Amoxiclav от гонорея: обосновката за ефективността на лекарството - Импотентност 2022\nАмоксицилин как да пиете с гонорея\nГнореята е често срещано заболяване на венерическия спектър, често изискващо квалифицирано лечение в болнична обстановка. Един от основните елементи на лекарствената терапия, който да помогне да се отървем от проблема, са антибиотиците.\nИма популярно мнение сред хората, че гонореята може да бъде излекувана с древни рецепти без използване на антибактериална терапия. Това по същество не е вярно! Болестта има ясно изразена инфекциозна природа, причинена от гонококи, засягащи лигавиците на пикочните мехурчета. Човек може да се отърве от проблема само чрез премахване на причината за състоянието и това е невъзможно без антибиотици.\nНезависимо от всичко това, хората се опитват да бъдат лекувани сами, а в някои случаи симптомите на гонореята дори изчезват за известно време, без да се проявяват. Не се ласкайте! Просто болестта е преминала от остра фаза до хронична форма и е много по-трудно да се лекува.\nКакви антибиотици да пиете за гонорея?\nРазумен въпрос, който всеки пациент се пита, е в равнината на ефективността на дадено лекарство срещу определен инфекциозен агент. Има редица антибактериални лекарства, които най-много засягат грам-негативните диплокоци.\nЗа лечение на гонорея в Genin ще бъде оптимален избор на лекарства цефалоспориновите или пеницилин - е цефтриаксон (най-мощен антибиотик на последното поколение за лечение на гонорея в момента), Bitsillin и амоксицилин. Ако ви представя алергия към тези лекарства, или те не се показват правилно ефективност, в резултат на индивидуалните характеристики на организма, струва си да се обръща внимание на макролидни наркотици, тетрациклин и сулфонамиди групи - еритромицин, азитромицин, доксициклин, сулфаметоксазол.\nВенерологът трябва да определи точната доза за вас, той също така предписва подходящата продължителност на курса, която обикновено не надвишава една седмица.\nВъпреки значително различаващите се симптоми на клиничната картина на заболяването, лечението на това заболяване при мъжете и жените е почти идентично - това са същите широкоспектърни антибиотици. Въпреки това, хората често получават "награда" за гонорея, хламидийна уретрит, а дори и така най-ефективен е да се използват лекарства, вместо на макролидите група, тетрациклин аналози, като доксициклин.\nГонококова инфекция при мъжете са склонни да бъдат по-устойчиви, отколкото при жените, така че в хода на консервативната терапия е рационално да се използва комбинация от антибиотици - това е едно и също с цефтриаксон доксициклин.\nХарактеристики на комплексната терапия\nЕдно ограничение антибиотик за лечение на гонорея не е необходимо - да се прилага imunnomodulyatory, локално лечение на половите органи антисептици, както и физиотерапия, опитайте се да се нормализира силата, се движат повече и да дишам чист въздух и да се въздържат от случаен секс и използвайте презервативи.\nВ тази статия можете да прочетете инструкциите за употреба на лекарството Амоксицилин. Представени прегледи на посетителите на сайта - потребителите на това лекарство, както и мненията на медицинските специалисти относно употребата на амоксицилин в практиката им. Голямо искане за по-активно добавяне на обратната информация за лекарството: лекарството е помогнало или не е помогнало да се отървем от болестта, какви усложнения и странични ефекти са били наблюдавани, които не са били посочени от производителя в анотацията. Аналози на амоксицилин в присъствието на налични структурни аналози. Използва се за лечение на бронхит, пневмония, пиелонефрит и други инфекциозни заболявания на белодробната, урогениталната и други телесни системи на възрастни, деца, както и по време на бременност и кърмене. Ефектът от съвместното използване на лекарството и алкохола.\nАмоксицилин е широкоспектърен антибактериален, бактерициден, киселинно устойчив агент от групата на полусинтетични пеницилини. Инхибира транспептидазата, нарушава синтеза на пептидогликан (протеин, поддържащ клетъчната стена) по време на периода на разделяне и растеж, причинява лизис на бактерии.\nАктивни срещу аеробни грам-положителни и аеробни грам-отрицателни бактерии. Произвеждащите пеницилиназа микроорганизми са устойчиви на амоксицилин.\nПриемането на храна не се отразява на абсорбцията, не се срива в киселинната среда на стомаха. При високи концентрации в плазмата, храчки, бронхиални секрети (в гнойни бронхиални секрети разпределение слабо), плеврален и перитонеална течност, урина, съдържание на мехури по кожата, белодробна тъкан, чревната мукоза, женските полови органи, на простатата, на средното ухо течност, кости, мастна тъкан, жлъчен мехур (с нормална чернодробна функция), фетални тъкани. При повишаване на дозата от 2 пъти концентрацията се увеличава и с 2 пъти. Показан 50-70% бъбреците непроменени чрез тубулна секреция (80%) и скоростта на гломерулната филтрация (20%), черен дроб - 10-20%. В малки количества, екскретирани в кърмата. Амоксицилин се отстранява чрез хемодиализа.\nинфекции на дихателния тракт и горните дихателни пътища (синузит, фарингит, тонзилит, остър отит на средното ухо, бронхит, пневмония);\nинфекции на пикочно-половата система (пиелонефрит, пиелит, цистит, уретрит, гонорея, ендометриоза, цервицит);\nинфекции на стомашно-чревния тракт (перитонит, ентероколит, тифоидна треска, холангит, холецистит);\nинфекции на кожата и меките тъкани (ерисепела, импетиго, вторично заразена дерматоза); лептоспироза;\nносач на Salmonello;\nГранули за приготвяне на суспензии за перорално приложение на 250 mg (детска форма на лекарството).\nВъзрастни и деца на възраст над 10 години (с телесно тегло над 40 кг) се предписват 500 мг 3 пъти на ден; с тежка инфекция - 0,75-1 g 3 пъти на ден.\nДецата се предписват под формата на суспензия: на възраст 5-10 години - 250 mg (5 ml суспензия) 3 пъти на ден; 2-5 години - 125 mg (2,5 ml суспензия) 3 пъти на ден; под 2 години - 20 mg / kg телесно тегло на ден, разделени на 3 дози.\nПриготвяне на суспензия: Добавете вода към флакона преди рисковете и разклатете добре. Приготвената суспензия е стабилна при стайна температура в продължение на 14 дни. Преди всяко използване суспензията трябва да се разклати. 5 ml от приготвената суспензия (1 лъжичка) съдържат 250 mg амоксицилин.\nПри остра, неусложнена гонорея се прилагат 3 g веднъж; При лечение на жени се препоръчва повторно приемане на посочената доза.\nПри възрастни с лептоспироза 0,5-0,75 g 4 пъти дневно в продължение на 6-12 дни.\nКогато възрастните са салмонелози - 1,5-2 g 3 пъти дневно в продължение на 2-4 седмици.\nЗа предотвратяване на ендокардит при малки хирургически интервенции за възрастни - 3-4 g 1 час преди процедурата. Ако е необходимо, назначете повторна доза след 8-9 часа.\nПри деца дозата се намалява с 2 пъти.\nсуперинфекция (особено при пациенти с хронични заболявания или ниска резистентност на тялото).\nанамнеза за стомашно-чревни заболявания (особено колит, свързан с употребата на антибиотици);\nС грижа - бременност, бъбречна недостатъчност, кървене в анамнезата.\nБъдете предпазливи да използвате лекарството по време на бременност. Противопоказно по време на кърмене.\nВ хода на лечението е необходимо да се следи състоянието на функциите на кръвообразуващите органи, черния дроб и бъбреците.\nРазвитието на суперинфекцията е възможно поради растежа на микрофлора, нечувствителен към нея, което изисква съответна промяна в антибактериалната терапия.\nКогато се предписва на пациенти с бактериемия, може да се развие реакция на бактериолиза (реакцията Jarish-Herxheimer).\nПри лечението на лека диария на фона на курса на лечение трябва да се избягват антидиарични лекарства, които намаляват подвижността на червата; каолин или атапулгит-съдържащи антидиабетни средства. При тежка диария трябва да се консултирате с лекар.\nПри едновременното приложение на естроген-съдържащи перорални контрацептиви и амоксицилин, ако е възможно, използвайте други или допълнителни методи за контрацепция.\nФармацевтично несъвместимо с аминогликозидите (за да се избегне взаимното инактивиране не може да бъде смесено).\nБактерицидни антибиотици (включително аминогликозиди, цефалоспорини, циклозерин, ванкомицин, рифампицин) - синергичен ефект; бактериостатичните лекарства (макролиди, хлорамфеникол, линозамиди, тетрациклини, сулфонамиди) са антагонистични.\nКакви антибиотици третират гонореята при мъжете и жените?\nГонореята е венерологична урогенитална болест, която в повечето случаи се предава по полов път. Нейните патогени са бактерии, наречени гонококи.\nГонореята може също да бъде приет и битови, например чрез използване на общи елементи на интимна хигиена, чрез гъби за къпане, хавлиени кърпи, спално бельо, тоалетна чиния и така нататък. Инфекцията на новородени гонококи е възможно с преминаването на бебето през родилния канал на заразения майката.\nВ повечето случаи гонококите засягат лигавицата на гениталните органи, но понякога гонореята може да се развие в ректума и да предизвика развитие на остър конюнктивит при новородени.\nПо естеството на курса има 2 форми на заболяването:\nОстра - продължава до 2 месеца.\nХронична - се развива при отсъствие на лечение 2 месеца след инфекцията.\nЛечението на гонореята трябва да се извършва в болница и само под наблюдението на лекар. В този случай за мъжете и жените е почти идентичен. За успешното лечение на тази полово предавана болест трябва да използвате следните методи:\nантимикробна терапия (използване на антибиотици);\nимунотерапия (по-специално повишаване на общото състояние на имунната система на организма);\nлокално лечение (например използване на локални антисептици);\nфизиотерапевтични и възстановителни процедури.\nКакви антибиотици се препоръчват за гонорея\nИзбраните лекарства за лечение на гонококови инфекции при мъже и жени са пеницилините. По принцип те се приемат устно. Местното лечение се предписва в случаите, когато има строги противопоказания за използването на системна терапия.\nИзползването на антибиотици за гонорея, които са пеницилинови лекарства, в повечето случаи на 5-7-ия ден може значително да намали възпалителния процес. Съществува и значително намаляване на секрециите от гениталиите. Те обаче стават оскъдни и по-малко гнойни.\nАко антибиотичното лечение е извършено правилно, то на 7-10 ден можете да направите анализ, за да определите лечението. Също така за възстановяването на имунитета е необходимо да се свържат техники за закрепване.\nСтрува си да се отбележи, че използването на имунотерапия и физиотерапевтични методи е възможно само след отстраняването на остри възпалителни събития на фона на използването на антибиотична терапия. След употребата на антибиотици се предписва локално лечение.\nПо този начин пеницилин и бицилин (пеницилинов препарат) се прилагат интрамускулно на всеки 3-4 часа в продължение на 10 дни. Дозата се предписва по строго индивидуален начин и само от компетентен венеролог. Може би лечението на еднократна инжекция с голяма доза (1,5 милиона единици) бицилин. Необходимо е процедурата да се извърши 6 пъти. Въпреки това, при пациентите тази техника се нарича лечение с гонорея с единична инжекция.\nВ допълнение към инжекционните форми на пеницилин антибиотици, таблетките антибиотици също се използват за лечение на гонорея при мъже и жени, като например augmentin, ampicillin, oxacillin и др.\nТака че, ампицилин обикновено се приема 1-2 таблетки 3 пъти дневно в продължение на 7-14 дни. Оксацилинът се третира за около 5 дни. За така наречената "прясна" гонорея може да се предпише единична доза антибиотици от лекар, например 2 таблетки norfloxacin или 1-2 таблетки abacal и също така е възможно да се използва 1 таблетка ципрофлоксацин или други подобни лекарства.\nОтличителни белези на лечението на инфекцията при жените\nДнес най-оптималното лекарство е цефтриаксон, както и амоксицилин и бицилин. Ако сте алергични към тези лекарства, венерологът може да предпише тетрациклин, макролидна група лекарства (например доксициклин или еритромицин).\nСъщо така за лечение на това заболяване при жените се препоръчва да се използват вагинални супозитории с антибиотици или антисептици (например ко-тримоксазол, хексикон или бетадин). Трябва да се помни, че точната доза на лекарството и неговият външен вид могат да бъдат определени само от лекар, което прави самоличността недопустима.\nХарактеристики на терапевтичната терапия при мъжете\nВъпреки факта, че клиничните прояви на гонореята при представителите на по-силния и по-слабия пол са много различни, лечението на гонореята при жените и мъжете трябва да бъде почти идентично.\nЗа лечението на тази болест при мъжете са предписани широкоспектърни антибиотици. Въпреки това, често с гонококова инфекция, мъжете могат да "получат" и хламидиален уретрит.\nЗаслужава да се отбележи, че тази инфекция е по-упорита в представителите на по-силния пол, затова за успешна антибиотична терапия се препоръчва използването на комбинация от антибиотици от различни групи, например цефтриаксон и доксициклин.\nКак да приемате антибиотик Амоксицилин при възрастни и деца - форма на освобождаване, дозировка. странични ефекти и аналози\nИнфекциозните заболявания, ако не незабавно започват лечението, могат да представляват заплаха за живота. Амоксицилин - инструкции за употреба, които предвиждат доза, курс на лечение за възрастен и дете, е ефективен при множество бактериални патологии, ако няма алергия към компонентите. Как да използвате антибиотик, дали има противопоказания и странични ефекти - за повече подробности в анотацията на лекарството.\nЛекарството се използва като средство за антибиотична терапия. Амоксицилин принадлежи към широкоспектърните антибиотици, влиза в групата на полусинтетичните пеницилини. Лекарството е аналог на ампицилин, но когато се приема перорално, той се характеризира с по-добра бионаличност. Съгласно инструкциите за употреба, лекарството има антибактериален ефект по отношение на:\nСпоред инструкциите, амоксицилинът има основната активна съставка - амоксицилин трихидрат, който е в дозата, съответстваща на формата на освобождаване. Помощните компоненти дават на таблетките допълнителни свойства, обичайния вид, увеличават срока на годност. Съставът, в допълнение към формата на трихидрата, включва:\nИнструкциите за употреба определят формата на освобождаване на лекарството. Те зависят от целта, различават се в дозировката - количеството на активното вещество. Амоксицилинът се предлага под формата на:\nобвити таблетки - 0,5, 1 g;\nсухо вещество за подготовка на суспензията - 125, 250, 400 mg - за деца;\nкрайната суспензия - 5 mg - 150, 250 mg;\nСъгласно инструкциите за употреба, амоксицилинът има бактерициден, антибактериален ефект. Широкоспектърният антибиотик инхибира транспептидазата, променя пептидогликановия синтез по време на растеж и разделение и причинява разрушаване на клетките. Амоксицилин при прием:\nизхвърлени непроменени от бъбреците, частично с жлъчка.\nИнструкцията предписва кои заболявания да приемат Амоксицилин. Полусинтетичните антибиотици трябва да се консумират само по лекарско предписание, като се вземе предвид дозата, продължителността на курса. Лекарството действа бактерицидно в присъствието на:\nЛечението с амоксицилин в комбинация с метронидазол се предписва на пациенти с екзацербация на хроничен гастрит, дуоденални язви, провокирани от Helicobacter pylori бактерии. Приложението на инструмента доказа ефективността си при:\nПредписването на антибиотици на пациента от пеницилиновата група, дори при сериозни патологии, трябва да се извърши, като се вземат предвид противопоказанията. Инструкциите за употреба предвиждат, че съвместното използване на лекарството с клавуланова киселина е неприемливо при наличие на анамнеза за чернодробно заболяване, жълтеница. При диагностициране е забранено използването на амоксицилин:\nБактерицидният антибиотик има противопоказания за употреба при:\nсвръхчувствителност към лекарствените съставки, пеницилини, цефалоспорини;\nКак да приемате амоксицилин? Инструкцията препоръчва употребата на лекарството вътре, питейна вода, без да се асоциира с приема на храна. Дозировката на амоксицилин зависи от възрастта и хода на заболяването. Трябва да се разгледа:\nза тежки инфекции - до 1 грам;\nмежду приеманията интервал от 8 часа;\nДозата и продължителността на лечението се определят от лекаря.\nИнструкциите за употреба определят специални моменти при употребата на амоксицилин. Когато се лекувате с лекарство, спазвайки дозата, можете да шофирате с кола - няма отрицателно въздействие върху тялото. Важни точки:\nконтрол на състоянието на бъбреците, черния дроб, кръвообразуващите органи;\nе необходимо да продължи лечението три дни след изчезването на симптомите;\nв случай на странични ефекти, консултирайте се с лекар за назначаването на други средства;\nако микрофлората не е чувствителна към антибиотика Амоксицилин, възможно е да се развие суперинфекция.\nИнструкцията забранява употребата на амоксицилин по време на кърмене. Антибиотикът, който влиза в млякото, може да навреди на бебето. Ако е необходимо лечение, храненето трябва да бъде спряно. Характеристиките му имат употребата на лекарството по време на бременност. Пеницилините проникват в плацентата и се натрупват в нея. Концентрацията на амоксицилин в амниотичната течност достига 25-30% от нивото в плазмата на бременната жена, което представлява риск за развитието на плода.\nда употребяват лекарството само ако има доказателства;\nлекарственото лечение е приемливо само през втория и третия триместър, когато се образува плацентата;\nе необходим мониторинг от страна на лекаря за състоянието на пациента;\nНеобходимо е да се обмислят всички противопоказания за употреба.\nВисока температура, отслабване на тялото чрез инфекции е причина да предпише лекарство на дете. Амоксицилин за настинки деца дават под формата на суспензия. Лекарството се приготвя преди употреба. Включва мерителна лъжица, съдържаща 250 mg активно вещество. Инструкцията предписва:\nдеца на възраст до две години трябва да получават 20 mg лекарство на килограм маса на ден;\nна възраст от две до пет години - дозата е 125 mg;\nнад десет дози от суспензията до 500 mg;\nв тежки случаи, до 1 грам.\nДокато използвате антибактериалното средство Амоксицилин, трябва внимателно да обмислите съпътстващата употреба на други лекарства. Според инструкциите, взаимодействието с лекарствата може да даде различни резултати. Ефектите се наблюдават:\nНеобходимо е да се има предвид - Амоксицилинът има бактерициден ефект върху микроорганизмите за размножаване, поради което не трябва да се използва заедно с бактериостатични антимикробни средства - сулфонамиди, тетрациклини. При едновременно прилагане:\nГлюкозамин, слабително, забавя абсорбцията на амоксицилин и повишава аскорбиновата киселина;\nнестероидните противовъзпалителни лекарства повишават концентрацията на антибиотика.\nСъгласно инструкциите, таблетките с амоксицилин, капсулите или суспензията не трябва да се използват заедно с алкохол. Едновременната употреба причинява антагонизъм - директната несъвместимост, която е опасна за организма, повишава риска от бъбречна дисфункция. Обсъдете следните точки:\nантибиотикът в кръвта може да бъде до една седмица;\nалкохолът се елиминира от организма след около два дни;\nне само едновременното използване е опасно;\nе необходимо да се вземе предвид периодът на отнемане на антибиотик и алкохол.\nАмоксицилин - нежелани реакции\nПри самонаблюдение, нарушение на дозировката, погрешна продължителност на курса е възможно появата на странични ефекти. Инструкцията определя възникването на реакцията на тялото за приемане на амоксицилин. Има нежелани реакции:\nВ случай на предозиране на лекарството могат да се появят нежелани реакции. Възникването не е изключено:\nКогато амоксицилин има противопоказания за употреба, лекарят може да избере друго лекарство за пациента за борба с инфекциите. Замяната се изисква и когато се появят нежелани реакции, когато лечението спира, се предписват нови медикаменти. Инструкцията информира, че има аналози на амоксицилин върху активното вещество:\nАнтибактериалното лекарство може да бъде закупено в най-близката аптека или поръчано чрез онлайн магазина. В този случай лекарството трябва да бъде предписано от лекаря. Колко е амоксицилинът? Цената ще зависи от формата на освобождаване, дозировка, транспортни разходи. Средната цена на лекарството и неговите аналози в рубли е:\nКак да подобрим еректилната функция при мъжете с физически упражнения\nЛечение на ТОРС в онкологията\nКолко струва да се лекува простатит\nКолко ефективен е чайът за цистит?


Николай Гогол — Сорочинският панаир — Моята библиотека\nСорочинская ярмарка, 1831 (Обществено достояние)\nТежко ми е да живея вкъщи.\nИзведи ме ти навън,\nдето много шум се вдига,\nдето всичките момичета танцуват,\nдето всичките момци се веселят.\nИз една стара легенда\nКолко упоителен е, колко блестящ е летният ден в Малорусия! Колко морногорещи са часовете, когато пладнето блести в тишина и зной и синият, неизмерим океан, приведен като сладострастен купол над земята, изглежда заспал и цял разнежен, прегръща и притиска хубавицата във въздушните си обятия! По него — нито един облак. В полето — нито звук. Всичко сякаш е умряло; само горе в небесната дълбочина трепти чучулига и сребърни песни летят по въздушни стъпала към влюбената земя и от време на време вик на чайка или звънлив глас на пъдпъдък отеква в степта. Лениво и безгрижно, сякаш излезли на разходка без цел, стоят подоблачни дъбове и ослепителните удари на слънчевите лъчи запалват цели живописни купчини листа, намятат други с тъмна като нощ сянка, по която само при силен вятър тук-там проблясва злато. Изумрудите, топазите, сапфирите на ефирните насекоми се сипят над пъстрите зеленчукови градини, засенчени от стройни слънчогледи. Сивите копи сено и златните житни снопи се разполагат на стан в полето и чергаруват по неговата неизмерима шир. Приведените от тежки плодове широки клони на черешите, сливите, ябълките, крушите; небето и неговото чисто огледало — реката, в зелени, гордо вдигнати рамки… как е изпълнено със сладострастие и разнеженост малоруското лято!\nВ такова великолепие блестеше един ден от горещия август на хиляда осемстотин… осемстотин… Да, има трийсетина години оттогава, когато на около десет версти от селището Сорочинци пътят гъмжеше от народ, забързал от всички близки и далечни селца за панаира. Още от сутринта се точеха в безкрайна върволица колари със сол и риба. Планини от грънци, завити в сено, се движеха бавно и сякаш се отегчаваха от затвора си и от тъмнината; само тук-там някоя пъстро боядисана паница или макитра се подаваше самохвално изпод високо метнатата върху колата рогозка и привличаше умилните погледи на поклонниците на разкоша. Много минувачи поглеждаха със завист високия грънчар — стопанин на тия скъпоценности, — който вървеше бавно зад стоката си и грижливо завиваше хубавците и кокотките си с омразното им сено.\nВстрани изморени волове влачеха една самотна кола, отрупана с чували, коноп, платно и различна покъщнина, след която крачеше, облечен в чиста риза и изцапани платнени шалвари, господарят й. Той мързеливо избърсваше потта, която течеше по мургавото му лице и дори капеше от дългите му мустаци, напудрени от оня неумолим бръснар, който идва неканен и при хубавицата, и при изрода, и насила пудри от няколко хиляди години целия човешки род. До него вървеше вързана за колата кобила, кроткият вид на която издаваше преклонните й години. Мнозина от срещнатите хора, особено момците, сваляха шапка на нашия селянин. Но не побелелите му мустаци и не важната му стъпка ги караха да правят това; трябваше човек да вдигне очи малко нагоре, за да види причината на тая учтивост: на колата беше седнала хубавата му дъщеря с кръгло личице, с черни вежди, извити като равни дъги над светлите кестеняви очи, с безгрижно усмихнати розови устнички, с вързани на главата червени и сини панделки, които заедно с дългите плитки и със снопчето полски цветя украсяваха като богата корона прелестната й главичка. Всичко й беше интересно; всичко й се струваше чудно, ново… и хубавите очички постоянно скачаха от един предмет на друг. Как да не й е интересно — за пръв път е на панаир! Осемнайсетгодишна девойка за пръв път на панаир!… Но нито един от минувачите не знаеше с каква мъка тя бе измолила от баща си да я вземе със себе си, макар че той от все сърце щеше да направи това по-рано, ако не беше злата мащеха, научена да го държи в ръцете си толкова изкусно, както той държеше поводите на старата си кобила, която заради дългата служба се влачеше сега за продан. Неукротимата съпруга… Но ние забравихме, че и тя беше седнала на колата с празнична вълнена зелена блуза, по която като по хермелин бяха нашити опашчици, само че червени, със скъпа пола, пъстра като шахматна дъска, и с басмена шарена шапчица, придаваща някаква особена важност на нейното червено пълно лице, по което се мяркаше нещо толкова неприятно, толкова диво, че всеки бързаше да насочи веднага разтревожения си поглед към веселото личице на дъщерята.\nПред очите на нашите пътници вече почваше да се разкрива Псьол; отдалеч лъхаше прохлада, която се усещаше по-силно след мъчителната убийствена горещина. През тъмнозелените и светлозелените листа на безредно разхвърляните по ливадата черни тополи и брези засвяткаха огнени студени искри и красавицата река бляскаво оголи сребърната си гръд, по която разкошно падаха зелените къдри на дърветата. Своенравна като хубавица в ония упоителни часове, когато вярното огледало тъй завидно включва в себе си нейното изпълнено с гордост и с ослепителен блясък чело, белите й рамене и мраморната шия, открояваща се сред тъмната вълна, паднала от русата й глава, когато с презрение хвърля едни накити, за да ги замени с други, и прищевките й нямат край — тя почти всяка година променя своите околности, като избира нов път и се обгражда с нови, разнообразни местности. Редица мелници вдигаха с тежките си колела широки вълни и мощно ги хвърляха, като ги разбиваха на пръски, засипваха с прах и изпълваха с шум околността. Колата с познатите ни пътници се изкачи в това време на моста и реката се разгърна пред тях в цялата си хубост и величие като излято стъкло. Небето, зелените и сините гори, хората, колите с грънци, мелниците — всичко се бе обърнало с главата надолу, стоеше и ходеше с краката нагоре, без да пада в синята прекрасна бездна. Пред тая разкошна гледка нашата хубавица се замисли и забрави дори да чопли и да яде слънчогледа си, с който грижливо се занимаваше из целия път, когато изведнъж думите: „Ех, че девойка!“ — смаяха слуха й. Тя се огледа и видя на моста тълпа момци, един от които, облечен по-контешки от другите, с бяла свитка и сив астраганен калпак, сложил ръце на кръста си, дръзко поглеждаше хората в колите. Хубавицата не можа да не забележи загорялото му, но приятно лице и огнените очи, които сякаш се мъчеха да проникнат в нея, и сведе поглед, като помисли, че може би той е казал тия думи.\n— Чудесна девойка — продължи момъкът с бялата свитка, без да сваля очи от нея. — Бих дал целия си имот, за да я целуна. А пък пред нея седнал дяволът.\nСмях се дигна от всички страни; но натруфената съжителка на бавно крачещия съпруг не хареса много тоя поздрав: червените й бузи станаха огнени и поток от ругатни зашиба като дъжд главата на немирния момък:\n— Да се задавиш, негоден бурлак! Гърне да чукне баща ти по главата! Да се подхлъзнеш на леда, антихрист проклет! Да му изгори дяволът брадата на оня свят!\n— Виж я как ругае! — каза момъкът и облещи очи към нея, смутен сякаш от такъв силен залп неочаквани поздрави. — Как не я заболя езикът тая стогодишна вещица да изрече тия думи!\n— Стогодишна! — поде възрастната хубавица. — Нечестивецо! Върви се измий най-напред! Дрипльо негоден! Не съм виждала майка ти, но знам, че е мръсница, и баща ти е мръсник, и леля ти е мръсница Стогодишна! Млякото по устните му още…\nСега колата почна да слиза от моста и последните думи не можеха вече да се дочуят; но момъкът като че не искаше да свърши с това. Без да му мисли много, той грабна буца кал и я хвърли подире й. Ударът излезе по-сполучлив, отколкото можеше да се предполага: цялата й нова басмена шапчица бе опръскала с кал и смехът на немирните лудетини се удвои. Дебелата кокетка кипна от гняв, но през това време колата беше отминала доста далеч и нейното отмъщение се насочи към невинната заварена дъщеря и към бавния съпруг, който, отдавна свикнал с подобни явления, пазеше упорито мълчание и хладнокръвно приемаше бурните думи на разгневената си съпруга. Но въпреки това неуморимият й език дрънкаше и се въртеше в устата й чак додето стигнаха в предградието при стария си познат и сват, казака Цибуля. Срещата на сватовете, които отдавна не бяха се виждали, прогони за известно време от главите им това неприятно произшествие, като накара нашите пътници да поприказват за панаира и да си отпочинат малко след дългия път.\nГосподи, Боже мой, какво ли няма на тоя панаир! Колела, стъкла, катран, тютюн, ремъци, лук, всякакви търговци… Така че да имаш в кесията си трийсет рубли, пак няма да можеш да купиш целия панаир.\nИз една малоруска комедия\nСигурно ви се е случвало да чуете някъде далечен, устремен надолу водопад, когато разтревожената околност, изпълнена с тътен и хаос от чудни неясни звуци, се носи като вихър пред вас. Не изпитвате ли веднага същото и във вихъра на селския панаир, когато целият народ се слива в едно огромно чудовище и мърда с цялото си туловище по площада и по тесните улици, вика, смее се, гърми? Шум, ругатни, мучене, блеене, рев — всичко се слива в нестройна глъчка. Волове, чували сено, цигани, грънци, жени, сладкиши, калпаци — всичко е ярко, пъстро, нестройно, мята се на купчини и се мержелее пред очите. Разните гласове се заливат един друг и нито дума не се измъква, не се спасява от тоя потоп; нито един вик не се изговаря ясно. Само пляскането на ръцете при пазарлъците се чува от всички страни на панаира. Кола се счупва, звънти желязо, трещят хвърлени на земята дъски и замаяната глава се чуди накъде да се обърне. Нашият новодошъл селянин с черновеждата си дъщеря отдавна вече се блъскаше сред народа. Приближаваше се до един товар, опипваше друг, пресмяташе цените; а в това време мислите му се въртяха неспирно около десетте чувала жито и старата кобила, докарани за продан. По лицето на дъщеря му личеше, че не й е много приятно да се мотае около колите с брашно и пшеница. Искаше й се да отиде там, гдето под палатки бяха празнично накичени червени панделки, обици, калаени и медни кръстчета и пендари. Но и тук тя намираше доста предмети за наблюдение: много я разсмиваше как циганинът и селянинът си пляскаха един друг ръцете и извикваха от болка; как един пиян евреин удряше с коляно отзад някаква жена; как скаралите се търговци си подхвърляха хули и раци; как руснакът поглаждаше с една ръка козята си брада, а с другата… Но в това време тя усети, че някой я дръпна за везания ръкав на ризата. Огледа се — и момъкът в бялата свитка с ясните очи стоеше пред нея. Тя цяла потрепера и сърцето й затуптя така, както никога при никаква радост и при никаква скръб още не беше туптяло: и чудно, и хубаво й се стори, и сама не можеше да проумее какво става с нея.\n— Не бой се, сърчице мое, не бой се! — каза й тихо той и я улови за ръката. — Няма да ти кажа нищо лошо!\n„Може и да е истина, че няма да ми каже нищо лошо — помисли си хубавицата. — Само че ми е чудно… Това трябва да е дяволът! Сама, струва ми се, зная, че не бива така… А нямам сили да измъкна ръката си.“\nСелянинът се огледа и поиска да каже нещо на дъщеря си, но встрани се чу думата пшеница. Тая магична дума го накара да се присъедини в същата минута към двамата търговци, които разговаряха високо, и вниманието му, приковано към тях, не можеше вече да бъде отвлечено от нищо.\nВиждаш ли какъв момък е той?\nМалко са в света такива.\nСмуче ракия като квас!\n— Ти, значи, мислиш, земляк, че нашата пшеница няма да върви? — казваше един човек, който приличаше на пришелец еснаф, жител на друго някое селище, обут в пъстри платнени шалвари, изцапани с катран, на друг един в синя, на места закърпена вече свитка, с грамадна цицина на челото.\n— Тук няма нищо за мислене; готов съм да си метна примка и да увисна на това дърво като наденица пред Коледа, ако продадем макар и една крина.\n— Кого лъжеш, земляк? Освен нашата пшеница друга няма докарана — възрази човекът с пъстрите шалвари.\n„Да, разправяйте, каквото щете — мислеше си бащата на нашата хубавица, който не изтърва нито една дума от разговора на двамата търговци, — аз пък имам запас от десет чувала.“\n— Там е работата, че гдето се намеси дяволът, има толкова печалба, колкото от гладен руснак — каза многозначително човекът с цицината на челото.\n— Какъв дявол? — подхвана другият с пъстрите шалвари.\n— Чу ли какво се разправя сред народа? — продължи човекът с цицината на челото, като го погледна отстрана с мрачните си очи.\n— Е, това е то! Съветникът, да не му даде господ да пие господарска сливовица, определил за панаира едно проклето място, на което и да пукнеш, зърно няма да продадеш. Виждаш ли оня стар съборен сайвант, който стои ей-там под могилката! (Тук любопитният баща на нашата хубавица се премести още по-наблизо и сякаш цял се превърна във внимание.) В оня сайвант стават постоянно дяволските истории; и на това място нито един панаир не е минавал без беда. Късно снощи селският писар минал оттам и щом погледнал, от таванското прозорче се подала една свинска зурла и изгрухтяла така, че тръпки го побили. Току-виж, че пак се покаже червената свитка!\n— Каква е тая червена свитка!\nТук косата на нашия внимателен слушател настръхна; той се обърна уплашено назад и видя, че дъщеря му и момъкът стояха спокойно прегърнати и си нашепваха някакви любовни приказки, забравили всички свитки на света. Това прогони страха му и го накара да се върне към предишното безгрижие.\n— Ехе, хе, хе, земляк, както виждам, ти си голям майстор на прегръщането! А пък аз едва на четвъртия ден след сватбата се научих да прегръщам покойната си Хвеска, и то благодарение на кума; той ми беше шафер и ме научи.\nМомъкът веднага разбра, че бащата на неговата любезна не е много умен, и почна мислено да крои план как да го склони в своя полза.\n— Ти, човече Божи, сигурно не ме познаваш, а пък аз веднага те познах.\n— Може да си ме познал.\n— Ако искаш, ще ти кажа и името, и прякора ти, и каквото щеш: ти се казваш Солопий Черевик.\n— Тъй, Солопий Черевик.\n— Я се вгледай по-добре: не ме ли познаваш?\n— Не, не мога да те позная. Не се докачай, но през живота си съм се нагледал на толкова различни муцуни, че и дяволът не може запомни всички.\n— Съжалявам тогава, че не си спомняш за сина на Голопупенко!\n— Нима ти си синът на Охрим?\n— Ами кой друг? Или синът на Голопупенко, или дяволът.\nСега приятелите се поздравиха и почнаха да се целуват. Нашият Голопупенков син реши обаче, без да губи време, да слиса новия си познат:\n— Е, Солопий, както виждаш, аз и дъщеря ти толкова се обикнахме, че искаме да сме цял живот заедно.\n— Добре, Параска — каза Черевик, като се обърна усмихнат към дъщеря си, — пък може и наистина, както се казва, да бъдете вече заедно и такова… да пасете на една ливада! Какво, спазарихме ли се? А сега, новоизнамерен мой зетко, у теб е черпнята!\nИ тримата се намериха в палатката на познатата панаирска гостилница, държана от една еврейка и отрупана с многобройни дамаджани, бутилки и бъклици от всички родове и възрасти.\n— Ех, юначага! Затова те обичам — говореше Черевик, който беше вече пийнал, и гледаше как бъдещият му зет наля едно пръстено канче, голямо колкото половин литър, и без да се намръщи, го изпи до дъното, а сетне го хвърли и строши на парчета. — Какво ще речеш, Параска? Какъв годеник ти намерих! Гледай, гледай как юнашки смуче ракията!\nИ като се усмихваше и олюляваше, той тръгна с нея към колата си, а нашият момък се упъти към дюкянчетата с манифактура, в които имаше търговци дори от Гадяч и Миргород — двата прочути града в Полтавска губерния, — да търси някоя по-добра дървена лула с по-богата медна обковка, червена кърпа, нашарена с цветя, и калпак — за сватбени дарове на тъста и на всички, които трябва да се даряват.\nМакар и на мъжа да му се иска едно, видиш ли, че жената иска друго, трябва да й угодиш.\n— Е, жено, намерих годеник на дъщерята!\n— Ха, тъкмо сега е време да се търсят годеници! Глупак, глупак! Сигурно ти е писано цял живот да останеш такъв. Де се е чуло и видяло свестен човек да търси сега годеник за дъщеря си? По-добре да беше помислил как да се отървеш от пшеницата. Добър трябва да е и тоя годеник. Сигурно най-дрипавият от всички голтаци.\n— Да имаш да вземаш, само да го видиш какъв момък е! Само свитката му струва повече от твоята зелена блуза и от червените ти ботушки. А колко сериозно смуче ракията… Да ме вземе дяволът заедно с теб, ако съм видял през живота си някой момък да изсърба на един дъх половин литър, без да се намръщи.\n— Така е: щом е пияница и скитник, от твоята боя е. Обзалагам се, че е същият оня негодник, който се лепна за нас на моста. Съжалявам, че досега не ми е попаднал: да го науча аз него.\n— Е, добре, Хивря, и той да е. Защо да е негодник?\n— Защо да е негодник! Ах ти, празна кратуно! Чуваш ли? Защо да е негодник? Къде бяха глупавите ти очи, когато минавахме край мелницата; под самия му изцапан с тютюн нос да опозорят жена му, а той да не ще и да знае.\n— Все пак не виждам в него нищо лошо. Бива си го момчето. Само дето цапна муцуната ти с тор.\n— Ехе! Ти, както виждам, няма да ме оставиш дума да продумам! Какво значи това? Кога се е случвало такова нещо с теб! Сигурно си успял вече да си посръбнеш, без да продадеш нещо…\nСега и нашият Черевик забеляза, че се е разприказвал прекалено, и побърза да скрие главата си в ръце, защото смяташе без съмнение, че разярената му съжителка ще забие веднага съпружеските си нокти в косата му. „Дявол да го вземе! На ти сватба! — мислено си казваше той, като се отдръпваше от своята силно настъпваща съпруга. — Ще трябва да откажа на добрия човек за нищо и никакво. Господи, Боже мой, защо пращаш такава напаст на нас, грешните? И без това толкова много смет има по света, а ти отгоре на всичко си наплодил и жени!“\nНе се привеждай, яворе,\nти си още зелен;\nне скърби, казаче,\nти си още млад!\nСеднал до колата си, момъкът с бялата свитка разсеяно гледаше народа, който глухо шумеше наоколо. Умореното слънце си отиваше от света, след като спокойно бе задимило пладнята и утрото, и гаснещият ден руменееше пленително и тъжно като бузите на прекрасна жертва на неумолим недъг в оня тържествен миг, когато отлита в небето. Върховете на белите шатри и палатки блестяха ослепително, озарявани от някаква едва доловима огненорозова светлина. Стъклата на отрупаните накуп прозорци пламтяха; зелените шишенца и чаши по масите на кръчмарките бяха станали огнени; планините от пъпеши, дини и тикви изглеждаха излени от злато и от тъмна мед. Разговорите постепенно ставаха по-редки и по-заглушени и уморените езици на търговките, селяните и циганите се въртяха по-лениво и по-бавно. Тук-таме проблясваше светлинка и благовонната пара от галушките, варени на огъня, се носеше по стихващите улици.\n— За какво си се натъжил, Грицко? — извика един висок загорял циганин и тупна по рамото нашия момък. — Дай воловете за двайсет!\n— Ти все за воловете, та за воловете. Вашето племе мисли само за печалба. Как да хване и да измами добрия човек.\n— Ту, дяволе, теб не на шега те е прихванало. Да не е от яд, че сам си натрапи годеница?\n— Не, аз не съм такъв; аз стоя на думата си; сторя ли веднъж нещо, то ще бъде докрай. Но тоя дъртак Черевик, изглежда, няма съвест за пара: даде дума, а се дърпа назад… Но него няма защо да обвинявам, той е дръвник и толкоз. Това са игри на старата вещица, която днес с момчетата здравата наругахме на моста. Ех, да бях цар или велик господар, пръв щях да обеся всички тия глупци, които оставят жените им да ги яздят…\n— Ще отстъпиш ли воловете за двайсет, ако накараме Черевик да ни даде Параска?\nГрицко го погледна смаян. В мургавите черти на циганина имаше нещо злобно, язвително, долно и същевременно високомерно: който го погледнеше, беше веднага готов да признае, че тая чудна душа е изпълнена с големи достойнства, за които обаче на земята има само една награда — бесилката. Устата, съвсем хлътнала между носа и острата брада, винаги озарена от усмивка, малките, но живи като огън очи, постоянно сменящите се по лицето му светкавици на начинания и замисли — всичко това сякаш изискваше особено, също така чудновато облекло, каквото той носеше тогава. Тоя тъмнокафяв кафтан, който само от едно досягане би се разсипал на прах, дългата черна коса, която падаше на фъндъци върху раменете, обувките на загорелите боси нозе — всичко това сякаш се беше сраснало с него и образуваше неговата същина.\n— Не за двайсет, за петнайсет ще ти ги дам, стига да не ме излъжеш! — отговори момъкът, без да сваля от него изпитателните си очи.\n— За петнадесет ли? Добре. Помни тогава: за петнайсет. Ето ти една синица капаро!\n— Ами ако излъжеш?\n— Излъжа ли те — капарото е твое!\n— Добре! Дай си ръката.\nКаква беда, Роман иде и сега ще ме набие, пък и вие, пан Фома, ще си изпатите.\nИз малоруска комедия\n— Насам, Афанасий Иванович! Тук плетът е по-нисък, вдигнете си крака и не се бойте: моят простак отиде да спи с кума си под колата, да не би руснаците да отмъкнат нещо!\nТака свирепата съжителка на Черевик любезно насърчаваше попския син, който, след като се беше долепил страхливо до стобора, скоро се покатери на плета и дълго стоя колебливо върху него като дълго страшно привидение, измервайки с око къде ще бъде по-добре да скочи, и най-после се стовари с шум в бурена.\n— Каква беда! Да не сте се ударили, да не сте си строшили, Боже опази, врата? — шепнеше грижливата Хивря.\n— Шт! Нищо, нищо, любезна Хавроня Никифоровна! — продума с болка и с шепот попският син и се изправи на нозете си. — Като се изключи само ужилването от копривата, това змиеподобно растение по думите на покойния отец протопоп.\n— Да идем тогава в стаята, там няма никой. А пък аз мислех вече, Афанасий Иванович, да не ви е боляло глава или сърце. Никакъв ви няма. Е, как сте? Чух, че господин баща ви спечелил сега всевъзможни неща!\n— Съвсем дребна работа, Хавроня Никифоровна; татко получи през целия пост всичко петнайсет чувала жито, четири чувала просо, стотина погачи, а кокошките, ако човек ги преброи, няма да излязат и петдесет, яйцата пък са повечето вмирисани. Но истински сладостни приношения, примерно казано, ми предстои да получа само от вас, Хавроня Никифоровна! — продължаваше попският син, като я поглеждаше умилно и се присламчваше по-близо до нея.\n— Ето ви и приношенията, Афанасий Иванович — продума тя, като сложи на масата паниците и превзето закопча блузата си, която уж случайно се беше разкопчала. — Варенички, пшеничени галушки, тиганици, сирни банички!\n— Обзалагам се, че най-изкусните ръце от целия Евин род са приготвили всичко това — каза попският син, като се залови за баничките и притегли с другата ръка вареничките. — Но, Хавроня Никифоровна, моето сърце жадува да получи от вас гозба, по-сладка от всички тиганици и галушки.\n— Съвсем не мога да зная каква гозба ви се иска, Афанасий Иванович! — отговори пълната хубавица, като се престори, че не го разбира.\n— Разбира се, вашата любов, несравнима Хавроня Никифоровна! — прошепна попският син, който държеше в едната си ръка вареник, а с другата прегръщаше широката й снага.\n— Бог знае какво измисляте, Афанасий Иванович — каза Хивря и наведе свенливо очи. — Току-виж, че сте поискали да се целувате!\n— По тоя въпрос ще ви разправя нещо за себе си — продължи попският син, — когато бях, примерно казано, още в бурсата, помня като днес…\nВ тоя миг се чу лай и тропот на портата. Хивря бързо излезе и се върна цяла пребледняла.\n— Ах, Афанасий Иванович, загазихме ние с вас; сума народ хлопа и ми се счу гласът на кума…\nВареникът преседна в гърлото на попския син… Очите му се опулиха, като че някой преселник от оня свят току-що му бе направил посещение.\n— Качете се тук! — извика уплашената Хивря, като сочеше сложените върху две греди под самия таван дъски, върху които бяха натрупани разни домашни вехтории.\nОпасността придаде смелост на нашия герой. Като се посъвзе, той скочи върху нара на печката и оттам предпазливо се покатери на дъските. А Хивря се завтече, изгубила ума и дума, към портата, защото пак се потропа, по-силно и по-нетърпелипво.\nАма че тук стават чудесии, господине!\nНеобикновено произшествие се беше случило на панаира: навред се пръсна мълвата, че някъде между стоките се била показала червената свитка. На бабата, която продаваше гевреци, й се сторило, че видяла сатаната с образ на ужасна свиня и че той постоянно се навеждал над колите, сякаш търсел нещо. Тая мълва се разнесе бързо по всички кътчета на стихналия вече панаир; и всички смятаха за престъпление да не я повярват, макар че продавачката на гевреци, чието подвижно дюкянче беше до палатката на кръчмарката, цял ден се кланяше без всякаква нужда и рисуваше с нозе кръгове като вкусните гевреци, които продаваше. Към това се присъединиха и преувеличените вести за чудесиите, видени от общинския писар в съборения сайвант, така че късно вечерта всички гледаха да бъдат по-близо един до друг; спокойствието беше нарушено и страхът пречеше всекиму да затвори очи; а ония, които не се отличаваха с голяма храброст и имаха сигурен подслон в къщите, се прибираха по домовете. Към последните спадаше и Черевик с кума и с дъщеря си; те заедно с гостите, които сами се поканиха у тях, бяха вдигнали силния шум, от който толкова се уплаши нашата Хивря. Кумът си беше вече пийнал, което личеше от това, че мина с колата си из двора два пъти, докато намери къщата. Гостите също бяха доста развеселени и без церемонии влязоха преди самия стопанин. Съпругата на нашия Черевик седеше като на тръне, когато те започнаха да тършуват из всички ъгли на къщата.\n— Как си, кумице? — извика влезлият кум. — Все още ли те тресе треска?\n— Да, не съм добре — отговори Хивря, като поглеждаше неспокойно към дъските, наредени под тавана.\n— Я, жено, донеси бъклицата от колата! — каза кумът на жена си, която беше дошла с него. — Ще се почерпим с тия добри хора; проклетите женоря ни изплашиха така, че ме е срам да го кажа. Защото, повярвайте ми, братя, за нищо дойдохме тук! — продължаваше той, като посръбваше от глиненото канче. — Давам новия си калпак, ако жените не са намислили да ни се присмеят. Пък и наистина да е сатаната: какво е сатаната? Плюйте му на главата! Да рече ей-сега да се изправи например пред мене: да бъда кучи син, ако не му покажа лакът!\n— Но защо изведнъж цял пребледня? — извика един от гостите, който беше с една глава по-висок от другите и се мъчеше винаги да се покаже храбрец.\n— Аз ли… Какво приказвате! Да не сънувате?\nГостите се усмихнаха. Доволна усмивка се показа на лицето на шегобиеца храбрец.\n— Как ще побледнее! — поде друг. — Бузите му са цъфнали като мак; сега той не е Цибуля, а цвекло или по-право — също като оная червена свитка, която толкова изплаши хората.\nБъклицата обиколи масата и направи гостите още по-весели. Сега нашият Черевик, който отдавна се измъчваше от червената свитка, защото тя не даваше нито минута спокойствие на любопитния му дух, се обърна към кума:\n— Кажи, моля ти се, куме, аз все разпитвам и все не мога да науча историята на тая проклета свитка.\n— Ех, куме, то не струва да се разправя вечер, но щом трябва да угодя на теб и на добрите хора (тук той се обърна към гостите), които, както виждам, искат също да чуят за тая чудесия — тъй да бъде. Слушайте тогава!\nТой почеса рамото си, избърса се с полата на дрехата си, сложи двете си ръце на масата и започна:\n— Някога, за каква вина и аз, Бога ми, не зная, един дявол бил изгонен от пъкъла.\n— Но как тъй, куме? — прекъсна го Черевик. — Как е възможно да изгонят дявола от пъкъла?\n— Няма що, куме, взели, та го изгонили, както селянинът гони кучето от къщата си. Може да му е скимнало да направи някое добро дело и затова са му посочили вратата. И ето на горкия дявол му домъчняло толкова за пъкъла, че просто му идело да се обеси. Какво да прави? От мъка почнал да пие. Загнездил се в същия оня сайвант, който, нали го видя, се е съборил под могилата и край него сега нито един добър човек не минава, без да се опази предварително със светия кръст. И станал дяволът такъв гуляйджия, какъвто не можеш намери между момците. От сутрин до вечер седи в кръчмата…\nСтрогият Черевик отново прекъсна нашия разказвач:\n— Господ знае какво говориш ти, куме! Кой пуска дявола в кръчма? Нали той, слава Богу, има големи нокти на лапите и рогчета на главата?\n— Тъкмо там е работата, че бил с калпак и с ръкавици. Кой ще го познае? Гулял, гулял — най-после стигнал дотам, че пропил всичко, каквото имал. Кръчмарят дълго време му давал на вяра и сетне престанал. Принудил се дяволът да заложи едва ли не на безценица на евреина, който тогава държал кръчма на Сорочинския панаир, червената си свитка; заложил я и му казал: „Помни, евреино, ще дойда да си взема свитката точно след една година: пази я!“ И потънал сякаш във водата. Евреинът разгледал добре свитката: сукното й такова, каквото и в Миргород не можеш намери, а червеният цвят гори като огън, да му се ненагледаш! И на евреина му се видяло много дълго да чака срока. Почесал си сколуфите и смъкнал от някакъв пан, който минавал оттам, едва ли не пет жълтици. За срока евреинът съвсем забравил. Но ето че веднъж по мръкнало дошел някакъв човек: „Евреино, дай ми свитката!“ Отначало евреинът не го познал, сетне се вгледал и се престорил, че за пръв път го вижда: „Каква свитка? Нямам никаква свитка!“ Оня взел, че си отишъл. Но вечерта, когато евреинът затворил къщурката си, преброил парите си в сандъците, наметнал се с чаршаф и почнал да се моли по еврейски, чува шумолене… поглежда: във всички прозорци се показват свински зурли…\nСега наистина се чу някакъв неясен звук, твърде подобен на свинско грухтене; всички пребледняха. Пот изби по челото на разказвача.\n— Какво? — продума уплашен Черевик.\n— Нищо! — отвърна кумът, макар че се тресеше цял.\n— А! — обади се един от гостите.\n— Ти ли каза…\n— Кой изгрухтя тогава?\n— Бог знае от какво се изплашихме! Няма никой!\nВсички почнаха да се оглеждат плахо и да тършуват из ъглите. Хивря беше ни жива, ни умряла.\n— Ех вие, жени, жени! — рече тя високо. — Вие ли ще ми бъдете казаци и мъже! Вретено ви трябва в ръцете и чепкало! Някой може, прости ми, господи, да е… Под някого е изскърцала пейката и всички се стреснахте като малоумни!\nТова засрами нашите храбреци и ги накара да се поокуражат. Кумът сръбна от канчето и почна да разправя по-нататък:\n— Евреинът примрял от страх, но свинете — с крака, дълги като кокили — се вмъкнали през прозорците и веднага го съживили с тройни камшици, като го накарали да подскача по-високо от ей тоя куп. Евреинът го ударил на молба и си признал всичко… Само че свитката не можела да се върне скоро. Панът бил обран из пътя от някакъв циганин, който продал свитката на една търговка, тя я докарала пак на Сорочинския панаир, но оттогава никой не купувал нищо от нея. Търговката се чудила, чудила и най-после се досетила: за всичко трябва да е виновна червената свитка. Не току-тъй, като я обличала, усещала, че нещо все я притиска. Без да му мисли и да разсъждава много, хвърлила я в огъня — но не гори тая ми ти дяволска дреха! „Е, това трябва да е сатанински дар!“ Търговката се изхитрила и я мушнала в колата на един селянин, който карал масло за продан. Глупакът се зарадвал, само че за маслото му никой не питал. „Ех, лоши ръце са ми подхвърлили тая свитка.“ Грабнал брадвата и я насякъл на парчета; гледа: едното парче пълзи към другото и свитката пак цяла. Прекръстил се, ударил отново с брадвата, разхвърлил парчетата из цялото село и си заминал. Но оттогава всяка година, и то тъкмо по време на панаира, дяволът със свинската зурла ходи наоколо, грухти и събира парчетата от свитката си. Сега, казват, й липсвал само левият ръкав. Оттогава хората бягат от онова място и от десетина години вече тук не е имало панаир. Кой дявол накара сега съветника да…\nДругата половина на думата замря на устата на разказвача. Прозорецът изтрещя, стъклата изскочиха със звън и се показа една страшна свинска зурла, която въртеше очи, като че питаше: Какво правите тук, добри хора?\nПодвил опашка като куче, той като Каня цял се разтрепера и от носа му енфие потече.\nУжас скова всички, които се намираха в стаята. Кумът се вкамени със зинала уста; очите му се опулиха, като че искаха да стрелят; разперените пръсти останаха неподвижно сгърчени във въздуха. Високият храбрец подскочи в непобедим страх до тавана и се удари с глава в гредата; дъските се изхлузиха и попският син с гръм и трясък полетя на земята.\n— Ай, ай, ай! — закрещя един, тръшна се на пейката и ужасен, почна да размахва ръце и нозе.\n— Спасете! — ревеше отчаяно друг, като се закри с кожуха.\nКумът, когото втората уплаха извади от вцепенението му, запълзя разтреперан под полата на съпругата си. Високият храбрец се вмъкна в печката въпреки тесния отвор и сам се затвори с капака. А Черевик, сякаш залян с вряла вода, сложи на главата си едно гърне вместо калпак, втурна се към вратата и като малоумен хукна из улицата, без да вижда земята под нозете си; само умората го принуди да понамали скоростта на бягането. Сърцето му туптеше като чукало на хаван, пот течеше на потоци. Изнемогнал, той беше готов вече да падне на земята, когато изведнъж му се счу, че някой го гони… Спря да диша.\n— Дяволът! Дяволът! — закрещя обезумял той с утроени сили и след минута се търколи без съзнание на земята.\n— Дяволът! Дяволът! — крещеше някой зад него и той чу само как нещо с шум се стовари отгоре му. Паметта му изчезна и като страшен обитател на тесен погребален ковчег той остана ням и неподвижен насред пътя.\nОтпред още — иди-дойди; а отзад\nсъвсем прилича на дявол.\nИз една простонародна приказка\n— Чуваш ли, Влас? — каза, като се приповдигна един от множеството, което спеше на улицата. — До нас някой помена дявола!\n— Какво ми влиза в работата! — избърбори лежащият до него циганин и се протегна. — Ако ще, да помене и всичките си роднини.\n— Но той извика така, като че го душат!\n— Какво не дрънка човек в съня си!\n— Каквото щеш, казвай, но трябва поне да видим; я цъкни огън!\nДругият циганин измърмори нещо и се изправи на нозе; два пъти се освети с искри, като със светкавици, раздуха с уста праханта и тръгна със светилничето в ръка — обикновено украинско светилниче, направено от счупена паничка, пълна с овча лой, — като осветяваше пътя.\n— Стой, тук лежи нещо, я светни насам!\nСега към тях се присъединиха още няколко души.\n— Какво лежи, Влас?\n— Като че ли са двама души: единият отгоре, другият отдолу; кой от тях е дяволът, не мога да позная!\n— А кой е отгоре?\n— Видя ли, тя е дяволът!\nОбщ смях събуди почти цялата улица.\n— Жена възседнала мъж; тая жена сигурно знае да язди! — каза един от събралата се тълпа.\n— Гледайте, братя! — рече друг, като вдигна едно парче от гърнето, от което само здравата половина беше останала на главата на Черевик. — Какъв калпак си е сложил тоя добър юнак!\nНарасналият шум и смях свести нашите мъртъвци. Солопий и съпругата му, все още изплашени, дълго гледаха с неподвижни и ужасени очи мургавите лица на циганите: озарявани тук-там от несигурната и трептяща светлина, те изглеждаха като сборище от гноми, заобиколени с тежка подземна пара и с облаци от мрак на непробудната нощ.\nМахни се, махни се, сатанинска магийо!\nСвежестта на утрото лъхаше над събудилото се Сорочинци. Кълбета дим от всички комини се понесоха към изгрялото слънце. Панаирът зашумя. Овцете заблеяха, конете зацвилиха; крясъкът на гъските и на търговките се понесе отново по целия табор и страшните приказки за червената свитка, които толкова бяха изплашили хората през тайнствените часове на здрача, изчезнаха с утрото, озарило света.\nКато се прозяваше и протягаше, Черевик дремеше у кума си под прикрития със слама сайвант заедно с воловете, чувалите с брашно и пшеница и сякаш не му се искаше да се раздели с бляновете си, когато неочаквано чу един глас, който му беше толкова познат, колкото и убежището на леността — благословената печка в неговата къща или кръчмата, която далечната му сродница държеше на десет крачки от вратата му.\n— Ставай, ставай! — врънкаше на ухото му нежната съпруга, като го дърпаше с все сила за ръката.\nЧеревик вместо отговор наду бузи и почна да размахва ръце, като че удряше барабан.\n— Луд човек! — извика тя, като се дръпна от размаханите му ръце, които едва не засегнаха лицето й.\nЧеревик се изправи, потри малко очите си и се огледа наоколо:\n— Дявол да ме вземе, ако твоята мутра, гълъбице, не ми се стори като барабан, на който същите свински зурли, за които разправяше кумът, ме караха да бия зора като руснак…\n— Стига, стига си дрънкал глупости! Върви изкарай по-скоро кобилата за продан. Станахме за смях на хората: дошли сме на панаир, а не сме продали и един наръч коноп…\n— Така, жено — поде Солопий, — сега ще ни се смеят.\n— Върви, върви, ти и без това си станал за смях!\n— Нали виждаш, че още не съм се мил — продължи Черевик, като се прозяваше и чешеше гърба си и между другото се мъчеше да спечели време за мързела си.\n— Тъкмо сега ли ти е скимнало да бъдеш чистник! Кога друг път си бил такъв? Ето кърпата, избърши си муцуната…\nТя грабна нещо завито на кълбо и с ужас го захвърли: то беше червен ръкав на свитка!\n— Върви си гледай работата — повтори тя на съпруга си, като се посъвзе и видя, че от страх краката му се подкосиха и зъбите му затракаха.\n— На ти сега продажба! — мърмореше той на себе си, като отвърза кобилата и я поведе към площада. — Ненапразно, когато се канех да тръгна на тоя проклет панаир, ми беше тъй тежко на душата, сякаш някой бе стоварил на гърба ми мъртва крава, а воловете на два пъти завиваха към къщи. Пък и доколкото си спомням сега, ние тръгнахме май в понеделник. Ето отде иде цялото зло!… Неуморим е и проклетият дявол; да беше си носил свитката без един ръкав; но не, не иска да остави добрите хора на мира. Да бях например аз дяволът — Господ да ме пази от такова нещо, — щях ли да се мъкна нощем да търся проклетите дрипи?\nФилософстването на нашия Черевик беше прекъснато от дебел и рязък глас. Пред него стоеше един висок циганин.\n— Какво продаваш, добри човече?\nПродавачът помълча, огледа го от глава до пети и каза със спокойно лице, без да се спира и без да пуска юздите от ръката си:\n— Нали виждаш какво продавам?\n— Ремъчета ли? — попита циганинът, като погледна юздата в ръката му.\n— Да, ремъчета, ако кобилата прилича на ремъче.\n— Но, дявол да го вземе, земляк, ти трябва да си я хранил със слама.\n— Със слама ли?\nЧеревик поиска да дръпне юздата, за да изкара напред кобилата и да изобличи в лъжа безсрамния клеветник, но ръката му с необикновена лекота се удари в брадата му. Погледна — в нея прорязана юзда и към юздата привързано — о, ужас, косата му изведнъж настръхна! — парче от червен ръкав… Той плю, прекръсти се и като размаха ръце, побягна от неочаквания дар и по-бързо от млад момък се загуби в тълпата.\nЗа моето жито пак мен биха.\n— Дръжте го, дръжте го! — крещяха няколко момци в тесния край на улицата и Черевик усети, че изведнъж го уловиха здрави ръце.\n— Вържете го! Той е същият, който открадна кобилата на добрия човек!\n— За Бога, защо ме връзвате?\n— И още пита! Защото открадна кобилата на селянина Черевик!\n— Да не сте полудели, момчета? Где се е видяло някой сам да открадне нещо от себе си?\n— Стари шеги! Стари шеги! Защо тичаше презглава, като че самият сатана те гонеше по петите?\n— Как да не тичам, когато сатанинската дреха…\n— Е, гълъбче, разправяй ги на други; добре ще те нареди съдията, загдето плашиш хората с дяволски истории.\n— Дръжте го, дръжте го! — чу се на другия край на улицата. — Ето го, ето го беглеца!\nИ пред очите на нашия Черевик се яви кумът в най-жалко положение, с вързани на гърба ръце, воден от неколцина момци.\n— Чудеса почнаха да стават! — казваше един от тях. — Да бяхте чули какво разправя тоя мошеник, който още от пръв поглед личи, че е крадец, когато почнаха да го питат защо бяга като малоумен. Бръкнал, казва, в джоба си да смръкне енфие и вместо табакерата измъкнал къс от дяволската свитка, от която лумнал червен огън, а той — беж да го няма!\n— Ехе-хе, тия две птици май са от едно гнездо. Вържете ги и двамата заедно!\nДобри хора, с какво съм се провинил толкова? Защо ме мъчите? — каза нашият сиромах. — Защо се гаврите с мене, защо, защо? — каза той и проля потоци горчиви сълзи, като се хвана за кръста.\nАртемовски-Гулак, „Господарят и кучето“\n— Ти, свате, дали наистина не си отмъкнал нещо? — попита Черевик, легнал вързан заедно със свата си под сламения покрив.\n— И ти ли, куме! Да ми изсъхнат ръцете и краката, ако някога съм откраднал нещо освен може би вареники със сметана от майка си, и то когато бях на десет години.\n— Защо ни сполетя тогава, куме, такава напаст? Теб ти е по-леко; теб те обвиняват поне, че си откраднал от друг; но защо клеветят така мен, клетия, че съм бил отмъкнал кобилата от себе си? Изглежда, куме, че ни е писано да нямаме щастие!\n— Тежко ни на нас, клети сираци! — и двамата кумове почнаха да плачат на глас.\n— Какво има, Солопий? — каза влезлият в това време Грицко. — Кой те е вързал?\n— А, Голопупенко! Голопупенко! — извика зарадван Солопий. — Ето, куме, тоя е същият, за когото ти говорех. Ех, юначага! На, Бог да ме убие ей тук, ако не изсмука пред мен една кана, голяма горе-долу колкото главата ти, и дори не се намръщи.\n— Защо тогава, куме, ти не зачете такъв славен момък?\n— Ето, както виждаш — продължи Черевик, като се обърна към Грицко, — Бог ме наказа навярно, загдето сгреших пред теб. Прости ми, добри човече. Повярвай, готов съм да сторя всичко за теб… Но какво да правя? Дяволът е влязъл в старата.\n— Аз не съм злопаметен, Солопий! Ако искаш, ще те освободя!\nТой смигна на момците, които го пазеха, и те сами се спуснаха да го развързват.\n— Но и ти стори каквото трябва: сватба! Па да погуляем тъй, че цяла година да ни болят нозете от хопак!\n— Добре, виж това е добре! — каза Солопий и се плесна по ръцете. — Сега ми стана толкова весело, като че руснаците са отвлекли моята бабичка. Какво има да се мисли: бива ли, или не бива тъй — още днес ще направим сватбата и свършено!\n— Не забравяй, Солопий, след един час ще дойда при теб; а сега си върви у дома; там те чакат купувачи за твоята кобила и за пшеницата!\n— Как, нима кобилата се намери?\n— Намери се!\nОт радост Черевик се втрещи, загледан подир Грицко, който си отиваше.\n— Е, Грицко, лошо ли си свършихме работата? — каза високият циганин на забързалия момък. — Нали сега воловете са мои?\n— Твои са, твои!\nНе бой се, майчице, не бой се, обуй се с червени ботушки, тъпчи враговете под нозете си: нека твоите подкови да дрънкат! Нека твоите врагове да млъкнат!\nПодпряла с лакът хубавичкото си личице, Параска се бе замислила, седнала сама в стаята. Много блянове се въртяха в русата й глава. Ту лека усмивка изведнъж раздвижваше алените й устнички и някакво радостно чувство повдигаше тъмните й вежди, ту облак на замисленост отново ги отпускаше над кафявите светли очи.\n„Ами ако не се сбъдне онова, което казваше той? — шепнеше тя с израз на съмнение. — Ами ако не ме дадат? Ако… Не, не, това няма да бъде! Мащехата ми прави всичко, каквото й хрумне, нима и аз не мога да правя, каквото поискам? Ако е за упоритост, и аз я имам доста. А колко е хубав, как чудно горят черните му очи! Колко хубаво казва: «Параске, гълъбице!» Как му отива бялата свитка! Само поясът му да беше по-светъл!… Нищо, аз ще му изтъка, като се преместим да живеем в нова къща. Не мога да мисля без радост — продължаваше тя, като извади от пазвата си облепено с червена хартия огледалце, което беше купила от панаира, и се огледа в него със скрито удоволствие. — Когато я срещна тогава някъде, за нищо на света няма да я поздравя, ако ще да пукне. Не, мащехо, доста си била заварената си дъщеря! По-скоро пясък ще поникне върху камък и дъбът ще се наведе над водата като върба, отколкото аз да се приведа пред теб! Но виж, че забравих… чакай да премеря шапчицата, макар да е на мащехата, как ще ми стои!“ Тя се изправи и като държеше в ръце огледалцето с наведена към него глава, премина трепетно по стаята, сякаш се страхуваше, че ще падне, виждайки под себе си вместо пода тавана с наредените под него дъски, от които неотдавна се беше строполил попският син, и рафтовете с наредените по тях гърнета. „Да не би наистина да съм дете — извика тя със смях, — страхувам се да стъпя.“\nИ почна да потупва с крак все по-смело; най-после лявата й ръка се отпусна и се опря на кръста, тя започна да танцува, като подрънкваше с подковките, държеше пред себе си огледалото и тананикаше любимата си песен:\nразстилай се ниско!\nА ти, хубавецо мой,\nела при мен близко!\nразстилай се още по-ниско!\nела още по-близко!\nВ това време Черевик надникна през вратата и като видя дъщеря си, че танцува пред огледалото, спря се. Той дълго гледа и се смя на невижданата прищявка на девойката, която се бе унесла и сякаш не забелязваше нищо. Но когато Черевик чу познатите звуци на песента, всичко у него заигра; гордо сложил ръце на кръста, той излезе напред и се впусна да играе, да прикляква, като забрави всичките си грижи. Високият смях на кума накара и двамата да трепнат.\n— И таз добра, бащата и дъщерята празнуват сами сватба! Я по-скоро вървете: годеникът дойде!\nПри последните думи Параска пламна по-силно от алената панделка, която обвързваше главата й, а безгрижният й баща си спомни за какво е дошъл.\n— Е, дъще, да вървим по-скоро! Хивря, от радост че продадох кобилата, хукна — каза плахо той и се огледа встрани, — хукна да си купува шарено палто и разни там платове, та трябва да свършим всичко, преди да се е върнала!\nОще преди да прекрачи прага на къщата, тя се видя в ръцете на момъка с бялата свитка, който я чакаше с цял куп хора на улицата.\n— Боже, благослови! — каза Черевик, като събра ръцете им. — Нека си живеят, както се вият венци!\nНо изведнъж се чу глъчка.\n— По-скоро ще пукна, но няма да позволя това! — крещеше съжителката на Солопий, но тълпата я отблъскваше със смях.\n— Не се сърди, не се сърди, жено! — каза хладнокръвно Черевик, когато видя, че двама едри цигани бяха хванали ръцете й. — Стореното е сторено, аз не обичам да се отмятам!\n— Не, не, това няма да го бъде! — крещеше Хивря, но никой не я слушаше; няколко двойки обградиха новата двойка и образуваха около нея непроницаема танцуваща стена.\nСтранно, необяснимо чувство би завладяло всеки, който би видял, че щом музикантът в шаячна свитка и с дълги засукани мустаци дръпна лъка, навред по неволя се възцари единство и съгласие. Хора, по чиито мрачни лица сякаш цял живот не бе се плъзгала усмивка, потропваха с нозе и разтърсваха рамене. Всичко се въртеше. Всичко танцуваше. Но още по-странно, още по-необяснимо чувство се пробуждаше в дълбочината на душата, когато човек погледнеше как старите женици, по чиито повехнали лица лъхаше гробно равнодушие, се блъскаха между младите засмени, живи хора. Нехайни, дори без детска радост, без искра на съчувствие, тия жени, движени единствено от пиянството, което като механик на безжизнения си автомат ги кара да вършат нещо човекоподобно, поклащаха тихо пияните си глави и потропваха сред развеселения народ, без дори да извърнат очи към младата двойка.\nШумът, смехът, песните се чуваха все по-тихо и по-тихо. Лъкът замираше, отслабваше и ронеше неясни звуци в празнотата на въздуха. Още долиташе отнякъде тропане, нещо подобно на бучене на далечно море, и скоро всичко стана празно и глухо.\nНе така ли и радостта, прекрасната и непостоянна гостенка, отлита от нас и самотният звук напразно се мъчи да изрази веселие? В собственото си ехо той долавя вече тъга и пустота и се вслушва смаян в него. Не така ли веселите приятели на бурната и волна младост един след друг се загубват в света и оставят най-после сам своя стар брат? Мъчно е на изоставения! И тежко, и тъжно е на сърцето му, и няма как да му се помогне.\n Макитра — Делва за чукане на мак — бел.авт. ↑\n Свитка — вид полукафтан. ↑\n Синица — синя банкнота от пет рубли. ↑\nЧитателите на „Сорочинският панаир“ са прочели и:


Кламер БГ - Новини: Проф. Боян Знеполски: Абсурдно е да изхвърляме "лузърите" от обществото\nКламер БГ - Новини България | Вт, 02 Юни 2020г. 15:49ч. | Съюзът на съдиите осъди атаките срещу Лозан Панов\nИнтервюта | Съб, 31 Авг 2019г. 13:58ч.\nАЕЦ ”Белене-3”? Отложете ентусиазма!\nИнтервюта | Ср, 21 Авг 2019г. 09:37ч.\nПет, 19 Юли 2019г. 14:37ч.\nСъгласен ли сте с автора на книгата "Контрадемокрацията", че нерегламентираните, понякога хаотични и стихийни намеси на гражданите в политическия живот – било чрез протести, било чрез течове на информация, било чрез онлайн инициативи, са всъщност доказателство за успеха и жизнеността на демокрацията, а не за нейния упадък?\nНапълно съм съгласен с Пиер Розанвалон, че различните форми на гражданска инициатива са свидетелство за жизнеспособност на демокрацията, тъй като тя не може да бъде отъждествявана единствено със съществуващите институции и с периодичните смени на управленски екипи. Не може да бъде единствено “демокрация отгоре”. Демокрацията предполага, че винаги има някакво движение отдолу нагоре, което идва от гражданите. Днешната криза на либералната демокрация е следствие именно от блокажа на това движение, от капсулирането на елитите и склерозирането на институциите, които стават нечувствителни и неспособни да отговорят на нагласите и желанията на гражданите.\nНо ситацията започва да се променя. През последните години - от края на 2010 г. насам, станахме свидетели на Арабската пролет, "Окупирай Уолстрийт", площада Тахрир в Египет, парка Гези - Турция, протестите в България, Румъния, киевския "Майдан", протестите в Бразилия. Получи се една голяма вълна на недоволство на гражданите, което отвъд контекстуалните специфики свидетелства за сходни нагласи и общи проблеми. От една страна, тези протести изразяват стремежа към повече демокрация, а от друга – те са симптом за криза не само на политическата система, но и на обществата като цяло.\nКакво ни разкриха тези протести?\nТе разкриха наличието на редица нарастващи дистанции в обществата, които спешно трябва да бъдат преодолени: между политическите елити и гражданите; между все по-богатите и все по-бедните; между различните културни групи; маргинализирането на цели социални прослойки, които се откъсват от социалната тъкан. Тези дистанции крият опасността от социален срив. Проблемите не опират само до политическото представителство и икономическите неравенства, те засягат и моралните чувства. Много хора се чувстват морално уязвени  липсва им признание и уважение.\nПроф. Тимъти Гартън Аш на лекцията си в София също изтъкна, че има проблем в това, че големи части от обществата, които са без висше образование, са "пренебрегнати и неуважавани от либералните медии и елити".\nТози проблем съществува, разбира се. Да вземем примера с протеста на "жълтите жилетки" във Франция. Те бяха скандални с това, че се стигна до вандалски акции в Париж, но по-важното е откъде идват тези хора и какъв е проблемът им. В интерес на истината, в самата Франция имаше спор по този въпрос. Част от авторите свързваха "жълтите жилетки" с предградията на големите градове, но се оказа, че гнездото им са малките градове в селските райони. Социалната категория на "жълтите жилетки" са работници, занаятчии, търговци, дребни бизнесмени и чиновници. За тях се появи изразът, че "онези, на които им е широко около врата, си мислят за края на света, а "жълтите жилетки" си мислят за края на месеца".\nОсвен икономически уязвими, това са хора, които се чувстват изпаднали, невидими, забравени. Политическите представители на "жълтите жилетки" са хора, които са напълно различни от тях – идващи от метрополията, дипломирани, образовани, тоест личности, които не могат автентично да ги представляват. Освен това, дори шефовете на местните предприятия не живеят вече там – те живеят в големите градове и идват на работа в провинцията. А навремето шефовете на предприятията са играели футбол с работниците, познавали са ги добре, деляли са с тях едно и също жизнено пространство. Затова днес "жълтите жилетки" се чувстват изоставени от синдикалисти, политици, работодатели, учители, които би трябвало да са част от техния живот, но не са. В човешки план те се изживяват като отритнати – никой не споделя техния живот, никой не е солидарен с тях, не ги зачита и уважава. Така че, моралната беда за "лузърите" е не по-малко важна от икономическата.\nТази тема според мен е изключително важна, защото в последните десетилетия се наложи една индивидуалистична нагласа, която разделя хората на печеливши и губещи, на "уинъри" и "лузъри", на успешни и на неудачници, което е изключително антисоциално. Това деление изразява самодоволно разграничаване от всички онези, които не са част от успеха – те биват отхвърлени. Аз с голямо недоволство посрещам израза "лузър", защото употребата му съдържа отрицание на всякаква социална връзка. За да имаме здраво общество, успелите трябва да проявяват някаква форма на солидарност и ангажираност с губещите.\nА как да включим тези хора, защото елитите – политически, медийни и др., сякаш се опитват да образоват, да вкарат "лузърите" в своя дискурс, вместо да се вслушат в тях и да ги включат в живота на обществото? Може би хората просто искат да бъдат приети и чути, а не моделирани.\nДа, разбира се. Идеята е не те да станат нещо различно от себе си, защото елитите искат тези хора изведнъж да завършат "Оксфорд" и "Кеймбридж" и да станат елити като тях. А тези хора искат да бъдат интегрирани такива, каквито те са, и с това, което те правят. На мен ми се струва, че едно общество не може да си позволи да загърби и игнорира цели социални групи. Това би било антидемократично и антисоциално.\nА видяхте ли онлайн подписката, която иска да изключи всички хора без средно образование от изборния процес? И тази идея се оказва, че има почитатели.\nТова би било напълно скандално, един регрес, връщане на демокрацията към форми на елитизъм от XIX век, в които политически права имат само образованите и състоятелните. Всякаква форма на регрес е абсурдна. В този смисъл "жълтите жилетки" са симптом на едно заболяване на съвременните общества, които стават изключващи не само по отношение на отделни индивиди, а на цели социални категории.\nНо този проблем идва да ни напомни нещо много съществено. Можем да приемем, че либерализмът победи в Студената война, но през последните няколко десетилетия този победил либерализъм забрави другите измерения на човешкото съществуване – свързани с потребността от общност, идентичност, равенство и солидарност. Когато либерализмът изпадне в крайни форми на индивидуализъм, това предизвиква криза, и тогава той рискува да загуби битката с останалите политически движения. Както каза френският политолог Пиер Аснер, за да може либерализмът да оцелее, той не трябва да акцентира само върху свободата, но да интегрира и другите човешки потребности. Ако не успее да го направи, той ще е спечелил Студената война, но ще изгуби мира.\nНо дали това, за което говорите, е проблем на демокрацията или е в резултат от други процеси?\nТова е въпрос и на състоянието на обществата, защото политическата система все пак се вкоренява в някакво общество, така че не можем да разглеждаме феномените само и изцяло през призмата на демокрацията в тясно политически смисъл.\nАко трябва да говорим за решения, как тези социални групи могат да се почувстват по-включени в обществото?\nДвижението е двупосочно. Зависи доколко тези хора заявяват собственото си желание за промяна. Проблемът с "жълтите жилетки" е, че тяхното движение нямаше ясна програма, ясни искания, че беше движение на недоволството, на обидата, което остана без ясен адресат.\nНе става ли така с повечето автентични протести? Много от тях не са ориентирани към решения, а повече - към израз на недоволството.\nТака е, но не можем да искаме от протестиращите сами да предлагат решения на проблемите, които повдигат. Затова проблемът на "жълтите жилетки" не е само проблем на "жълтите жилетки" (за разлика от книгата на Илф и Петров "Дванадесетте стола", където се казва, че делото по спасяване на давещите се е дело на самите давещи се). Тук проблемът е на цялото общество. То трябва да се погрижи така, че тези хора да се почувстват интегрирани отново. Например, тази дезинтеграция се усеща най-вече чрез оттеглянето на публичните услуги от определени райони – закриване на местната болница или училище, на местната спирка на автобуса или на гарата, на пощата.\nНаскоро бяхте участник в международна конференция с участието на един от най-големите социални учени на нашето време – Чарлз Тейлър. Какви послания чухте?\nДебатът беше центриран около т. нар. нови протестни движения на публичните места или т. нар. демокрация на публичното място. Тук се имат предвид всички протестни движения, за които споменах – от "Окупирай Уолстрийт" до "жълтите жилетки", които не бяха предмет на конференцията, но често бяха давани като пример. Имаше различни мнения, но имаше и общи констатации. Например, че тези протести са противодействие на социалната фрагментация, на разединението в обществата, на разрива между социални проблеми и неефекитвни политически решения на тези проблеми. Протестите бяха разгледани като стремеж към създаване на нова гражданска солидарност, която да преоделее социалната разпокъсаност и да отвори нови възможности за колективни действия. Разбира се, бяха посочени и делегитимацията на политическата система и политическите елити. Например, интересното в случая на "жълтите жилетки" е, че най-голямата омраза не е към богатите или работодателите, а към политиците и журналистите, които са възприемани като незаслужено привилегировани. Журналистите преди бяха уважавани и смятани за част от гражданите, а сега са причислявани към истаблишмънта, към елитите.\nТака е, журналистите отдавна сме на най-ниските нива на доверие, почти наравно с политиците.\nДа, нещата наистина се преобръщат. Беше дискутирана и т. нар. оригиналност на протестните движения, тоест липсата на лидери, идеологии. За разлика от класическите социални движения от ХХ век – работническото, или новите социални движения, като феминисткото и т. н., които имаха ясен фокус и организация, тук няма идеология, няма партия, няма лидери.\nНовите протестни движения често биват критикувани за това, че са аморфни, без фокус и че са неуспешни. Въпросът е обаче как мерим успеха. Много автори посочват, че не трябва да търсим пряк успех. Тези протести трябва да бъдат разглеждани като своеобразни социални лаборатории, в които се експериментира с нови форми на социалност. Интересно е, че социални групи, които по принцип са много различни, на протестите са заедно и няма бариери между тях – например в Египет християни и мюсюлмани са заедно, в Турция – кюрди и турци, а също и ЛГБТ активисти и феновете на футболния клуб "Башикташ", които обикновено се ненадиждат.\nДа разбирам ли, че тези протести помагат за социалната кохезия, за сближаването?\nТочно така. Това е като преосноваване на самите социални отношения, които отиват отвъд установените деления и демонстрират това, че не властта, държавата, нацията налагат формите на социална свързаност, а те се пораждат отдолу, в спонтанното общуване на гражданите. Така че, това е нещо като един театър, в който гражданите експериментират с нови форми на отношения помежду си.\nНе е ли странно протестите да нямат крайна цел?\nНека да изчакаме. Според мен не е добре да разглеждаме тези протести само като инструменти за постигане на някакви цели. Те са полезни сами за себе си, защото връщат чувството на гражданите, че те могат да бъдат общност, която може да направи нещо съвместно.\nЕдни общества реагираха с протести, а други – с популизъм и национализъм. Не са ли това различни реакции на едни и същи проблеми?\nДа, те са близки, защото и популизмът, и протестите са отговор на една обща ситуация, в която чувството на общност се губи. Масово е усещането, че няма как да живеем според крайно либералната представа, че ние сме едни абстрактни индивиди, които взаимодействат в сферата на пазара. Отговорът на тази ситуация от етнонационализма е, че ние трябва да се върнем към нацията – каквато тя е била през XIX век и първата половина на ХХ век. Този отговор – затваряме се в нашата етнообщност и се хомогенизираме, е абсурден, защото това е един регрес, който пренебрегва ключови нормативни придобивки на съвременния свят. Протестите, на които бяхме свидетели, показаха, че хората страшно много държат на своята особеност. Никой не иска да се хомогенизира. Времето на униформените тълпи, на масите е вече отминало. Хората искат да бъдат автономни, уважавани за своята специфика, а не като част от един униформен колектив. Затова си мисля, че това не е пътят. Другата възможност, която е по-перспективната, но и по-трудната, е да бъдат съхранени съществени елементи от либерализма, но като бъдат отчетени и другите човешки потребности – от общност, от усещане за равенство и т. н.\nНие в България често се проваляме дори в общностите на социално-битово ниво. Как се създава чувство за общност и социална кохезия на национално равнище?\nТова зависи от самите нас. Няма технология, която можем да използваме. Има специалисти по интеграция на малки групи, на работни екипи, но няма "специалисти по създаване на общество". Но ако си зададем въпроса – има ли общности, отговорът е: "Да, има" и пример за това са държавите нации. Нациите, макар и в криза, не са мъртви. Бих се противопоставил на този абсурден дебат между либерали и националисти, в който едните твърдят, че нациите са само репресивни, проводник на културно насилие, а другите – че нациите са отговорът на всички въпроси. Ясно е, че нациите се развиват. Съвременните нации трябва да включат нови стандарти, включително плурализма, зачитането на различните култури и т. н., както и необходимостта от наднационални политически съюзи, като ЕС. Един изпитан механизъм за създаване на по-голяма социална кохезия е силният публичен сектор - качествено и достъпно образование, здравеопазване, културни институции, обществен транспорт и т.н.


Лавандулови полета във Франция | Туристически новини\nКогато лятото настъпва в южната част на Франция, някои части от провинцията се превръщат в лавандула и създават невероятен спектакъл. Ето колко красива е лавандулови полета във Франция!\nВремето става по-топло, небето по-небесно, лавандулите цъфтят, а атмосферата е изпълнена с уникална флорална есенция, която е синоним на лятото в Прованс.\nЛавандулови полета в Прованс\nEl лято Започва в средата на юни и завършва в средата на август и именно в този период от време полетата на Прованс се превръщат в този рай с цвят на лавандула.\nВярно е, че лятото идва в цяла Европа и цяла Франция, но докато в други части на страната пейзажът е задръстен с диви цветя, вишни или слънчогледи има определени области на Прованс, които са оцветени в лилаво.\nАрдеш Намира се в югоизточната част на страната и е район, известен със своите пътеки и гори, очевидно лятото е специално време да дойдете и да посетите популярните му лавандулови полета. Има много области, които трябва да знаете, но като цяло предложеният маршрут е да започнете от Viviers, след това да преминете през Bourg Saint Andèol и да завършите в Saint Remèze. Веднъж тук, след като сте направили стотици ценни снимки, можете да посетите местния музей, посветен на лавандулата, Domaine Lavandäis или Musèe de la Lavade.\nБоние е малко селце, което се намира в департамент Воклюз, в Регион Алпите - Кот дÀзур. Неговите лавандулови полета цъфтят в началото на юли и са с ярки цветове. Те може да не са толкова обширни или популярни като другите, но пейзажът на Боние, заедно с този на близките села Менерб и Лакост е изключителен. За щастие има местен туристически офис, за да могат да ви преведат през района.\nEl Шато дю Боа е в провинция Люберон, около 1100 метра надморска височина и предоставя пълно изживяване във фермата за лавандула. какво имам предвид? Обектът е феноменален: нивите са в село, наречено Ларгад-д'Апт, известно като истински производители на лавандула. Височината изглежда им придава специален щрих и въпреки че луковиците са по-деликатни, те се отличават с по-интензивен аромат.\nДа, стигате тук само на организирани обиколки, още по-лошо, вече знаем, че тези видове разходки във Франция са много прости. Тъй като дестинацията е популярна в началото на юли, препоръчвам да резервирате рано.\nDrome това е най-доброто място за тези, които не искат никакви обиколки, но да се разходите, да снимате и да спрете да се полюбувате на лавандулите в усамотение. Има много пътеки, които могат да бъдат преминати пеша или с велосипед. Drôme е отдел, разположен в северната част на Прованс и все още не е много туристически район, така че се надяваме, че ще бъдете вие, лавандулите и още няколко. Как стигаш до там? Ако сте с кола, е на два часа и половина от Нотр Дам де Сенанк, в Горд.\nЛавандулови полета те са в село Валори, близо до бордоските лозя, а най-доброто време за посещение е рано сутрин или след обяд, когато цветовете са страхотни и ароматът нахлува в пространството.\nГрас е средновековно селище което е ценно и е известно като парфюмната столица на света. Да, има и полета от лавандула, които се намират в хълмовете на този живописен град на Френската Ривиера. Тук има много фабрики за парфюми и можете да ги посетите, но през лятото не можете да пропуснете разходка из красивите лавандулови полета.\nГрас е между Ница и Кан, така че ако спирате в някой от тези два града, можете да избягате или еднодневна екскурзия. По-горе именуваме Нотр Дам де Сенанк, в Люберон, дестинация, която освен лавандулата си заслужава да се посети, защото има красива църква.\nЛюберон е в центъра на Прованс и е Абатството датира от нищо повече и нищо по-малко от дванадесети век. Наистина е красиво и още повече през лятото, когато е заобиколено от уханни полета с лавандула. Точно в разгара на сезона, от юли до август, е пълно с туристи, така че, както винаги препоръчваме, Бог възнаграждава тези, които стават рано. Особено когато става въпрос за правене на снимки без хора!\nСолт е близо до Авиньон и е добре познат град, защото всяка година организира Фестивал на лавандулата. Солт е планинска дестинация и се казва нейните лавандулови полета са сред най-добрите в страната. Колко лилаво са тези хълмове! Може среща пеша, с кола или с колело, но препоръчвам мотора, защото тишината на въртенето на педалите, спокойствието и плавността на движението при каране на колело е най-добрата компания, когато аплодисментите трябва да се носят от пейзажа.\nФестивалът в Саул е в средата на август. Друго френско лавандулово поле е в Плато д'Албион. Тук е удобно да имаш кола полетата са разпределени в три отдела: Dròme, Alpes-de-Haute-Provence и Vaucluse. В тази област е именно Саулт.\nТе добавят някои 4500 хектара лавандулови полета, така че когато пътувате с кола или мотоциклет е страхотно, на гледката и на миризмата. Очевидно юли е най-добрият месец за отиване и винаги, винаги, започвайте рано. Снимките, които ще направите! Има части, където лавандулата се смесва с пшеница така лилавото става златисто...\nСимиан Ла Ротонд това е живописно село в департамент Alpes-de-Haute-Provence, югоизточно от Франция. Намира се на малък хълм и лавандулови полета обграждат селото, така че през лятото е перла, заобиколена от интензивна смесица от цветове и аромати. Самото село е малко и тихо, спокойно, прекрасна дестинация, ако се разхождате из южната част на страната в разгара на лятото.\nМавзолеят на Свети Павел има собствено лавандулово поле, в задната част на старата сграда. За него се казва, че е вдъхновил Винсент ван Гог когато беше затворен тук, защото цветните гледки не преставаха да го учудват. Първоначално тази сграда е била манастир, манастирът Сан Пабло, а по-късно се е превърнал в психиатричен хоспис, когато той е имал художника като гост през май 1889 г.\nВинсент Ван Гог се е ограничил тук, но е останал само една година. Така или иначе в неговия артистичен живот това беше много творческа година и когато видите цъфтящите лавандулови полета, можете да си представите защо.\nLa Vansole е район, който има десетки лавандулови полета на нежни хълмове. Намира се на час северно от Екс ан Прованс и човек може да шофира, като следвате пътеката с лавандула от двете страни на пътя. Също така човек може да спре и да се разходи между тях, за да разгледа малко. Най-популярната ферма за лавандула в района е Лавандес Ангелвин. Тук има сладък магазин, където можете да си купите сувенири, етерични масла, парфюми, сапуни и много други. Цялата лавандула, естествено.\nОбобщавайки малко, До края на юни повечето от лавандуловите полета на Прованс са в разцвет. Люберон е най-популярната дестинация и първата, но Vansole следва. Най-добрата лавандула от всички е тази, която расте на най-голяма надморска височина и цъфти, следователно малко по-късно.\nНачалото на юли е най-доброто време за посещение на всички лавандулови полета в региона, а ако пристигнете преди училищните ваканции по-добре, защото има по-малко хора. От средата на юли във Vansole реколта от лавандулаНо в Горен Люберон и в Château du Bois прибирането на реколтата започва около 15 юли.\nВ долната част на Luberon, около Lourmarin и лавандуловите полета на Valensole и тези около Sisteron, те имат своята реколта в края на юли, около 25-ти. През август може да няма толкова разкошТака че трябва да отидете направо до лавандуловите полета в Солт или тези около Банон, тъй като те обикновено цъфтят до 10 август.\nПълен път към статията: Новини за пътуване » Бягства в Европа » Франция » Лавандулови полета във Франция


Previous Article Джак Ма и империята Alibabа\nNext Article „1001 рецепти“ със слънчевата Сандра Алексиева\n„Dream Box” са нови за българския пазар козметични продукти, произведени в САЩ и Канада и предлагани от една млада, предприемчива майка. Детелина Недялкова само за няколко месеца, превръща хобито и страстта си към качествената козметика, в основно занимание. Детелина определя „Кутията с мечти“ като свой „втори дом“, в който тя ни прие, за да ни разкаже повече.\nМоже да разгледате подробно продуктите във фейсбук страницата @Dream Box\nКакво представлява „Кутията с мечти“ - “Dream Box” какво предлага и как и кога се роди идеята?\n„Dream Box“ се роди в началото на тази година и идеята се разви наистина светкавично, което ми показа, че вървя в правилна за мен посока. Обикновено нещата, които няма да се получат са свързани с доста препятствия и трудности, но с „Dream Box“ не стана така, всичко се случваше почти от само себе си.\nПрисъствието на “Dream Box” в социалната мрежа фейсбук за мен е възможност да комуникирам директно, и с производители, и с клиенти, да създавам приятелства и да разменяме мнения, интереси, опит....И така неусетно „Кутията с мечти“ се превърна в мой втори дом. Тя е моят смел и амбициозен проект за 2020 година. Аз съм майка на две деца, която се старае да съвместява полезното с приятното. Преди около година попаднах случайно на наистина ефективни антиейдж продукти, които силно ме впечатлиха. Не ми отне много време да реша да ги споделям с хора, които вероятно търсят същото, но до момента не са успели да го открият.\nКъм кого са насочени продуктите, които брандът предлага, каква е целевата аудитория?\nЦелевата група основно е от 12 до 75 години – момичета, момчета, мъже и жени. Продуктите на бранда са разработени и се усъвършенстват в посока на най-честите проблеми, с които се сблъскваме ежедневно през последните години – пожълтяване на зъбите, кососпад, пърхот, бързо омазняване на косата, бръчки по лицето, шията и деколтето, торбички и сенки под очите, разширени пори, проблемна кожа с активно акне, белези от акне, пигментация, отпусната и увиснала кожа, целулит, стрии, разширени вени, уморени крака, напукани пети и други.\nКакто знаем глобализацията предлага и позволява на всеки един да поръчва и има всичко, което поиска, от която и да е точка на света. Конкуренцията на пазара на идеи, като че ли никога не е била толкова ожесточена, колкото днес и това да се хвърлиш смело и да се опиташ да внедриш нов продукт е изключително трудно и изисква много качества, като например познаване отлично на таргет групата, към която е насочен и доза хитрост, ловкост и изобретателност, за да й задържиш вниманието. Кое е отличимото на „Кутията с мечти“ спрямо останалите марки на българския пазар, на какво залагаш, за да провокираш и да задържиш интереса и доверието на клиентите?\n„Dream Box“ се различава с това, че важен за мен е личният контакт – специалното отношение, с внимание насочено персонално към всеки един. За да бъде постигнат желаният резултат водещото не е това, че работя с наистина висок клас продукти, а да разговарям с човека, да разбера какво иска да постигне, дали проблемът е медицински или козметичен и да предложа най-добрата комбинация за конкретния случай. Така лека-полека се опознаваме, печелим взаимно доверие и накрая ставаме приятели. За мен комуникацията е от изключителна важност, в това число и обратната връзка и постигантите резултати. Винаги се старая да проследявам как продуктите и устройствата въздействат на всеки един. Затова просто залагам на споделените резултати и доволните клиенти от цял свят.\nКакво е мотото ти за работа, кое те провокира да работиш над бранда и да го внедряваш и развиваш?\nПроворкира ме удовлетворението и насладата, която ми носят резултатите и усмивките на лицата и в думите на хората, които ми се доверяват всеки ден. Брандът се е доказал отдавна и продължава да го прави всяка година, печелейки първите места в различни категории на Световните награди за чиста красота, класации на списание Forbes, както и на най-популярните списания за красота. Компанията, с която си партнирам е от 35 години на пазара в повече от 50 държави по света.\nКъде и как могат хората да открият продуктите на “Dream Box”?\nВсеки, който е любопитен или е в търсене на висок клас козметика и устройства за антиейдж грижа е добре дошъл в групата ми Dream Box във Фейсбук.\nИ за финал, сподели моля те, какво включва твоята лична „Кутия с мечти“ и какво още би искала да има в нея?\nВ моята лична кутия с мечти е винаги шарено и пълно. Освен баналното за някои, но така важно и необходимо да сме живи и здрави, мечтая да пътувам с цялото си семейство, да си създаваме приказни спомени, да осигурим на децата си вълшебно детство и не на последно място да помогна на други хора да постигнат успехи, удовлетворение, самостоятелност и възможност за по-добър живот.\nначин на живот\tинтервю\tкозметика\tdream box


Българската състезателка Боряна Калейн завърши на 4-о място в многобоя на Световното първенство по художествена гимнастика в Китакюшу, Япония, предава БНТ. Другата ни представителка Татяна Воложанина зае 7-ата позиция,…\nContinue ReadingБоряна Калейн остана четвърта на Световното първенство по художествена гимнастика в Япония\nЕма Радукану от Великобритания спечели титлата на US Open. Тя победи канадката Лейла Ани Фернандес във финалния мач на турнира с резултат 6:4, 6:3. Радукану, която е на 150-о…\nContinue Reading18-годишната Радукану е новата шампионка на US Open\nБългарският талант в тениса Пьотр Нестеров достигна финал на двойки при юношите на US Open с две победи в една вечер, предава Dir.bg. В рамките на няколко часа 18-годишният…\nContinue Reading18-годишният български феномен Нестеров е на финал на US Open\nСтойка Кръстева сложи край на състезателната си кариера\nЗлатната ни медалистка в бокса от Токио Стойка Кръстева слага край на състезателната си кариера. Това съобщи лично тя в социалната мрежа. Като мотив тя посочва желанието си да обърне…\nContinue ReadingСтойка Кръстева сложи край на състезателната си кариера\nНационалният волейболен отбор на България за юноши до 19 години се класира на първи исторически финал на Световното първенство, което се провежда в Иран. Момчетата на селекционера Мартин Стоев…\nContinue ReadingИСТОРИЧЕСКА ПОБЕДА: Юношите на България на финал на Световното първенство по волейбол\nАнсамбълът на България по художествена гимнастика спечели категорично първото място в квалификацията за многобоя на Олимпийските игри в Токио. Нашите в състав - Симона Дянкова, Стефани Кирякова, Мадлен Радуканова, Лаура…\nContinue ReadingАнсамбълът ни по художествена гимнастика играе на финал в Токио\nЗЛАТНА ПОБЕДА: Стойка Кръстева донесе втора олимпийска титла за България\nц 35-годишната Кръстева е първата българска боксьорка олимпийска шампионка. I РУНД Двете боксьорки стартираха предпазливо и държаха дистанция. Туркинята нанесе първия точен удар, след което Кръстева с добра…\nContinue ReadingЗЛАТНА ПОБЕДА: Стойка Кръстева донесе втора олимпийска титла за България\nСтойка Кръстева ще боксира за олимпийската титла в Токио след убедителен успех. Българката се наложи над японката Цукими Намики на полуфинал в кат. 52 кг с 5-0 съдийски гласа…\nContinue ReadingПОБЕДА: Стойка Кръстева отива на финала по бокс в Токио