постъпките на участниците в епохалното историческо събитие – подготовката на Априлското въстание, извинява с великодушно снизхождение наивитета на героите си. Той знае повече от тях. Пише ро-мана си след Освобождението, но заедно с всички преживява отново трепетите на голямото вълнение от предстоящия бунт. Затова „Под игото” е художествен летопис за преживяванията на българина в битовата определеност на всекидневието, в чиято делничност се ражда историческото битие на българската свобода. В малкото и повседневното се оглежда великото и извисеното. Така се създават духовните стойности на времето, в което живеят и Вазовите герои. Те не съзнават, че са част от историческото битие на предосвобожденската епоха. Това знае единствено Вазов. Той се унася в спомени за случилото се „неотдавна”. Потапя се в атмосферата на един сякаш друг свят, заживява сред патриархалния бит на подбалканското градче Бяла черква, за да създаде в малкото затворено пространство на дома и семейството усещане за нови духовни светове, които носи в съзнанието си поробеният българин.\nВ тази особена изолираност на живота от всичко, извън традицията и установения от векове родов порядък, авторът открива романтичното очарование на скрита духовност. Тя е трогателно сантиментална и наивна, но запазила в непринудената първичност на възприятията любопитството към новото и примамливото, което идва отвън. Домът на бай Марко е ограден с висок „дувар”, но цялото семейство живее с мисъл за други, по-щастливи времена, различни от настоящето. Духът е свободен и той „надскача” затвореното пространство на бита, преодолява съзнателната изолираност на традицията от външни влияния, опазила рода и семейството от разрушителните набези на робското бреме. Човешкото съзнание в битовата „затвореност” на патриархалния живот остава духовно освободено, самоидентифициращо се като българско. В това е силата на духа, потърсил осъзнатата необходимост от свобода първо в интимния свят на човешките помисли. Материален израз на тази самобитна българска духовност за Вазов е битовата картина на семеен уют в дома на бай Марко, с която започва романът „Под игото”: „Тая прохладна майска вечер чорбаджи Марко, гологлав, по халат, вечеряше с челядта си на двора.\nГосподарската трапеза беше сложена, както по обикновение, под лозата, между бистрия и студен чучур на барата, който като лястовичка пееше, деня и нощя, и между Високите бухлати чемшири, що се тъмнееха край зида, зиме и лете все зелени, фенерът светеше, окачен на клончето на едно люлеково дръвче, което приятелски надвисваше миризливите си люлеки над главите на челядта. А тя беше многобройна.”\nВ тази идилична картина на човешко щастие – бай Марко, се чувства свободен.\nТой е господар в дома си. Неслучайно авторът определя трапезата като „господарска”. Само къс от красивата подбалканска природа е „затворил” писателят в двора на това българско семейство. Но този детайл, откъснат от цялото, от представата за родина и родна земя, говори за устойчивото и повтарящото се в живота на българина, който в индивидуалната изолираност на бита е щастлив и по своему свободен. Всеки зад високите каменни стени, оградили дома му, е опазил „къс” от земния рай, наречен България. За тях това е пространство на лична свобода. То е „част” от неприкосновената „територия” на духа, който чака скорошно освобождение. А мисълта за идващото „чудо” на свободата е всеобщ духовен празник за всеки български дом. Така чрез художествения детайл в битоописанието на вечерята в двора на чорбаджи Марко Вазов създава представа за духовните нагласи на българина В навечерието на своето чакано освобождение Настроението е приповдигнато и сякаш всички са готови да посрещнат свободата. Романтично озарена от щастие е душата на българина. За това говорят символните знаци, оставени от Вазов още в началото на романовото повествование: „бистрия и студен чучур на барата пее като лястовичка”, „Високите бухлати чем-шири са все зелени” и „зиме и лете”, „фенерът” свети „окачен на клончето на люлеково дърво” и всичко ухае на цъфнали „миризливи люлеки”.\nМисълта за свобода витае в атмосферата на Марковия двор, който е част от уюта на българския дом. В полумрака на робството проблясва светлината на надеждата. Тя озарява душите и вярата в мечтата, че свободата е близо, възкръсва. Щастие струи от всеки ред от романтичния рисунък на природната картина на омайната „майска вечер”. Тя е пластично изваян образ на българския дух в навечерието на мечтаната свобода. Това е вътрешният „пейзаж” на българската душевност, която тръпне в сладостни предчувствия.\nНо тази омая на духа е в художествен контраст с реалната действителност, останала извън високия „дувар” на чорбаджи Марковия двор. Идиличната атмосфера в картината на семейната вечеря е нарушена от стремителния бяг на времето. Иван Краличът прескача високия „дувар” и робското настояще нахлува в дома на бай Марко. Художественото пространство е озвучено: „Изрухтя нещо в тъмното дъно на двора, керемиди паднаха с трясък от стряхата на зида. Кокошките и пилците изкукудечиха уплашени и се разхвърчаха насам с настръхнал перушиняк.”\nВазов използва естествените шумове на природната среда като израз на постоянна заплаха от света на робството за душата на българина, до този момент изолиран зад високите зидове на дома си. Семейният и домашен уют е разтърсен от надвисналата неочаквана беда. Това е страшната картина на робството, нарисувана от Вазов чрез прекъсване ритъма на битовия порядък в човешкия живот. Обикновеното, делничното изразява трагичния резонанс на бремето како върху отделния човек, така и върху колективната българска душевност: „Слугинята, която събираше там прострените ризи, изпищя и завика…” Индивидуалната човешка реакция говори за ужаса от робското всекидневие на българина. Контрастът между романтична мечта за свободно бъдеще и действителност е очертан. Вазов е мотивирал необходимостта от промяна на „затво-реното” пространство на вътрешната духовна свобода. Тя трябва да има реален исторически израз. Българинът се изправя пред историческото битие на своята предсвобода. Той трябва да подготви духа си за реалната свобода, която иде дойде след трагичен сблъсък с разочарованието от погрома на Априлското въстание. Но героите от романа „Под игото” са в началото на дългия път към историческата истина за своето освобождение. Предстои голямото опиянение на духа от подготовката на Кървавия бунт през Април 1876 г.\nБай Марко ще бъде единствената жертва на невъстаналия подбалкански градец. Иван Краличът – трагичният предвестник на революционните събития, разтърсили духа на цяла България, ще загине в запустялата воденица на Манастирската река вече като Бойчо Огнянов – апостол на свободата. Той е обичан не само от Рада Госпожина, но и от всички жители на Бяла черква. Изключение от тази всенародна любов към Графа – името, направило популярно Вазовия герой след театралното представление на „Многострадална Геновева”, са кириак Стефчов и чорбаджи Юрдан Диамандиев – твърде последователни в антибългарските си настроения и неприкрити симпатии към турците. Дори плахият Хаджи Смион, очарован от Бойчо Огнянов, ще надмогне извечния страх на българина от поробителя и ще заяви желание да помогне, опитвайки се да предотврати предателството на Стефчов: „Що ти трябва, бе, не закачай човечеца – ще се намери в Бяла черква едно кьошенце да го скрием… За Графа като бъде, всеки го обича.”\nНо всички тези събития предстоят, За тях Вазов ще разкаже, след като разгърне мащабната фреска за живота на българите в навечерието на Освобождението чрез радостното оживление в битовото всекидневие на подбалканския градец, чиито жители авторът чувства близки. Техни прототипове са съгражданите на писателя от родния Сопот.\nЗапочва трескава подготовка за въстание. В Джаковото кафене – парламента на Бяла черква – се водят непрекъснати спорове за военната стратегия на бойните действия: градът да се готви за отбрана или да въстане, но след пристигането на помощ отвън. Всички чакат свободата. Мечтаят за среща с нея, но остават с щастливото опиянение на духа. Тяхното съзнание е пред „прага” на историята, но времето има само единствено познатото робско битие на човешкото битово всекидневие. Подготовката за въстание става част от начина на живот. Никой не изоставя обичайните си задължения, но мисълта за историческия сблъсък с робското настояще изпълва с трескава превъзбуда човешките души. Настъпва промяна в съзнанието на бай Марко. Той е изкушен от общия предреволюционен кипеж: „От няколко време насам в убежденията и понятията на Марка се беше извършил значителен преврат. Революционното кипение, което с хващаше Бяла черква, не го остави за дълго чужд и хладнокръвен… То го заинтересува, учуди, стресна. Той си Каза вътрешно: „Ако навсякъде е същото, както казват, няма ли наистина да пламне цяло Турско?… Дали не е пък наистина настал краят на това царство, Когато децата се въоръжават!… Кой знае…”\nПотънал в съмнения, бай Марко участва в трескавата подготовка за бъдещия бунт. Дава черешовото дърво от своята градина за изработването на прословутото черешово топче, с Което стреля Боримечката от Зли дол.\nВъстанието е близо. То е тайното съзаклятничество на духа. Всички в Бяла „черква тръпнат в радостно очакване. Чорбаджи Юрдан е сред малцината, които отхвърлят идеята за бунт и свобода: „Чорбаджи Юрдан страшно беше възмутен. Истина, макар и дълго време затворен вкъщи, но и до неговите уши бе стигнало нещо.\nТайната за едно близко въстание беше станала евтина и бяха я чули даже и глухите. То се готвеше някъде къде Панагюрище, зад гори и планини, както беше разбрал Юрдан, и следователно огънят беше далеч от неговата черга. Сега от пернатата си дъщеря той разбра, че дори и Бяла чер/еба е запушили – „Какво правят турците, джанъм? Слепи ли са, глухи ли са, та не сещат, че се копае лахъм под царщината?” – думаше си той.”\nЧорбаджи Юрдан е сериозно обезпокоен. Но за разлика от бай Марко, готов да помогне за защитата на Бяла черква от поробителя, мисълта на чорбаджи Юрдан е как да предаде българската кауза и защити „царщината”. Той застава на страната на вековния поробител. Така Вазов остава верен на историческата истина за двойственото поведение на българина в дните на страшния погром на Априлското въстание. Саможертвата и героизмът вървят ръка за ръка с предателството и страха. Тази художествена теза с историческа достоверност е предпоставена от Вазов чрез контраста в поведението на двамата герои – бай Марко и чорбаджи Юрдан.\nНезависимо от негативното отношение към предстоящото въстание на определени обществени прослойки, революционният кипеж е обхванал всички в Бяла черква. Наближава кулминацията на трескавите приготовления – определяне дата за начало на бунта. Всички възприемат въстанието като предстоящ празник на духа, но в мисълта си остават дистанцирани от реалния миг на историческото събитие. Те се интересуват от подготовката, а не от участието във въстанието. То е винаги някъде там – в бъдещето. Макар и близо, то винаги предстои и времето на неговото изживяване все още не е дошло. За това говорят думите и реакцията на един от най-ревностните участници в подготовката на предстоящия бунт – бай Мичо:\n– Навярно, за първи май ще бъде решено – забележи Ганчо.\n– Ба, по-късно ще бъде… Барем да се прибере цветето на гюловете – забележи Мичо.\nКакто героите от романа на Иван Вазов „Под игото” преминават през емоционалното пространство на трескавата превъзбуда и радостното опиянение на духа от подготовката на въстанието, за да достигнат до пробуждането от трагичния му погром, така и българският народ написва най-страшните, но славни страници от своята история през Април 1876 г., които са върховен миг в духовния летопис на нацията.\nРоманът „Под игото” е първата художествена интерпретация за прелома в душата на българина, готов да се срещне със страшната, изстрадана истина за своята свобода. За героите на Вазов тя остава мечтана и недочакана. Единствен авторът познава реалното й историческо битие. Вазов е дълбоко трогнат и развълнуван от духовните стремления на предосвобожденския българин, готов за битка с врага, която ще бъде национален залог за свободата на България. За преломните мигове в израстването на българския дух разказва романът „Под игото” на Иван Вазов.\nнационалното културно съзнание има книги-жалони, обречени на вечен живот и постоянно преоткриване. Тези книги тотално поглъщат нацията в себе си, ровят в дълбокия пласт на душата й и поради това, че тяхното звучене е тъждествено на полифоничното и многоаспектно понятие българин, те остават в народностната съдба далеч не само като откритие, а и като неизбежния, обречен, генериращ модел на национално поведение. Обявени за „най-българските“ книги, „Под игото“ на Иван Вазов и „Бай Ганьо“ на Алеко Константинов не толкова ни съпътстват, колкото ни възпроизвеждат. Българите се раждат от тях, излизат от техните страници и правят родина, след това вписват родината в света, но душата е неизменно една, и светът за тях е неизменно един.\nКакто подчертава Милена Цанева романът „Под игото“ е резултат от сливането между високата героично-одаична линия на „Епопея на забравените“ и делнично-битовата линия на повестта „Чичовци“. Така повествованието на романа се движи в щирокия диапазон между патоса и смеха. Действително, че в „Под игото“ свободата като проблем е в основата и на историческото, и на народопсихологическото битие на българина. Когато Бойчо Огнянов пристига в Бяла черква изборът вече е направен – той е между безславния рабски живот и геройската смърт. Това , че личността му е предпочела смъртта пред живота, изцяло го отделя от родовия колектив, каквото е обществото на малкия градец. Хората от този колектив нямат лично мнение, нито повод да се делят помежду си, техният стремеж е да са като всички хора, а в началния контекст на „Под игото“ ще рече да са роби. Преди Бойчо Огнянов да се впише в градеца никой от жителите му няма и мисъл да увековечи името си в слава и жажда за безсмъртие. Неизвестните начало и финал на робството така са заключили народностната душа, че робията се приема като вечното изначалие. Бойчо Огнянов се различава от другите поради индивдуалната си осъзнатост, в границите на която се включват понятия като чест, достойнство, героична смърт. С други думи разгръщайки се „Под игото“ разгръща и своята голяма цел – да покаже как свободата трябва да се вмести поробеното родово съзнание, като новият стремеж на човека е да се издигне над наждите на стомаха и кожата, телесното, материално-сетивното да се потъпче в името на духовното, да се направи избора между „човек ли е той или скот“.\nДействително, че индивидуалистът Бойчо Огнянов е изключителен като герой, защото не се вписва в общоприетите, в случея рабски, закони на обществото, нехае за последствията за себе си и прегръща смъртта като единствена възможност за победа на идеала. В различни моменти от биографията си героят на „Под игото“ влиза в различни рамки, в различни очертания. Той може да бъде възрожденски интелигент, бивш и настоящ учител, изпълнител на главна роля в любителско представление, който не е убивал муха, не е виждал кръв и естествено губи самообладание пре среща с насилника. И същевременно той идва от осемгодишно заточение, сражавал се е в една от най-силните български чети, готви борба. Свободата е проблем между тялото и духа. Там, където тялото надвишава силата на мисълта, се появява робството.Още в самото начало на текста светът е видян като трапеза, където поглъщащото, здраво тяло властва над хармоничните природни закони. Подробното описание на Марковата подредба на стаята за гости загражда територия, в която предметите са наситени с преживяно време и спомени и се оказват скъпа неразделна част от стопанина си. Яденето и предметите от бита в „Под игото“ задават най-естествената реакция на народопсихологичното съзнание в романа – обсебващият стремеж да скъташ дом, имот, жена, деца, да нахраниш и удовлетвориш тялото, за да ти е спокойна и душата.\nВ главата „Тлака в Алтъново“ човекът, като вписване в света, фигурира основно чрез телесните си функции.Човешкият портред задължително е представен като тъждество с определено животно. Дивото видимо превъзхожда цивилизованото и в това диво, неопитомено пространство на автентичния поробен род, отведнъж се вписва свободата, с която ще се сдобие народът. Смърт, победа, свобода – знаците на новото време трудно, плахо си пробиват път в робското пространство. Дилемата между тяло и дух е представена в своята великолепна органичност в главата „Силистра-йолу“. Тъкмо дивата, прекрасна зелена морава е обявена за обетованата земя, за дълбоката същност на народностния живот. Вписал се в красотата на първичната природа, легнал пред бъклица вино, българинът стига до дълбоката си непобедима и оцеляваща мъдрост : „Един народ поробен, макар и безнажедно, никога не се самоубива: той яде, пие и прави деца.“ Поглъщащото тяло е обгърнало душата и я е свлякло до хтоничното, до вегетативните функции, изживяващи се от всички като веселие и хармоничност на духа. В сърцето на този природен празник, разиграващ се вън от дома, след като тялото е удевлетворило себе си, може вече да се поговори и за свобода. Не само да се поговори, но и ритуално да се постигне като действие, в което тялото представя свободата. Размахали вилици и ножове из въздуха, героите имитират битката с турците. Великата, патетична идея за свободата е гротесково осмислена до телесно-ритуалното, което се осъществява само в сферата на безопасността, когато тялото може да бъде само полято с вино, но не и реално съсечено от свободата. Единствените в тази сцена, които говоря за идеи са Бойчо Огнянов и Кандов. Дружината, нахранила телата, попила виталната земна сила, ревяща бунтовни песни, навлиза в града и материализира свободата в тяло, звук и сеир.\nСъдбовната обвързаност на българина с бита и неговата изстрадана сигурност, ражда и подхранва идеята за дядя Иван, не ние да рискуваме себе си, децата си и събраното от нас, а друг да свърши работата. Всички желаят свободата, но цената й включва не кръв и жертви, а запазване на дома, превърнал се в израз на най-святото съблюдаване на изконни национални норми. И не е очудващо, че един от най-достойните патриоти в романа – чорбаджи Марко, разпалено ще убеждава : „Бунт, такова нещо не дай Боже, то щебъде пропаст, няма да остане камък тука“.\nРобството, родило мъдростта – „Покорена главичка остра сабя не сече“, изработва и друга същностна черта в народния ни характер – съмнението във всичко, което не е проблем на духа и бита, а какво остава за борбата, която освен, че може да разруши домашното огнище, но и в буквалния смисъл представлява смъртта, като единствена възможност за постигане на идеала. На красивата, но опасна смъртоносна идея за свобода, се оказват верни до край хора безбитни, дето няма къде да се върнат и от там какво да изгубят – Огнянов, Кандов, Соколов, Рада. Те безрезервно могат да станат идеалисти и авторовата гледна точка съвсем естествено да ги обяви за герои. В техните души драмата на бита не може да роди нито страх, нито предателство. Абстракцията на отечеството е силният коз, неизкушаван от деца, разплакани жени, от покъщина събирана с ручеи пот. Невъстаналата Бяла черква, видяла съсечените от ордите жертви, бързо заключва в избата на поп Ставри радетелите на свободата и се покорява на общото решение : “ да изяви покорство и верноподанически чувства от страна на Бяла черква и да проси защита“. Единствената жертва, дадена от градеца е чорбаджи Марко и той е само арестуван, а не убит от турците. Него всички жалеят, защото има дом и семейство, а пък радетелите на свободата всички проклинат, защото те освен безбитния си, бездетен живот нищо повече не губят. Едни от последните думи на Соколов към Огнянов са, че: “ България цяла сега ни проклина за нещастията си“. И наистина във финала на романа цула Бяла черква се е струпала около Стевчов, приемайки робската му философия за единствено възможна.Отчаян, безутешен опит на свободата да разговаря с тялото, уседнало в бита, в малките замни улички, където победата е бърза и лека, защото е на приказки. Малцина разбират, че можем да спечелим симпатията на света поне с грозните си нещастия и кърви, защото това е все пак знак за съществуване, и нищо по-точно намерено от Вазовата метафора, с която се осмисля историческото време, а и национална душа в „Под игото“ – “ пиянството и лудостта на един народ“. Зад величието и екстаза на националния устрем към своята свобода, стои и трагичното усещане, че съпричастието със свободата е пиянство и лудост, нещо необичайно, отклонение от нормалното, миг на възнасяне и презрение на тяло, бит, имотец.И повествованието не закъснява да призими духа с констатацията, че въстанието е крах на най-светлите надежди, че борбата се обръща на панически страх. “ Страшно пробуждане“, в което печаливша се оказва единствено робската философия на примирението. Турските зверства в мирно време са за предпочитане пред кървавата сеч заради свободата.\nВеднага след края на главата „Пиянството на един народ“ започва междутекстовото поле, което пряко отпраща към Библията. Неговата смислово пораждаща функция който най-точно може да бъде характеризиран като развенчаване на мита за масовия героизъм. Рязката смяна на повествователния регистър започва с главата с многозначителното заглавие „Плесница“. Като че ли Вазов готви читателя за моралната плесница на предателството. На мястото на опиянение от надежда и полудял по бляна за свобода народен дух идва низостта и продажността на духа. Малцината герои са обградени отвсякъде с дребни души. Тази мрачна картина на предателство и отричане от своя бог в междутекстов план е решена от автора чрез препращане към библейската история за Авраам, който е готов да жертва единствения си син по повеля на божеството. В главата „Аврам“ Вазов ни представя историята на българския Лъжеаврам. Смисловите стойности на библейския текст са преобърнати, като думите на предателя : „За такава свята работа който се жали, от бога ще бъде проклет“ още повече подчертават неговата низост. Вдъхновеният свят на полуделите, опиянените и прогледналите е изчезнал и на тяхно място са дошли мъртвите духом.\nИзпуснало душата да литне до самозабрава, до безтегловност, тялото твърде бързо се връща в реалното нормативизирано укритие на дома. Затова и пълните с възторг, с молитвена надежда думи на чорбаджи Марко : „Лудите, лудите, те да са живи!“ във финала на романа лесно се преобръщат в : „тоя луд беше единственият човек, който се усмели да протистира“. И в двата случея лудите – лудия Мунчо, символизират нарушенията в нормативизираното пространство. В първия случей възхитинелното извисяване на духа над бита и робството, а в другия протеста на един идиот срещу силата на поробителя, когато всички останали са се скрили по домовете си, окончателно смирили се с робската си участ. Естествено, че Мунчо е обесен на касапницата и робското битие е възтановено.\nВ „Под игото“ родът наистина дабива народа, но цената на раждането са само изкланите индивидуалисти странници. Изборът на народа е вътре в домовете, а не навън при смъртта. Платената с чест и кръв „свобода и смърт юнашка“ се оказват тежко нещо за болшинството. С това се захващат само малцина, само героите и тъкмо чрез тяхната смърт ставаме народ.\nПубликувано в ВАЗОВ, Uncategorized |