Яд съм! Бележки на психолог към родители и деца - Аутизъм 2022\nЮношеството е етапът на онтогенетичното развитие между детството и зряла възраст (от 11-12 до 16-17 години), който се характеризира с качествени промени, свързани с пубертета и навлизането в зряла възраст. Тийнейджър - момче или момиче в преход от детството към юношеството.\nКонцепцията за девиантно поведение не е толкова еднозначна, например, чуждестранните учени, под девиантно поведение, определят съответствието или несъответствието на човешкото поведение със социалните норми и очаквания. Тоест поведението, което не отговаря на социалните очаквания на дадено общество, е девиантно.\nВъв вътрешната наука под девиантно (лат. Deviatio - укриване) поведение се разбира - акт, действия на човек, които не отговарят на официално установените или реално установени стандарти в това общество, „дали това са нормите на психичното здраве, закона, културата или морала. Социално явление, изразено в масови форми на човешка дейност, които не съответстват на стандартите, официално установени или реално установени в това общество.\nВ първия смисъл девиантното поведение е главно предмет на общата и психологията на развитието, педагогиката и психотерапията. Във втория смисъл - предметът на социологията и социалната психология. Въз основа на темата на работата ще използваме първото определение, то може да се разглежда в широк и тесен смисъл.\nВ широк смисъл девиантното поведение може да се нарече всяко действие, което не съответства на нормите и социалните стереотипи, преобладаващи в дадено общество. При този подход е необходимо да се прави разлика между положително и отрицателно отклонение. Положителното отклонение е девиантно поведение, което не предизвиква неодобрение в обществото. Това могат да бъдат героични дела, саможертва, специален ревност, повишено чувство на съжаление или съчувствие и т.н. От друга страна, отрицателното отклонение представлява онези отклонения в поведението, които предизвикват реакция на неодобрение или осъждане при повечето хора. Те включват: тероризъм, вандализъм, кражба, предателство, жестокост към животни и др..\nВ тесен смисъл, девиантното поведение често се бърка с делинквентното поведение, то се характеризира като повтарящо се асоциално нарушение от страна на подрастващите, което допълва определен стабилен стереотип на действия, нарушаващ правните норми. А девиантното поведение са различни отрицателни, неодобрени отклонения от общоприетите норми, родово понятие във връзка с деликт.\nВ нашата работа ще се обърне внимание, а именно на отрицателно отклонение или отклонение в тесния смисъл, тъй като именно той е опасен за формирането на здрава личност на тийнейджър. Следователно девиантният тийнейджър е млад мъж или момиче в прехода от детството към юношеството, извършвайки различни негативни действия, които нарушават социалните норми.\nВ този раздел ще разгледаме специфичните причини за формирането на девиантно поведение на подрастващите, свързани с възрастовите характеристики на тази категория. Разбира се, общите причини за девиантно поведение на човек влияят и върху формирането на девиантно поведение на подрастващите, но съществуващите специфични причини, характерни само за даден възрастов период, които влияят върху формирането на девиантно поведение в тази категория.\nТака S.A. Беличева подчертава, че асоциалното поведение на непълнолетните има свой специфичен характер и се счита за резултат от "социопатогенеза", която се влияе от различни целеви (организирани) и спонтанни (неорганизирани) ефекти върху личността на дете, юноша, младеж.\nИма 3 вида причини за девиантното поведение на подрастващите, а именно: физиологични причини, психологически и социални.\n1. Оценявайки тялото си, тийнейджърът установява физическото си превъзходство, норма или малоценност и прави заключение за своята социална стойност. Разбирането на тялото ви е пречупване в съзнанието за собствените способности, както и възприятията и оценките на другите. Може да има пасивно отношение към физическата слабост или желание да компенсират недостатъците си в друга област или да се опитате да ги поправите, бързият растеж по време на пубертета води до промяна в скелета. Забавянето на образуването на нервно-мускулния апарат може да наруши координацията на движенията, което ще се прояви в тромавост. Съвети или упреци от другите относно външния вид или неудобството причиняват насилствени влияния, изкривяват поведението.\nДаден е пример, че ускорените високи момчета са убедени в своята мъжественост и сила. Те може да не се борят за уважението на другите. Тяхното самочувствие се улеснява и от факта, че те се възприемат като разумни. В това отношение те са по-естествени, послушни и изискват по-малко внимание към себе си. Закъснели в развитието си, тънките и закъсали момчета към другите са малки, незрели и непригодени. Те изпитват нужда от попечителство, показват бунт. За да променят неблагоприятното си впечатление за себе си, те са принудени непрекъснато да проявяват изобретателност, предприемчивост, „смелост“, да бъдат в полезрение и със своите постижения да доказват своята полезност и дори незаменима в групата, към която принадлежат. Подобна дейност води до затруднения в общуването и емоционален стрес, които създават условия за девиантно поведение.\nПубертетът също влияе на поведението. При преждевременно сексуално развитие в някои случаи се появяват главно емоционални разстройства, в други - поведенчески разстройства (претенциозност, кратък нрав, агресивност) разстройство на шофирането; особено сексуални. При забавено сексуално развитие се появява бавно, липса на сглобяване, несигурност, импулсивност и затруднение в адаптацията.\n2. Появата на девиантно поведение може да се дължи на психологически характеристики. По-младите юноши показват дисбаланси в нивото и темповете на развитие на личността. Възникващото чувство за зрялост води до надценено ниво на претенциите, Емоционалността става нестабилна, характеризира се с резки колебания в настроението, бързи преходи от възвишение към понижено настроение. Когато тийнейджър срещне липса на разбиране за стремежа си към независимост, както и в отговор на критиката на физическите способности или външни данни, възникват огнища на страст.\nНай-нестабилното настроение се наблюдава на 11-13 години за момчета и върби на 13-15 години за момичета. В същата възраст е най-изразената упоритост. По-възрастните тийнейджъри са загрижени за правото на независимост, те търсят своето място в живота. Има диференциране на способности, интереси, развива се мироглед, определя се психосексуална ориентация. Въпреки това, решителността и постоянството в тази възраст все още съществуват заедно с импулсивността и нестабилността. Прекомерната самоувереност и категоризация са съчетани с чувствителност и несигурност. Желанието за широки контакти се съчетава с желанието да бъдем сами, нечестността със срамежливостта, романтизма с прагматизма и цинизма, необходимостта от нежност със садизма.\n3. Психосоциалните стресори на семейството са: дълъг брачен конфликт, конфликт между съпрузи в областта на възпитанието, дълъг период на развод и свързаното с него напрежение, недостатъчно използване на външни ресурси за развитието на детето, враждебно или насилствено отношение към детето, недостатъчен родителски контрол, нестабилен родителски стил и др. изискването за строга дисциплина от детето, загубата на член на семейството, която е значима за тийнейджър, физическото или психическото заболяване на един от членовете на семейството, включително алкохолизъм, наркомания.\nПсихосоциални стресори, свързани с житейските обстоятелства: смяна на местоживеене, престой в апартамента на непознати или честа смяна на хора с различни типове характер, ниско материално ниво на семейството.\nРазвитието на личността на тийнейджър се случва под влиянието на културата и обществото, които са го отгледали, свързани със социално-икономическата ситуация и пол. Пубертетът при съвременните юноши приключва преди началото на социалната зрялост. Съществуващата свобода на избор на житейски път удължава времето на адаптация. В този случай социалното съзряване настъпва неравномерно и зависи от завършването на образованието, материалната независимост или настъпването на възрастта. Един тийнейджър в някои области на живота може да е неадекватен и трудно да преживее провала си. Например, притежавайки авторитет в група спортисти, един тийнейджър може да е напълно незрял в отношенията с хора от противоположния пол.\nПо време на живота на тийнейджър гамата от социални роли се разширява: ученик, любител, член на спортен екип и др. Развитието им обаче е трудно, което може да доведе до голям емоционален стрес и нарушено поведение..\nКато правим заключение, можем да кажем, че девиантното поведение на подрастващите е социално явление, което се характеризира с различни отрицателни, неодобрителни отклонения в поведението на подрастващите от общоприетите норми. Тийнейджърското отклонение е многофакторно и се различава в редица общи социални причини (биологични, социални, психологически) във връзка с конкретни причини, дължащи се на възрастовите характеристики на подрастващите. С различна комбинация от причини за девиантно поведение при подрастващите се формират различни видове девиантно поведение.\nРазстройство на хиперкинетичното поведение. Характеризира се с недостатъчно постоянство в дейности, изискващи психическо натоварване, склонност към преминаване от една дейност в друга, не завършване на нито една от тях, заедно с прекомерна активност. Безразсъдство, импулсивност, склонност да се стигне до злополуки може да се комбинира с това. В отношенията с възрастни такива юноши не усещат дистанцията, същата ситуация се наблюдава при общуване с връстници.\nСемейно разстройство. Проявява се в антисоциално или агресивно поведение, проявяващо се единствено в отношенията с родители и роднини. Литературата отбелязва такива характерни действия като: кражба от дома, унищожаване на нещата, жестокост към тях, палеж на къщата.\nНесоциализирано разстройство на поведението. Характеризира се с комбинация от упорито антисоциално или агресивно поведение с нарушение на социалните норми и със значителни нарушения на отношенията с връстниците. Това се проявява в липсата на продуктивна комуникация с тях, в изолация от колектива, отхвърляне, непопулярност, както и в липсата на приятели или емпатични (чувствени, близки) връзки с връстници. Във връзка с възрастните несоциализираното поведение на подрастващите се характеризира като: жестоко, грубо, особено недоверчиво, дори във връзка с близките. Ясен знак за такива юноши е самотата. Типичните поведения включват гладуване, хулиганство, изнудване или нападение с насилие и жестокост, неподчинение, грубост, индивидуализъм и съпротива срещу властите, тежки изблици на гняв и неконтролирана ярост, разрушителни действия.\nСоциализирано разстройство на поведението. Това е обратното на горното отклонение. Разликата е, че трайното антисоциално или агресивно поведение се проявява при общителни юноши. Такива юноши са описани като „подстрекатели“ на антисоциалните, лидери на групи. В същото време се казва за тежки вътреличностни конфликти на тези девианти: „Смесените, поведенчески и емоционални разстройства са комбинация от упорито агресивно асоциално или провокативно поведение с изразени симптоми на депресия или тревожност. В някои случаи разстройствата се комбинират с постоянна депресия, проявена от тежко страдание, загуба на интерес, загуба на удоволствие от оживени, емоционални игри и занимания, в самообвинения и безнадеждност, В други - поведенческите разстройства са придружени от тревожност, страх, страх, мания или притеснения заради нечие здраве “.\nДелинквентно поведение. Това е действието на конкретен човек, отклоняващо се от законите, установени в даденото общество и в дадения момент, застрашаващи благосъстоянието на други хора или социалния ред и криминално наказани в техните крайни проявления. Причините за това поведение са дадени в процентно изражение, например 30% -80% от делинквентните деца имат непълно семейство, 70% от подрастващите със сериозни разстройства на личността, 66% акцентират. Сред болничните пациенти без психоза, 40% с делинквентно поведение. Половината от тях го комбинираха с психопатия..\nПристрастяващо поведение. Това е ранно алкохолизиране и анестезия. Това е тийнейджърският еквивалент на домашното пиене на възрастни и началото на наркоманията. В половината от случаите алкохолизацията и анестезията започват в юношеска възраст. В най-ранна възраст това е особено опасно, например сред делинквентните подрастващи повече от една трета злоупотребяват с алкохол и са запознати с наркотиците. Интересно е да видите мотивите за консумация, тъй като те се различават от възрастните - да сте ваши в компанията, любопитство, желание да станете възрастен или да промените психическото си състояние. В бъдеще пият, приемат лекарства за весело настроение, за повече спокойствие, самочувствие.\nПристрастяване поведение може да се съди първо по появата на психична (желание да оцелее възход, забрава) пристрастяване, а след това и физическа зависимост (когато тялото не може да функционира без алкохол или наркотици). Появата на групова психическа зависимост (желанието да се напива при всяка среща) е заплашителен предвестник на алкохолизма. Желанието на юношата да намери причина за пиене или анестезия, постоянното търсене на напитки или наркотици, съдържащи алкохол, вече е ранен признак на алкохолизъм и в други случаи на наркомания.\nПредоставеният списък от видове девиантно поведение обаче не е достатъчен, за да се класифицират напълно методите на психосоциална работа с подрастващи с девиант, поради което предлагаме и следните видове отклонения за разглеждане: отклонения в сексуалното поведение; проституция; психогенно патологично формиране на личността; самоунищожително поведение.\nОтклоненията в сексуалното поведение се проявяват при подрастващите като недостатъчно съзнателно и засилено сексуално желание. Сексуалната идентификация все още не е завършена. Затова лесно възникват отклонения в сексуалното поведение. Особено податливи на тях са подрастващите с ускорено и забавено съзряване. Първите имат силно сексуално желание много преди социалната зрялост, докато вторите имат желание да се утвърдят, изпреварвайки връстниците си в сексуалната активност. Освен това изоставащите в развитието могат да станат обект на съблазняване от по-старите си другари. Сексуалните отклонения при подрастващите са ситуационни и преходни. Сред тях могат да бъдат визионизъм (надничане на голота), ексхибиционизъм (демонстрация на голотата им), манипулации с гениталиите на по-малки деца или животни.\nС остаряването и по време на прехода към нормален сексуален живот отклоненията изчезват напълно. В неблагоприятни случаи те продължават заедно с нормалното сексуално поведение или се възобновяват при липса на нормален сексуален живот, съблазнителен ефект.\nПроституцията. Терминът "проституция" идва от латинската дума оскверняване. Учените разграничават следните основни характеристики в проституцията:\n2. Естеството на занятията - систематичен риболов под формата на сексуални отношения с различни лица, без чувствено желание и насочен към задоволяване на сексуалната страст на клиента под каквато и да е форма;\n3. Мотив за заемане - предварително уговорено възнаграждение под формата на пари или материални активи, които са основен или допълнителен източник за съществуването на проститутката. Личната опасност се крие в моралния упадък на момичето, загубата на срам и естетически идеали.\nПсихогенно патологично формиране на личността. Това е ненормално формиране на незрялата личност на деца и юноши под влияние на: грозно образование и хронични травматични ситуации; трудни преживявания на житейски трудности; продължителна невроза; дефекти в сетивата и тялото или хронични заболявания. В тяхното развитие играе роля неправилното възпитание, в резултат на което често се присъединяват нарушения в поведението.\nАвто-деструктивното поведение е вид девиантно поведение, характеризиращо се с действия, които застрашават развитието и целостта на личността на субекта на поведение.\nАвторазрушителното поведение може да се прояви в различни форми:\n- фанатично поведение - участие в разрушителни религиозни култове, движение на футболни фенове и т.н.\nАвто-деструктивното поведение може да се формира в резултат на противоречие между знанието за собствения живот и идеята за смъртта, т.е. когато възникне когнитивен дисонанс.\nВ развитието на „самовредното” поведение личностните характеристики играят важна роля: от една страна, те са психологическият фон, на който се развиват тези форми на поведение, а от друга, те претърпяват значителна промяна със самоунищожително поведение. Психологическите характеристики определят прогнозата на такова поведение. В същото време ролята на личността във формирането на това поведение не е добре разбрана, основните работи по нейното изследване са свързани с различни клинични прояви.\nКато правим заключение за предложените класификации на поведението на подрастващите, може да кажем, че съществуват следните видове отклонение от тийнейджъри:\n- семейно ограничено поведение на поведение;\n- психогенна патологична формация на личността;\nВсички видове девиантно поведение на подрастващите се дължат на биологични, социални (или културни), психологически причини (или комбинация от комбинация от тези причини), умножени по специфичните причини за отклонение поради възрастта. По този начин девиантното поведение на подрастващите е многоизмерно и изисква използването на широк спектър от технологии за социална работа за решаване на проблема.


Апартамент Мика — Rezervaciq.com\nСандански, ул. Воден 16\nАпартамент Мика се намира в Сандански, ул. Воден 16, на 390 м. по въздух от археологически музей в центъра на Сандански. В Сандански Ви насърчаваме да разгледате близките епископска базилика - Сандански на 70 м. и парк Свети Врач Сандански на 780 м. по въздух от Апартамент Мика. В близост до Сандански за любителите на разглеждане на забележителности препоръчваме да видят сандански манастир Свети Свети безсребреници Козма и Дамян на 2.2 км., болярска къща Мелник на 10.5 км. и глинената къща Лещен на 46.3 км. в права линия. Kлиентите на сайта харесват изброените близкоразположени опции за настаняване – Хотел Елит на 70 м., Къща за гости стаи Парапанови - Сандански на 80 м. и Семеен Хотел Бистрица на 80 м. по въздух в права линия.\nМястото за настаняване има 1 звезда. Обектът осигурява на своите клиенти Wifi интернет в помещенията - безплатно. Настаняването е възможно след 12:00 часа, а заминаването се извършва преди 12:00 часа.\nTV, вана в банята, хладилник в стаята, DVD система в стаята, LCD/плазма в стаята, кабелна телевизия в стаята, тераса/веранда, баня към стаята, WC , душ в банята, балкон/тераса, диван в стаята, ел. кана за кафе, фурна/печка, котлон, кухненска маса, автоматична пералня, вана/душ, походно/разтегателно легло, CD система в стаята, частен/самостоятелен апартамент в сградата,\nна 0.41 км от 32 лв\nTV, вана в банята, хладилник в стаята, DVD система в стаята, LCD/плазма в стаята, кабелна телевизия в стаята, тераса/веранда, баня към стаята, WC , душ в банята, отопляне, климатизация, няма осигурено паркиране, балкон/тераса, диван в стаята, ел. кана за кафе, фурна/печка, котлон, кухненска маса, автоматична пералня, вана/душ, походно/разтегателно легло, други, CD система в стаята, домашни любимци - с предшестваща заявка безплатно, безжичен интернет в стаите - безплатен, плажни хавлиени кърпи, частен/самостоятелен апартамент в сградата,


Едно аз не можах да разбера, а именно, че по думите на Дринова, "така каза Бенковски", "тъй заповяда да стане еди-коя си работа" и пр., без да се спомене името на Волова, излизаше, че не тоя последният управлява приготовлението, а неговият подчинен Бенковски.\n- Ние него познаваме за такъв; той ни пробуди и съедини наедно -отговори Дринов на моя въпрос относително първенството на апостолите.\nДринов не стоя при мене дълго време. "Цял ден не съм се запирал - говореше той, - на десят части да се разделя, пак не ще се свърши работа. За да тичам нагоре-надолу, нищо не съм приготвил още за себе си, десят фишека нямам готови; а въстанието е вече на прага."\n- Там е страшна работа; а тука ние сме нищо - говореше той, когато аз го запитах какво има на Велико Търново. - В Горна Оряховица (седалището на апостолите) введоха ме при големците, които, като видях, замръзнах на мястото си. Около седем-осем души брадати момци, насядали около една маса, размишляваха дълбоко. Всичките говореха на руски язик.18 Вътре в стаята имаше окачени много револвери и пушки и два зелени байрака, а вън до вратата вардеше многобройна стража. Царски работи! - прибави той.\n- Кой живее? - извика непознат човек там наблизо зад едно дърво и тетиците на пушката му изплющяха.\nСпоред хайдушките правила иие се стоварихме на земята с водача си, с очите надолу, и наместо отговор, изплющяха тетиците и на нашите револвери. Положението ни не беше опасно, при всичко че не знаехме силата на противника си. Който е запознат малко-много с подобни нощни срещи, той знае, че щом се обади противникът, работата е лесна вече, стига и двете страни да имат оръжие. Пространството, което разделя жертвата от нападателя, и обратно, става неприкосновено повече от жилището на английския свободен гражданин. Който наруши това нощно правило, т. е. който се осмели да пристъпи, без да се обади, трябва да изпита действието на горещия куршум. Изключват се от тоя случай страхливите натури, които обърнат на бяг.\n- Да не бъдат някои от нашите момчета? - пошепна водачът ми.\nПолицейското отделение на панагюрския комитет беше наредило, щото нощно време да излязва въоръжена стража край селото, за да завардва всичките главни пътища, да гледа кой влязва и кой излязва от селото, разбира се - от хората на противната страна. Тия стражи имаха още за цел да посрещат нощно време апостолите, тайните пощи и други различни пратеници на комитетите, които да отвождат на назначеното място в селото и да им оказват нужните потребности. Тия имаха заповед да спират всекиго, който влязва и излязва нощно време. Куриерите от ближните села имаха парола. Ония пътници, които не бяха съзаклятници, те ги само питаха що са за хора и като разумяваха от отговорите им, че не са опасни, казваха им да си вървят, като препоръчаха себе си за общи селски караул. Една нощ тая стража извикала да спрат няколко души непознати человеци, които идели из пазарджикския път към Панагюрище. Наместо отговор непознатите хукнали да бягат назад, а стражата изпразнила няколко пушки подиря им, без да удари някого. Отпосле говореха, че пропъдените по тоя начин били турци от Пазарджик, проводени да произведат някаква си тревога. По-после аз придружих една нощ Иван Попова, с когото ходихме да ревизираме тия стражи. Всичките намерихме на крака, с шишинетата в ръце, усещаха ни още отдалеч, че се приближаваме, изпълняха всичките правила, като че бяха редовна войска.\nСтражата, при която се бяхме спрели ма банския път, или по-добре, която ни спря, се състоеше от четирима души черномустакати панагюрци, с къси шишинета е ръце и с дълги ятагани. С първо срещание още тия отвориха уста да ни питат, понеже и двама бяхме дошли от ябана, какво правят другите братя, готвят ли се и тия да развият байряка напролет, имат ли опитни войводи и пр. Всяка наша дума, всяка наша новинка за състоянието и приготовлението на другите градове и села се гълташе с ентусиазъм от разпалените юнаци.\n- Ох, боже, кога ще дойде определеният ден, за да тръснем от гърба си тежкото бреме и да турим в действие шишинетата, които сме бактисали да триеме и чистиме вече - говореха те.\nСпоред думите на стражата, малко по към Баня имало едно отделение други юнаци, които, като не им се спяло, възползувани от хубавото време и ясната месечина, излезли на обучение със своя бъдещи стотник. За да не стане някой сакатлък, стражата ни обади паролата, която беше петел и която ние трябваше да дадем на поменатите юнаци, понеже аз изявих желание, че искам да ги погледам. Подир няколко минути ние разменявахме паролата помежду си с казаното отделение, стояхме един срещу други на двадесят крачки разстояние.\nБуйните разпалени глави бяха се установили в една долина, разделени на няколко малки отделения - едни приятели, други неприятели, - всеки с гол нож в ръката, кой коленичел, кой прав, нападаха един другиго с голите железа в ръце, а ясната месечника им се радваше от небесните сводове! Казах, гдето му беше мястото, пак го казвам и сега - няма кусур, - подобни картини са в състояние да възвишат и най-слабата натура, да вдъхнат кураж и на беззъбите бабички. Натура малко-много необикновена, надарена с повечко вдъхновение, отколкото простите смъртни, в една подобна среда ето ти че станала херой! Аз не зная що биха сторили ония надути педанти, които се осмеляват да дращат в своите истории, разкази и възпоминания, че българското въстание било възбудено от чужди агенти и неразбрани младежи - ако тяхна високоучена милост попаднеше през м. март и априлий в Панагюрския окръг! Питам ги аз тях, дали биха се наели тия да възпрат течението на времето, да вдъхнат умереност, благоразумие в населението да захвърли на една страна шишинето и да почне своята полска и домашна работа? Идиоти! От всичко това се разбира, че тия хора мерят народните понятия и стремления с аршина на своята собствена рутина. Въобразяват си тия, че историческите течения, приготвени от много стотини години, биха се спрели или подтикнали от няколко изтъркани фрази.\nВсеки обскурантин със закоренели понятия, който се би опитал да спре тия течения, спрял би с тях заедно всяко по-натагьшно развитие, убил би и самия живот.\nОставихме юнаците да въртят своите остри ножове, които звънтяха и тракаха още по-живо по причина, че им съобщихме няколко благоприятни новини, и заминахме с бай Стояна по пътя си за Баня. Среднощ се преполовяваше вече, когато ние се покачихме на един от величествените средньогорски клонове, който дели Панагюрище от Баня. Тих прохладен ветрец ни посрещна откъм южната страна, който ни напомняше още следи от зимата. Като слизахме в малката долчинка, от която до селото остава няколко крачки място, от дясна страна в шумата изрева гърлестият юнак: "Кои сте?" "Ваши братя българи из Панагюрище" - отговорихме ние, понеже знаехме вече с какви хора имаме работа.\nОще няколко обяснения, и при нас се изтърсиха трима души горски пилета, по които оръжието трепереше като телледисана китка. И при тях трябваше да се опреме за няколко минути, за да отговорим на хилядите въпроси, които тия ни задаваха, за да им кажем, че денят не е вече далеч. На росясалата моравка, там близо до една шумка ние петима единомисленици образувахме колело и си срещнахме главите една до друга, за да не би да остане някоя дума нечута и неразбрана,\n- Не беше тая вечер наш ред да излезем на стража, но що да правим затворени в къщи? - каза един от банските стражари. - Нито сън те хваща, иито работа ти се върши; излязохме да се порадваме на гората, да й се научим отсега.\nНека читателите забележат това име - поп Грую, който ще да бъде предмет иа разказа ми оттук нататък няколко пъти.\nПохлопахме на една голяма къща, за която водачът беше полууверен, че тя е попската къща, и в която светеше още свещ. Наместо да ни се отвори вратата, отвори се едно малко прозорче над главите ни, отгдето се подаде половин глава, която ни попита кои сме и кого търсим. Ние не отговорихме удовлетворително, което даде повод за съмнение на стопанина.\n- Угасете свещта и ми подайте шишинето - каза главата на своите домашни, след като полузатвори прозорчето.\nНие от своя страна се понаведохме покрай плета и захванахме да тъпчем земята на дължина, т. е. отстъпихме от спорната точка, за да не би да ни натовари неразбраният стопанин с някой куршум по гърба; а селската стража ни съпровождаше и от двете страни на улицата. По това време, когато ходеха обезпокоителни слухове, че днес-утре ще да нападнат турците, че Великден или Гергьовден ще да бъде определеният ден за развиването на байряка, окото на българина не мигаше вече, малко щеше да му мисли дали да дръпне, или не, когато насочи един път изтритото шишине.\nДокато се питахме пред една голяма порта, над която се издигаха две клонести върби, дали тя е оная, която ние търси ме: "Тук е" - обади се непознат женски глас от вътрешната страна на двора. Портата се отвори, колкото да се пропъхнеме, без да се види лицето, което ни отваряше, и след като влязохме вече в двора, пак се затръшна изподиря ни. Младият капуджия, който беше наметнат с бозов ямурлук, не бе някой мустакат юнак, но 18-годишната дъщеря на поп Груя, която от вечерта още чакала при портите да посрещне високия гост - Бенковски, - за идванието на когото бе известена.\nДве пъстри кучета вътре в двора се изправяха на задните си крака, готови да ни издерат очите; но рево-юционерката беше разпоредила още от вечерта да тури на вратовете им приготвените синджири, понеже, както казах, чакаше гости.\n- Баща й ще да я прави байрактарка - говореше майката на дъщерята не без ирония.\n- Аз ще да хвана Ахмед аа19 - каза българската амазонка причервена и кихна да се смее, като си затуляше в същото време лицето с ръката.\nЗаспал съм по едно време, без да искам; усетих само баба попадия, като метна отгоре ми едно пъстро чердже и говореше сама на себе си: "Потен е; да не настине." Колко време съм спал; какво е станало после, около ми, аз не зная. Онова, което се представи на очите ми след тоя кратък сън, бе следующото:\n- Ей, я ставай да те видя що си за човек, та си се разположил така господарски в чуждата къща! - чух аз непознат глас в съня си и докато сваля от гърба си пъстрата чергица, тя подхвъркна настрана, като да я вдигна вихрушка.\nУжас! Аз скочих на крака в съня си като луд, вследствие на това грубо събуждание; станах още по-омаян и зашеметен от онова, що гледах напреде си. Висок непознат човек с морав фес на главата, наметнат с черна мушама на гърба си, с високи ботуши на краката, опетлан по гърдите с много ремъци, на които висеха два револвера, кама, чанта, телескоп, с една реч - човек страшен стоеше напредя ми. Но само той ли беше! Имаше нещо повече. Зад гърба на страшния човек към вратата слабата светлина на ламбичката осветляваше мустакатите фигури още на мнозина непознати - аз да ги кажа, читателю, десят души, а ти кажи - двайсет, пак няма да сбъркаш. Тия последните бяха облечени с черни колчаклии потури, с чифте пищови и дълги ятагани на пояса, с шишинета в ръце, едни от тях бяха влезли в стаята, а други надничаха от вратата, на които се подаваше само единът мустак и дръжките на ножовете им, широки на края като просорник.\n- Кой си? Говори! - извика още по-строго първият непознат и тропна с крака си.\nАз не можах да се усетя още кой е тоя човек, който води подиря си толкова души; замаян още отначало, не знаех какъв язик да му говоря, т. е. по кой начин; дали не е дошло време да се мре, казах в себе си и похванах се на кръста да опитам стои ли револверът ми, който бях забравил.\n- Пътник съм!... Работа търся... - изкривих аз устата си да отговоря.\n- Какво викате на човека? Вас е дошел да търси - каза баба попадия, която най-напред разбра моето положение.\n- Ти ли си? Тогава можеш да седнеш - отговори по-меко познатият. - На караул около къщата! - каза той, като се обърна към своите мустакати другари. - Кафе, бабо! - извика на попадията, като че тая последната му беше девятгодишна слугиня. - Ячмик на коня, момне! Стига си зяпала - заповяда той на поп Груювата дъщеря. - Излез навън! - извика на моя водач, като че беше солдатин, и чак тогава седна насреща ми при огъня.\nНяма нужда да обяснявам на читателите, които и така са разбрали вече, че тоя непознат с феса и наметната мушама не беше друг никой освен сам Георги Бенковски; а ония, които стояха на вратата и на които той извика: "На караул" - негови телопазители, верни другари, събрани от селата: Панагюрище, Мечка и Петрич.\nПреди да го видя още лично, аз го знаех кой е, видях писмата му в Пловдив, в които на всяко и се мъдреше кратката, знаех го, че е взет апостол по мллости, туран под личното наблюдение на Волова; но не зная защо, по вътрешно някакое настроение, аз благоговеех напредя му, чаках да ме попита, та тогава да се обадя, доброволно признавах, че той е велик, с една реч - изповядвам се чистосърдечно, - аз бях омаян от Георги Бенковски.\n"И ние сме били апостоли; ако захванеха да бесят тия последните, то наша скромност щеше да отиде на вересия" - казах аз на ума си, като гледах с колко души пътува той, как е силен и самонадеян.\nСлед като направи Бенковски горните разпоряжения и след като се разпореди със своя тоалет, от който само мушамата остави настрана, а тежките железа, револвери, кама и патрони не сне от себе си - нещо обикновено у него, - той се обърна към мене.\n- Е, казвай да видим що си направил, накъдето си ходил - каза той, след като допи първата чашка кафе и заповяда да направят още по едно.\n- Тия хора не искат да разберат, че с граматика не се освобождава отечество - каза той разсърден и след като сви в ръката си моето пълномощно, което аз пазех като очите си, хвърли го в огъня.\n- Учил ли си се в Европа? - прибави той, като ме изглеждаше със съмнителен поглед.\nСпоред неговите думи нямало нужда да се дават пълномощни от апостолите, защото това право имал само апостолският комитет. Всъщност обаче работата не бе така, не само по тая причина предаде той на огъня моето пълномощие. Най-много го ядоса него, че Волов се подписал главен двигател на Западна Тракия, която титла, се виждаше работата, да гъделичка неговото честолюбие, както ще стане явно в понататъшния ми разказ. Аз можах да заключа, че отношенията между тия двама братя-другари, които бяха минали Дунава не да делят първенство, но да си проливат кръвта, бяха твърде обтегнати, още повече че когато Бенковски чу, че не съм се учил в Европа, захвана да се оплаква от Волова и да го напада в неизпълнение на своите апостолски обязаности.\n- Пет хиляди чакмака20 да видя напредя си един път, ще да се успокоя - казваше той.\n- Ако да не е и то, не зная какво ще да правя - прибави той.\nПреди да се отправя за Панагюрище, отидохме е Бенковски да се окъпем на минералните бани, находящи се край това село, отгдето той се върна пак в къщата на поп Груя, а аз и водачът ми хванахме панагюрския път.\n- Аз се радвам, че ти поне не си ходил в Европа, а в такъв случай, вярвам, че в главата ти няма никакви граматики и запетаи, които най-много бъркат нашите работници - каза той на прощавание.\nПетлите два пъти бяха пели, месецът поздравляваше Стара планина от величествените върхове на историческия Доспат, когато ние се покачихме на средньогорската рътлина и седнахме да запушим по една цигара при малката чешмичка, находяща се на това място, до пътя, над която се издигат няколко бели тополи.\n- Да се не маеме, че ще да осъмнем - каза водачът ми, който познаваше времето по звездите.\nВ Панагюрище пристигнахме капнали за сън, когато се разсъмваше. Решението да замина за Пирдоп се изостави него ден, защото според думите на лица, които познаваха отблизо това село, малко надежда имало да се направи там нещо добро. Аз не щях да се поколебая от тия неприятни известия, ако да не бях се срещнал на другия вечер с игумена от калугеровския манастир "Св. Никола" - отец Кирил, съзаклятник в комитета, - който ми обади, че в околните на манастира села Славовица, Съртхарман и пр. трябвало да отиде един апостол, защото той сам не можал да ги убеди.\nКато влязохме вътре, отец Кирил се изгуби по едно време. После малко той се подаде в стаята, с препасала сабля през кръста, с два пищова отстрани, с левче на калимявката, със спуснати коси по раменете, мешинено толумче за вода, провесено отзадя му, с кръст в ръка, с една реч - цял бунтовник. Подиря му вървеше целият персонал на метоха.\n- Цървулите ми, както и други някои принадлежности, се намират на манастира - каза той.\nНа другия ден пак трябваше да се бъхти път към село Баня, отдето е пътят за калугеровския манастир, 4¾ час далеч от Панагюрище. Един час докато имаше да се съмне, ние излязохме от последното село, възседнали на мулета. Според уверението на отец Кирила не трябвало да се боя от нищо, защото той често пътувал с хора като мене, всеки щял да си помисли, че съм слуга от неговия манастир. Преди да тръпнем от къщата, в която бяхме влезли, дойде един българин да се изповяда. О. Кирил го викна в стаята, гдето бях и аз, и почна своите свещенически обязаности в мое присъствие. "Доколко турци мислиш да заколиш? - беше първият въпрос, който зададе на грешника о. Кирил в качеството си на изповедник. - Колко фишека си направил? Ако нямаш 300, то за тебе няма комка. Ножът ти намазан ли е с масло? Ами пушка и пищови имаш ли? Сухари приготви ли си?" Българинът преглъщаше от най-напред, не че го смущаваха зададените въпроси, но че не очакваше да ги чуе във време на изповядванието. "Ако всички тия неща не си приготвил, повтарям, за тебе няма комка - свърши той. - От два месеца насам аз така си изповядвам" - каза той на мене.\nОттатък Баня се намира висок средньогорски рът, покрит с гъста церова гора, отгдето е пътят за Калугерово. По-нататък, от другата страна на планината, са турските махали, на брой три-четири, наречени Юруци. Мнозина от тия последните ни срещнаха, които познаваха отец Кирила, като познат съсед, и си заминуваха из пътя. Един даже се смеси с нас, с когото пътувахме доста време. Той не се забави да отвори страшния въпрос: "Какво ново се чува" - въпрос, който занимаваше по него време и турци, и българи.\n- Не зная, папаз ефенди, какво ще да ни дойде на главите? - говореше той. - Орем, копаем, както и други път, но ръцете ни са пребити. Едни казват, московец ще да дойде, други - сърбин, трети - не знам кой си; а сиромашта се безпокои не на шега. Отидеш в града (Пазарджик), и там същото безпокойствие, и там агите шепнат нещо.\n- Всичко това го е рекъл господ, господинчо, с неговата воля става това - говореше въодушевеният селянин. - Ние, старите, да кажем, че знаем и разбираме, но кой кара малките деца да играят по улиците на талим, да си правят пушки от пищелки, ножове от дърво и пр.? Защо тия оставиха своите заветни игри: челика, топката, кимпенди и др.? Всичко показва, че е дошло преме да се превземе изгубено царство, да се прогонва погански народ, отгдето е дошел.\nВъпросът не беше от трудните. Доволно бе за наблюдателния баща да попита сам себе си с какво се той занимава, и работата ставаше ясна, т. е. искам да кажа, че ако той със ступаницата си заедно правеха фишеци от светогорските икони по цяла нощ, то и малкият Иванчо или Колчо трябваше да прави същото.\nТака или инак, но турците и тяхното правителство не си доспиваха. Когато ходжата излазяше да вика на джамията, гласът му трепереше като лист, викаше той жално-жално, призоваваше от това високо място божията благодат върху мусулманския свят. Силното султаново правителство беше събрало цяла банда босоноги циганки, които под вид на просякини бе изпроводило по българските села да шпионират. Около средата на месец марта излезе заповед никои търговец да не донася от Цариград и отдругаде куршум (на дъски). Има примери, че по това време железницата Одрин-Сарамбей отиваше и се връщаше празна, като кола сламеница, само с няколко души окъсани ходжи и турски чиновници. Наближи времето Джума - славен панаир в турската комерческа хронология, - а железницата на Хирша скрибуца към Ямбол и Керменли само с няколко коша турски емении и сандъци с одринска халва; комарджии гърци и ерменци бяха търговците, които бързаха към прочутата Джума, да представляват мелодрамата Хаджи Айват. Няма българи-търговци, няма денкове от коприщенски и панагюрски шаяци. И се събраха тогава всичките инспектори, шефове и съветници на това еврейско експлоататорско дружество, Chemines de fer de la Turque d’Europe, да размишляват и търсят истинските причини на това упадвание.\nНо не беше само това. През цялата зима (1875-76 г.) едва ли можат да се наброят до десятина сватби, станали между българите. Общото патриотическо течение беше турило ръка на всичко. Само в един Русчук избягаха нея зима до 7-8 момчета от търговската класа, като завлякоха на своите господари кой по стотина, кой по 200-500 лири и минаха с тях в светата Румъния да помагат на братята хъшове. Митю Цветков, търговец из Враца, взел на кредит лойта на някого си турчин и преминал във Влашко да я продава. В Гюргево той залага тая лой на хъшовете, които й прибраха парите и купиха с тях пушки за Ботевата чета.\nСъпътникът ни турчин се отби в една от казаните турски махали, а ние последвахме пътя си с отец Кирила към манастира. Минахме р. Тополница, над левия бряг на която се намира тоя манастир, срещу селото Калугерово. Пладне беше минало, когато ние влязохме във високите порти на "Св. Никола". Там заварихме един гост, мисля от Т. Пазарджик, учител по селата, млад момък, с фес и панталони и с броеница в ръката, познат на отец Кирила. С първо виждане още той запита тоя последния какво ново се чува в Панагюрище, без да обърне внимание на моето присъствие, понеже, както казах, дрехите ми не ме препоръчаха за интересуващ се човек от подобни работи.\n- Време е, отче! Ти трябва да станеш български поп Жарко21, ти трябва да поведеш своето стадо яко пастир добрий - говореше разпаленият младеж, като беше се обърнал с гърба към мене.\nКакто се виждаше, милостта му не беше се срещал още с някой революционерен апостол, но само така, по общо настроение на населението, изразяваше онова, което въодушевяваше всеки малко-много развитичък българин в надвечерието на избухването.\n- Трябва, отче, трябва! Минутата е една от най-сгодните - продължаваше учителят. - Сън не ме хваща вече, иска ми се и мен... разбираш я? Да я препаша...\nОтец Кирил ми смигна, т. е. даде ми знак да въведем заблудения в кошарата, да го кръщаваме помежду си, за която цел той стана и затвори вратата. Учителят не подозряваше още нищо; той се разхождаше по стаята и тананикаше гласа на една юнашка песен с вирната глава.\n- Байно, приближи се до масата да засвидетелствуваш с клетва и с подпис ония огнени думи, които ти изказа пред малко! Напредя ти стои български апостол - казах аз и извадих револвера си, а отец Кирил разпусна червения патрахил по гърдите си и запя "Крещается роб божий!"\n- Ама чакайте. Аз не мислех за това! Аз не съм още приготвен... Аз трябва да се допитам... - говореше той, а долнята част на устата му играеше като цигански лък.\nВ това време в широкия манастирски двор влезе въоръжен конник, който с първото си влнзание още попита за игумена. Непознатият бе гавазин или друго нещо при българската община в Т. Пазарджик; той донесе писмо от архиерейския наместник в тоя град, който му предписваше, че щом приеме това писмо, незабавно да тръгне за града заедно с гавазина. От подобна бърза заповед, така ненадейно, отец Кирил се уплаши. "Има нещо" - каза той и се метна на уморения си добитък, който не бяха вкарали още в яхъра. На тръгване аз му казах да ме препоръча на своите верни хора от манастира, че не съм работник, дошел да търси работа, както беше казал, когато дойдохме най-напред пред някои от манастирските хора, понеже предвиждах, че с тая рекомандация ще да изпатя нещо; но той ми отговори, че не е нужно, ще да се завърне на другия ден. Учителят, новопокръстеният, на когото тая случка беше най-благоприятна, намери сгоден случай да отстъпи, без да се обади някому: видях гърба му, като излезе из портите и взе пътя към Калугерово. Че ще да предаде онова, което пати в манастирската килия, аз не вярвах: отец Кирил поне гарантираше.\nМалко подир учителя замина и отец Кирил, заедно с гавазина от пазарджикската община; а аз останах в богоугодното заведение, под вид на работник, само под защитата на свети Никола. Не беше се затулил игуменът, когато някой от манастирските работници и слуги предложиха обикновеното питане: "Откъде беше бе, аратлик?"\nВ манастира "Св. Никола", старо грамадно здание, несъществующе сега - опозорено и унищожено от немилостива башибозушка ръка в Априлското въстание, - освен игумена отец Кирил, имаше още двама- калугери, Софроний, родом от Сопот, жилав калугер с рядка брада, на която космите можеха да се прочетат от пет разкрача, с окъсани дрехи, като че да беше минувал през пожар, и още един брат, преподобний Хараламбия от ближното село Калугерово, който беше се затворил в манастира преди няколко години, ядеше, когато му, дадат, и излязваше по двора в дълбока нощ, когато заспят всичките, само един или два пъти в неделята. Случи ми се да го видя само един път на месечината, когато се молеше богу върху голите камъци. Той приличаше повечето на страшилище, отколкото на човек. Според разказванието на слугите косата му била дълга до плещите, никога не се миел и чешел, два-три пъти се преобличал в няколко години, бягал от подобните си, никой не знаел какво има в стаята му, която стоеше завинаги заключена. Казваха още, че една гладна година, когато имало много мишки, манастирските паткани (плъхове) му били изгризали ушите като пастърма. Когато нападнали башибозуците манастира и го запалили, нещастникът отец Хараламбий изгорял жив в килийката си!\nМанастирът "Св. Никола" беше здание на два ката, с около 50-70 стаи, стените на които, описани с въглища и мастило, свидетелствуваха, че той е бил посещаван в епохата на набожността от многобройно число гости, христолюбиви българи. "Да се знае, че на сами ден Св. Никола, 1843 г., кожуфарският еснаф от Татар Пазарджик, като беше дошел да се весели, нападна се от 15-20 души турци. Стана страшен дженк (сражение), в който еснафът надви, турските чапкъни избягаха, като оставиха три ножа и два чифта емении. От еснафа на един калфа само пукнаха главата." Това събитие бе написано в голямата стая срещу Калугерово, над портите. Всичките други стаи стените им бяха изпълнени с надписи, написани повечето от страна на царствующите тогава неприкосновени еснафи; абаджийски, кожухарски, терзийски, сапунджийски и пр., събитията на които бяха или че някой се произвел от калфа на майстор, та се изпило толкова и толкова оки вино, или пък че угощението (моабетът) траял цели три дена и три нощи. Но по онова време, когато аз посетих тоя стар манастир, стаите, които са били свидетели на тогавашното еснафско могъщество, някои бяха пълни със сено, други нямаха врати и прозорци, на трети бе се продънил таванът, по който люпеха кресливите гарги и жълтооки кукумявки.\nМалката манастирска черковица, скромно и старичко здание, почти равно със земята, се намираше сред двора, срещу вратата на която е буйната студена чушма. Само вънкашните стени на манастира, които приличаха на съща крепост, бяха запазили своето първобитно положение. Освен другите домашни хвърковати гадове тук имаше до петдесят и повече пауни, които украсяваха със своите златни пера опустялото здание.\nКалугеринът отец Софрония завеждаше стопанската част на манастира. От сутрина до вечер тичаше той по нивята и лозята, между които имаше няколко парчета негово собствено притежание. Щом се свършеше полската работа, той нарамваше дисагите и тръгваше от село на село да събира за "бог да прости" и за подновяване храма "Св. Никола"; а всъщност, според думите на старите слуги, сиромашката лепта изчезвала в бездънните джебове на отче Софрониевото расо, когото оценяваха да е човек от стотина опашки. Един негов роден брат на име Фрати, родом от Сопот, беше дошел по това време при богатия си брат калугер за помощ, заедно със стопанката си и с полуголите си дечица. Тоя последният имал злочестината да мисли, по старо предание, вижда се, че и от калугер може да бъде човек; но като постоя десетина деня в манастира, като пояде черния суров като кал хляб заедно с аргатите, замина си една заран със сълзи на очите, като викаше нависоко: "Брат! Брадва главата ти да отсече!"\nСпоред своето положение, като човек дошел да търси работа - както беше ме препоръчал о. Кирил, - дадоха ми вечерта място за спане, по милости, не при аргатите, което щеше да бъде за мене гордост, но при други божи създания, много по-долни същества: един 65-годишен старец, от 15 години свинар на манастира, който бил дошел да слугува на св. Никола за душата си без никакво възнаграждение, само за хляба и за по три-четири оки тютюн в годината. Скъперникът калугер не се погрижил в разстояние на толкова време да даде на тоя серсем старец, слуга на св. Никола, ако не друга дрешка, то поне една ризица. Наместо риза той носеше една окъсана аба, а горните му дрехи се състояха от кози кожи, с които се тътреше и зимно, и лятно време.\nДа не помислите, че тоя св. Николов човек беше неблагодарен от скотското си положение? Боже съхрани! По цели нощи той ми се оплакваше не против калугерската неблагодарност, а срещу немирното человечество, което изсякло гората и по тая причина лишило любезните му другари - свинете - от едновремешния едър жълъд.\n- Горките хайванчета! Всичкия ден тичат, сковичат, ровят, и пак гладни! - говореше това кречетало от сърце и душа. - Сърцето ми се къса, като гледам, но що да чиниш!\n- Брациговчени (аз се казах, че съм от това село) са майстори - каза тоя последният и ми подаде една букова цепеница да съм направил топоришки на няколко мотики, защото на другия ден се стягаха да копаят лозята.\n- А какъв занаят знаеш? - попита втренчено Софроний, като да бе изгубил всичкото си богатство,\n- Никакъв - отговорих аз, като се надявах, че до вечерта ще да пристигне игуменът от Пазарджик; а, от друга страна, ако кажех, че съм овчар, щяха да ме накарат да подстригвам похабени шилета.\n- Да копаш на лозе поне не знаеш ли? - Тук е манастир, грехота е да се яде хляба току-тъй - говореше убедително Софроний.\nВих, трих - нямаше що да се прави. На другия ден в числото на работниците, момчета и момичета от селото Калугерово, които отиваха да копаят и режат, начело със Софрония, и аз правех част, с търнокоп на рамото. Като незнающи, туриха ме да копая дълбоки дупки на дължина, да заравят вътре лозови пръчки, което се казва далдърми.\n- И това работа ли го считаш, бай Хараламбе (името ми)? Това е играчка - говореше скъперникът калугер. - Ей такива малки дупчици ще да правиш, колкото да не стоиш без работа. Всичко това (т. е. трудът) няма да отиде напусто, св. Никола е чудотворец; той ще ти помогне.\n- Ей че калпав свят имало, брей! - говореше един селянин и плюеше на ръцете си, за да не се хлъзга гладкият сап на мотиката.\n- Ти кокали нямаш ли по тялото си бе, аратлик? - питаше друг един, който копаеше наред с една мома, вероятно негова любовница, пред която искаше да покаже своето остроумие.\n- Не ми закачайте любовника, аз ще да се оженя за него - каза на присмех една остаряла мома, заднята част на която приличаше на кундураджийски тезгях.\nТова каза тя и кихна да се смее, кихнаха и другите присъствующи, а аз се потях с мотиката в ръка. Никога няма да забравя тоя ден. За всичко имаше да благодаря на о. Кирила, който не ме препоръча, преди да тръгне за Пазарджик. Впрочем, имаше и това, че той бе много смутен, кога да тръгне. На калугера Софрони, който беше единственото самостоятелно лице в манастира, аз не смеех да се изкажа. На втория ден се отказах да отида на лозята, избягах още заранта в ближната гора над манастира. Разбира се, че вечерта ми дадоха хляб след дълги мъмрения, Всичките викаха отгоре ми.\nЕдин неделен ден кандидатите за свещеници бяха събрали около си всичките слуги от манастира да им четат нещо. Тия четоха наред всичко, каквото им се попаднеше подръка. Сега единът от тях четеше с глас книжката на А. Цанова "Напредък", в отдела за образованието в Германия. Между слушателите държах място и аз. Не можах да се стърпя от да не се подиграя с многознающия кандидат, за когото бях уверен, че нищо положително не разбира от онова, което четеше на другите. В поменатия отдел на книжката "Напредък" често се срещаше думата Германия.\n- Да ми бъде простено, отче, ще те попитам какво е това Германия? - казах аз с подобающа смиреност и напрегнато любопитство.\n- Германия... то ще се рече... такова... санким хора го кажи като нас... По-просто, германи ще каже разбойници - избухна най-после кандидатът и почна да си чете преспокойно, още с по-висок глас.\n- Храни, боже, като нашите черкези - отговориха няколко от слушателите.\n- Също! - потвърди кандидатът, без да си дигне главата.\nТук се приемаше и полицейският вестник Едирне, събрат на в. Дунав, който стоеше свързан иа полицата и с който Турция просветяваше населението. Аз го развързах, но що да видиш? Всичките листове бяха от един брой. Според събраните ми сведения редакцията на това гюбре чакала да се изтече годината, па тогава изпращала вестника изцяло, който брой се попадне. На манастира "Св. Никола" се случило да изпращат 50-60 листа само от един брой. Кой си криви устата да казва, че султановото правителство не разпространявало просвещение!...\nОтец Кирила го нямаше още никакъв. Тук в манастира се научих за една негова постъпка, която характеризираше твърде нагледно началника на богоугодното заведение. Между манастирските слуги имаше един, който едвам си влечеше крака. На въпрос, от какво е болен, разказаха ми следующето: Една нощ отец Кирил проваждал болния субект да извърши някаква си работа, която била съпрежена с очевиден риск.\n- Не отивам, дядо - отговорил слугата. - И аз нося душа.\n- Върви! Няма да патиш добре - продължавал решително дядо Кирил.\n- Убий ме! - твърдял якоглавият подчинен.\n- Върви, ще да те опаря! - следвал той да убеждава за последен път якоглавия.\n- Олеле, дядо попе - изгори ме! Скоро давайте вода, запалих се цял! - викал отчаяно нещастникът, а дядо поп гледал спокойно на дима, който влечал от брадата му като мъгла след изгърмяванието.\n- Няма ли да се тъжиш на конака? - попитах аз пострадалия.\n- Той си е наш; вчера ме ударил, днес ме обича - отговори той.\nПокрай другите неудобства най-осезателно беше това, че като бягах от работата, не ми даваха храна манастирските слуги да си доядам. Бях съзрял един път, че в една стая зад вратата имаше грамаден сноп със сухи свински суджуци. Оттогава търсех сгоден случай как да си доближа ръката до тях, за да подкрепя гладния си стомах. Тоя случай ми се представи една вечер, срещу някакъв си празник, когато всичките находящи се в манастира влязоха в черкова на бдение. Когато си пълнех със сухите суджуци джебовете, пояса и пазвите, в тая именно критическа минута, която, ако се откриеше, снемаше вече маската на моята тайнственост, друга една компрометирана личност, Петко Радев от Пазарджик, убиецът на един бей пред няколко месеца, който се търсеше и под земята, следял с бодро око всичките мои действия около вързопа на суджуците. Той се намирал в същата стая, затворен в долапите, отгдето ме и гледал. Разбира се, че всичко това от игла до конец било изказано още същия ден от Петка на калугера Софрония. "Човек, който яде свински суджуци през великите пости, не му е чиста работата" - казали тия. Петко, на когото въжето стоеше намазано в Пазарджик, дръпнал огъня откъм себе си, т. е. той помислил, че съм турски шпионин, дошел съм да издирвам неговото прибежище.22 Гледам аз о. Софрония, върти се около ми и ми говори съвсем на друг язик, но кой знаеше, че припознаванието ми за шпионин обърнало най-после неговото внимание върху ми.\nПрез същата нощ, ни в туй, ни в онуй време, когато всеки почиваше в обятията на сладкия сън, жален женски глас, който се отражаваше още по-жалко из порутените манастирски развалини, разбуди мало и голямо. Това бе гласът на баба хаджийка, старата майка на о. Кирила. Тя беше седнала на колене вън в манастирския коридор, гдето се заливаше в сълзи. Всичките слуги бяха се събрали около й да я питат защо плаче, но тя не отговаряше никому. "Майка, майка, мила рожбо! Защо ме не послуша и тръгна в тоя път? Кой ще сега да ти помогне!" - нареждаше тя и нищо повече. Макар да нямаше по-точни сведения какво се е случило с рожбата, но и това беше достатъчно за мене, за да взема мерки овреме, защото ако отец Кирил беше затворен, то претърсванието на манастира ставаше неизбежно.\nПосле това произшествие с баба хаджийка аз не можах да затворя вече очи; ослушвах се от минута на минута кога ще да се похлопат пътните врата, за да си търся леснината. Аз се боях от бастисвание на манастира. Щом обаче се съмна и синджирите на портата предрънчаха, първи аз изхвръкнах от това опасно гнездо и хванах през гората към Панагюрище, без да се обадя някому от манастирските хора. Само пред мътната Тополница се спрях малко, за да измеря с очи нейния брод, която отпосле прегазих с дрехите си, и хванах пътя към турските махали. В една от тия последните гърмяха тъпани, а край селото се виждаше много събран народ, повечето с коне. Полюбопитствувах и узнах, че имало турска сватба, най-сгоден момент да се нахраня и да премина безопасно.\nАгите бяха излезли да правят кушия (надпрепускване с коне), при звуковете на техните любими тъпани и зурли. По-старите и богатите от тях бяха насядали на постлани рогозки с дълги чибуци в ръка, за да инспектират кушията и да се произнесат кому именно трябваше да се падне най-скъпоценният бакшиш. В качеството си на прост зрител на отоманското величие аз не само че не бях заподозрян, но станах даже и вътрешно лице; докато ме накарат да взема уморените коне да ги разхождам, аз се спуснах раболепно и поех два попотени ата от ръцете на едного. За да представя същи покорен рая, свирех с устата си, както това се прави обикновено, кога се разхождат уморени коне, и гладех тия последните с ръката си по главите и гривите.\nНахраних се на гостолюбивата турска софра, пих един-два пъти от сладкия шербет, който заместя руйното вино между турците, и си заминах по пътя, задоволен и благодарен. Докато бях още в селото, един стар турчин, който пушеше с лула с цигара и теглеше емфие в същото време едно подир друго, опита се да ме хване за слуга, да му паса овцете. Пазарлъкът ни не можа да стане, защото аз поисках освен годишната заплата, да бъдат от него още цървулите и тютюнът.\nНа върха на планината, която е между турските махали и с. Баня, аз се изгубих по причина, че беше паднала гъста пролетна мъгла. Благодарение обаче на един говедар турчин, който хокаше там наблизо подир говедата, можах да се оправя пак из правия път за към Панагюрище.\nВ последното това село, кратерът на димящия се вулкан, аз пристигнах същия ден, щом се притъмня. Отидох право при Ивана П. Луков на Гешенова хан. Вечерта, когато се опразни вече кавенето и когато се борех със скромната си вечеря, млад 25-годишен момък влезе при мене. Без да ме поздрави даже, което не заслужавах, като всеки простак, той се намести напредя ми, сякаш че да беше определен да ми чете хапките, и почна да ме запитва за това и онова, като например: орем ли по селата, скъпо ли е житото, има ли алъш-вериш и пр. Виждаше се, че милостта му е лизнат, т. е. работник, защото и нему се пощя най-после да си продаде гроша, "Ами страшно чува ли се по вашите села? Бият ли ви турците" - питаше той отдалеч-отдалеч.\nАз го изгледах няколко пъти под вежди, отговарях му нарядко; каза му и Иван Луков: "Остави сиромаха да си дояде" - но разбира ли дебела глава подобна неща!\nПо едно време той се усети; стана като попарен от мястото си, приближи се до Ивана, когото попита нещо, обърна се да ме изгледа още един път, тръпна към вратата, а после се върна да поиска извинение,\n- Прости ме, господине! Много сбърках - говореше той с прекалено благоговение.\nВ Панагюрище не бяха се завърнали още ни Волов, ни Бенковски. Па нямаше и нужда от тях в тава село - огънят гореше и така, без пламъка на чуждо раздухвание.\nЧаках аз тяхното пристигание няколко деня. В разстояние на това време бях честит да се сподобия да копая дупка в Гешеновия хан за туряние на вар и да варя ракия, разбира се, не наистина, както на манастира, но само да се намирам на работа. Когато копаехме дупката за вара, имах за другар някого си Иван Кобилата, който беше се условил с Гешенова векилин по него време в конака, че по наступающите празници, Възкресение, щял да му даде нож, сребърни пищови и арнаутска риза, за да вземе участие в селската стража, която се приготовляваше да пази тишината около хорото.\nНаближаваше Възкресение. Едва ли панагюрци бяха посрещали така тържествено и така весело тоя християнски празник от съществованието на селото им и досега. Още от разпетия петък въоружена стража, на брой до 20-25 души, всичките горещи съзаклятници в революционерния комитет, въоръжени, както се следва, със светли като огледало оръжия, с подсукани мустаки и кривнати калпаци, пречеха тържествено из улиците; мало и голямо се трупаше по портите да изгледва пазителите уж на тишината не като селски стражари, а бъдещи бунтовници, понеже всеки ги знаеше на кой господ слугуват. Мина се Възкресение, дойде ред да се отпразнува великият петък, в който ден става сбор на Панагюрище, на мястото на "Св. Петка", малък параклисец, находящ се над селото отгоре, на едно високо място. То не бе сбор в пълна смисъл на тая дума, но нещо много по-велико, много по-тържествено. После пладне писнаха около 20-30 гайди, загърмяха циганските тъпани, като че всесилният султан отиваше на лов; народът от Панагюрище и околията, мало и голямо, старо н младо на тумби, тумби, пъплеше въз баира над селото отгоре към гореказания храм. Всяко отделение, всяка избрана дружина приятели и едномисленици се предвождаше от една-две гайди или поне от един тъпан. Подир тях вървяха малки момчета или цигани, които носеха големите бъклици и едно-друго за ядение. Друго едно отделение идеше, състоящо се от разгърдени цигани с червени антерии и лисичи опашки на главите, които предвождаха няколко ясногласи зурли. Тоя отдел съставляваше пехливанското тяло, т. е. гладиаторите, казано учено, които нарочно бяха дошли от околните села да увеличат удоволствието на панагюрци с трошението на собствените свои кости. Това отделение дигаше най-големия шум, като че се състоеше от хиляди души.\nНай-после се зададоха и наместниците на панагюрския мюдюр или селските векили, заедно с всичките останали панагюрски първенци, до един членове на приготовителната комисия за бъдещето въстание. Тия пристъпяха като същи български велможи, тях съпровождаше най-голямо число въоръжени стражари, които под звуковете на разнообразните свирни стъпаха като същински солдати. Облечен в по-чистички местни дрехи, изтрити колчаклии потури, панагюрска гугла и пр., присъствувах и аз на това общо веселие, придружен от няколко другари.\nСлед божествената литургия постлаха се няколко килима върху зелената морава, върху които насядаха първенците, във вид на полукръг, за да можат да гледат всичките на различните увеселения. Най-напред се изстъпиха пред лицето иа панагюрските слънца пехливаните цигани, почти полуголи. Техните вратове, ръцете им до рамената, опърлените им като чукани крака и пр. бяха намазани с дървено масло, което, нагряно от слънчевите лучи, придаваше на кожата им цвета на лустросана кожа. Бързо и отчаяно заплющяха тия ръце, гордо и наперено деляха мегдана със своите противници, изкусно поклякваха и се движеха; а тъпаните и зурлите гърмяха непрестанно. Зурладжиите-цигани надуваха своите пискуни с такава охота, щото големите им очи бяха ударили навън, като че да бяха притиснати между воденичарски камъци, а зад ушите им се издигаха две изпъкналости, като яйца, които се дигаха и слагаха. Когато вече се срещаха двама борци гърди срещу гърди, тия удряха един другиго немилостиво, най-повече по отворените космати гърди и по потените вратове. Когато един от двамата паднеше, тъпаните и зурлите засвирваха особен марш, победителят си издигаше гордо дясната ръка, под която победеният трябваше да мине, като произнасяше в същото време и думата еваллаха, и двамата се отправяха към първенците с ниски теманета, цалуваха им скутовете, които им даваха от своя страна по някоя пара бакшиш.\nПо-нататък на същата поляна бе ое залюляло пъстро хоро - ред колчаклии потури и черни скромни фистани от шаячен плат. Тропаха младите от всичкото си сърце и душа, охкаше младата тревица под техните крака; а наежената стража, с една ръка турена върху ножа и с друга на черното мустаче, което се пропъхваше и увиваше между двата пръста, обикаляха извътре и вън. Угодливите фараонови синове, които имаха злочестината да мислят, че тяхната циганска мелодия е главната причина на въодушевленото хоро, напрягаха още по-силно своите гърди. Но панагюрският момък не скачаше ни за кахъра на св. Петка, ни за черните очи на своята любовница. Него въодушевляваше съвсем друго нещо, пленеше се той от мисълта, че определеният ден наближава; въображаваше си той, ако днес скача на хорото под изпитателния поглед иа Даут онбаши, мирен и скромен като жена, то какво ще да бъде, когато байрактарят поведе това хоро и ако аккапзалиите ножове дойдат на една линия? Каква минута!\n- Ако се дигне прахът откъм "Св. Никола", ей сега в тая минута, ако чуем, че два пищова изгърмят и двама души на коне довтасат да ни известят, че Пловдив или други някой град е въстанал, то как ще да постъпи населението? - политах аз един от съзаклятниците.\n- Най-напред ще се причастим с кръвта на ония, които са насядали там под дървото; а после ще да се обявим още тук, на това място, за независими - отговори моят приятел.\nОния, които той показваше под дървото, бяха конашките хора от Панагюрище, т. е. турските заптиета, които бяха се свили настрана не като господствующа полиция в страната, а като някои пленници. Никой се не боеше от тях, никой ги не питаше колко пари им струват късите пискюлчета.\nПо това време именно беше разгласено измежду всичките съзаклятници онова остроумно откритие, което немалко обърна някои скептически умове и даде поразителен подтик на пропагандата в 1876 год. Аз говоря за математическата истина, която се срещаше с думите: "Турция ке падне".\nу = 200\nа = 1 к = 20\nе = 5 п = 80\nИ така, Турция ке падне! Ке падне тя именно през 1876 година. При всичките ми питания и издирвания както тогава, така и по-после, аз не можах да се добия до името на гениалния автор на това знаменито откритие. Ако това лице, което и да е било то, живо или умряло - беше написало хилядо дебели томове, не щеше да подпали толкова огъня в сърцата на българския народ, отколкото можа да достигне това само с три думи.\nАз предполагам обаче, че авторът на Турциа ке падне не е само едно лице, но целият български народ, на който божественото огнено въодушевление по това време откри едновременно това съвпадение. Всеки знающи да чете и пише съзаклятник е писал това изречение по онова време със собствената си ръка, за да се увери по-нагледно в неговата истинност.\nПо това време Бенковски се завърна е Панагюрище на 3 априлий и слезе в къщата на баба Стойковица Сапунджийката. Колкото работите отиваха по-добре от ден на ден, толкова той ставаше по-силен и по-неограничен в своите действия. Който се приемаше от него на аудиенция, считаше го това за особна милост. Нищо не одобряваше той, всичките бяха лошави пред очите му. Едни обвиняваше в нерешителност, други в скъперничество, трети не били горещи патриоти и т. и. Една нощ, когато влязваше в Панагюрище с другари, излезли напредя му случайно турските заптии, които, като видели непознат човек, поискали да го спрат. Той се бе разсърдил на панагюрци, че не са разпоредили да предупредят тая среща, като че и заптиите да бяха длъжни да се покоряват на революционеркия комитет; поиска да се осъди на смърт един от заптиите на име Хасан, мисля, който най-много постоянствувал да се хване непознатият.\nОсвен че работите отиваха много добре в IV окръг, апостолските писма от останалите три окръга говореха неща невероятни, които раздражаваха Бенковски още повече. Според надутото съдържание на тия писма наистина човек се би отчаял, като гледа колко напред са отишли нашите братя от другите краища на отечеството ни. "Вие, байновци, следвате да броите още вашите работници със стотини - пишеха от I окръг в едно писмо, - а ние отдавна време ги имаме готови с хиляди. Само кавалерията ни, която е определена да обикаля по търновските полета (?!), надминува числото хиляда, ако не и повече..." От хайдушкия Сливен, гнездото на юнаците, към който бяха обърнати очите на останалите окръзи, пишеха, че всичките въстанически потребности били изнесени в планината още през месец март; войводите им били назначени кой на коя страна ще да действува и една чета нетърпеливи юнаци обикаляла вече из Коджа балкан. "Както ни се види, братия, вие ще останите, заедно с окръга си, да дигате въстание идущата пролет" - явяваше първият апостол Стоян Заимов, от III окръг; а когато се яви Ботев при Враца, когато пушките загърмяха не на шега, то благоразумният Заимов се намери на тавана, облечен в женски сукман.\nКой кого чака, колко души търновска кавалерия излезе, где потънаха сливенските нетърпеливи юнаци, читателят вече знае и без нашите сведения, поместени във втората част на настоящата ни книга, относително действията на апостолите в I, II и III окръг. Апостолският комитет в Гюргево беше забранил уж твърде строго да няма преувеличение в работите, поне между апостолите, но малцина съблюдаваха това важно обстоятелство.\nЕстествено бе, че след подобни бомбардирания на незначителния Панагюрски окръг от места като Велико Търново и юнашки Сливен на апостолите от нашия окръг не оставаше друго нищо, освен да се обвиняват един други в недеятелност, да се карат помежду си и да бързат доколкото е възможно по-скоро да вдигнат байряка заедно с другите.\n- Всичко Волов сбърка със своята граматика - викаше Бенковски вън от себе си след получаванието на иякое писмо, изпълнено с поезия.\nЗатова по едно време той се отказа да дава писмата, пристигнали от другите окръзи, на панагюрските комисари, като мотивираше своята постъпка с това, че тия писма са частна кореспонденция само между апостолите, следователно тия трябва да останат дълбока тайна за всяко друго лице. Всъщност обаче той не искаше да знаят комисарите какво се вършеше в другите окръзи; а най-главното - ревнеше му се да диктаторствува.\nКомисарите от своя страна немалко се бяха докачили. За да си отвърнат на апостолите, тия бяха задържали пристигналите наскоро от Европа карти иа Европейска Турция, телескопи и компаси.\nБенковски, който ненавиждаше всички малко-много развити хора начело с Волова, на когото беше узурпирал правдините като пръв апостол в IV окръг, за да има повече хора на своя страна, под разни предлози писа на Георги Икономов от Сливен, така също апостол, да дойде в Панагюрище, уж за войвода в Старо Ново село. Икономов така също бе гонител на учените авторитети.\nТук съм длъжен да ви кажа, че всички тия неспоразумения бяха дребнави, от второстепенна важност. Главната цел, приготовлението, се вършеше гигантски от страната на всичките, независимо от различните неспоразумения и несъгласия. Приготовителната комисия в Панагюрище, състояща от панагюрските граждани: двамата селски векили, Ф. Щърбанов и К. Гешенов, Н. Дринов, Г. Нейчев, Симеон х. Кирилов, 3. Койчев, И. Мачев, Т. Влайков, П. Мачев и Марин Шишков, заседаваше катадневно. От друга страна, апостолите правеха деня на нощ и нощта - на ден, Бенковски не лягаше да спи. Той задрямваше по няколко минути на стола, против волята си, и щом се събудеше, викаше на стопанката на къщата да прави кафе. Според разказванията на баба Стойковица в една нощ той изпил около 20-23 кафета и цялата нощ се разхождал из стаята,\nПо няколко писари постоянно работеха в апостолския кабинет. Замечателно бе и това, че Бенковски от един път диктуваше на двама-трима души да пишат писма с разнообразно съдържание. Когато писарят свършваше писмото, Бенковски го накарваше да го прочете. Ако имаше нещо притурено или изоставено, той познаваше на часа и се втренчеше да пита защо е станало това.\n- Имаше повторение или неясна смисъл - отговаряше виновният.\n- В такъв случай ти скъсай това писмо и напиши друго - казваше Бенковски. - Граматически можеш да пишеш, когато си у вас.\nВ това време той крачеше назад и напред из стаята, а писачите си извиваха главите да го запитват що да пишат. Най-верният му секретар бе Тома Георгиев, още от началото на приготовлението. Много пъти обаче в извънредни случаи хора с редовно образование и стари учители, като Волов, Бобешв, М. П. Стоянов и пр., навеждаха врат да пишат под негова диктовка. За да им се подиграе, да ги сконфузи пред хората, той се взираше най-много в техните писма, късаше ги понякога, а тия червяха лице.\nДруги второстепенни писари, по заповед на тоя последния, бяха се завзели с преписвание на книжката Четование23, единствено ръководство за бунтовническите правила, което имахме на ръка само в един екземпляр. На всеки от по-главните пунктове, Коприщица, Клисура, Батак, Перущица и пр., се изпрати по един препис.\nВъстаниците в Панагюрище бяха организирани по следующия начин: Бобеков - хилядник; Ив. Ворчо, Крайчо Самоходов, Стоян Пъков, Рад Клисарят, Илия Илиев, Никола х. Георгиев, Кръстю Томов, Стоян Тропчев, Павел Симеонов и Рад Джунов - стотници. Тия последните имаха всеки по десят души свои десятници, а останалите бяха прости ратници. Тая същата организация съществуваше и по селата в IV окръг. Всеки стотник и десятник беше длъжен да изважда на обучение, когато му прилепне и когато намери за добре, своите подчинени другари и приятели. Тия обучения ставаха повечето нощно време, както имах вече случай да запозная читателите с техния лагер, когато отивахме на с. Баня.\nПриготовлението на панагюрските въстаници обаче не се ограничаваше само между апостолите, комисията, стотниците и пр. То бе общо измежду всичките, не само между достойните да носят шишинета, но и в средата на килавите бабички. Всеки вършеше онова, което му идеше отръки. Буйните натури се държаха най-много от любимото шишине, ножа и пищовите; младите моми и булки тъчаха навуща, предяха черни върви, някои от тях правеха даже фишеци и лееха куршуми; старите баби месеха и печеха сухари, с една реч - деятелност кипеше навсякъде. Ботушарският еснаф отдавна бе престанал да работи кундури с високи токове, мода по него време, и широки като дикани турски калеври. Майсторите съзаклятници, заедно с чирачетата и калфите, приготовляваха чанти, цървули, паласки и други бунтовнически принадлежности. Освен многобройните поръчки те работеха и готово, резерва за нуж дающите се бедни братя. Та кой еснаф не работеше за бъдещото движение? Аз утвърждавам, че в Панагюрище, като изключим Даут онбаши, всички останали, богати и сиромаси, стари и млади, знаеха, ако не навярно, то по слух поне, че в селото има апостоли и съществува комитет. Даже и кръстеният турчин, именуем Сараф Чира, от шпионството на когото се бояха всички честни работници, беше говорил пред едного от съзаклятниците: "Не в добър път са тръгнали нашите панагюрци, па да видим где ще да му излезе краят."\nАз казвам, че Даут онбаши правеше изключение, но и това не е вярно, защото и той подушваше нещо, усещаше, според както се говореше по него време, че не мирише на добро: но не бе в състояние да отгатае где именно се въртеше шишът. Горепоменатите двама векили в селото, Щърбанов и Гешенов, които представляваха султанската власт във войнишкото Панагюрище, както казах, не само че бяха съучастници в приготовлението иа въстанието, но бяха едни от първите деятели на комитета, членове в комисията.\nТоя факт и други още много са достатъчни да потвърдят общото настроение и ревностното участие на народа в святото дело. Старият Симеон хаджи Кирилов, човек с почтена възраст, с многобройно семейство и незавидно положение, който през целия си живот едва ли беше отворил уста да напсува някой турчин - избран бе да завежда касата на комитета.\nГолямото знаме, което щеше да представлява Панагюрския окръг, бе поръчано да се работи от учителката Райна поп Георгиева, толкова злощастна впоследствие. Това знаме костисваше на Панагюрския окръг около 15-20 лири, защото беше от чисто копринено кадифе, от едната страна зелено, а от другата червено, с български лев по средата, ушит със сърма. Освен обикновеното Свобода или смърт отдолу под лева имаше написано и тия слова: "IV Панагюрский окръг." Друго едно знаме имаше вече готово, направено от калугерките в Карлово, което беше поръчал Волов: то бе от зелен атлаз, така също изработено със сърма. На банския живопис Стоенче бяха поръчани други дванадесят подзнамена.\nБарут, куршуми, оръжия и други потребности се набавяха с голяма деятелност. Няколко души турци пренасяха барут не с торбички, картуни или тагарчуци, но с брашнени чували. Тия правоверни мохамедани, защитници на ибрика, бяха се побратимили с Георги Стойков, който приемаше барута, че червата си да видят на земята, пак нищо няма да изкажат. Тия опазиха клетвата си, както ще да се види във втората част на настоящата книга. В едно отношение постъпиха само те безсъвестно, че отпосле захванаха да донасят калпав барут, който не чинеше нищо.\n18 Освен Стамболов, Георги Измирлиев в I окръг бяха още Пармаков, Хр. Донев и др., руски възпитаници, които моят водач е чул, като говорили руски. Да живеят руските възпитаници! Най-голяма пропорция от тях взеха участие във въстанията. Но за това на особно.\n19 Прочут забитин по своята строгост, който обикаляше в него време из околията.\n20 Любима дума на Бенковски. Той никога не казваше хора, юнаци, хъшове, въстаници и пр., но чакмаци, което значи пушки.\n21 Лице, за което се слушаше по него време, че води бунтовниците в Херцеговина с кръст в ръката.\n22 Разбира се, че от всичко това аз не знаех нищо. Но когато се дигна въстанието, на първия още ден като срещнахме калугеровските въстаници, гледам млад момък, когото за пръв път виждах, върти коня си около ми и иска да ме прегръща. "Сладки ли бяха суджуците?" - питаше той и умира да се смее. Това лице бе Петко Радев, който следваше в редовете на въстаниците.\n23 Написана на сръбски от Любомир Ивановича, а преведена от Л. Каравелова.


Guest House Sv. Nikola - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nBjelovarska 69, Lukarisce, Sesvetski Kraljevec, Сесветски Кральевец, Хърватия, 10370 - Покажи на картата\n"Its a shame that the other review has not scored highley but..."\nИдеален за развлечения и отдих, Guest House Sv. Nikola се намира в Sesvetski Kraljevec, който е един от районите на Сесветски Кральевец. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nСъоръженията и услугите предлагани в Guest House Sv. Nikola гарантират Вашия приятен престой. Гостите на хотела могат да ползват съоръжения като 24-часова рецепция, експресно настаняване/напускане, рум-сървиз, летищен трансфер, семейна стая.\nДизайнът на хотела е съобразен с най-високите изисквания за удобство и комфорт, осигурявани от съоръжения достъпни в някои стаи като климатик, отопление, балкон/тераса, телевизор, хладилник. Хотелските съоръжения като градина са идеално място за почивка след тежък и уморителен ден. С превъзходните си удобства и отличното си местоположение Guest House Sv. Nikola е идеално място, в което можете да се насладите на престоя си в Сесветски Кральевец.\nВсички отзиви (52) Двойка (27) Самостоятелно пътуващ (5) Семейство с малки деца (8) Семейство с големи деца (8) Група (4)


7 февр., 2018 284 преглеждания Главна Новина / СЪБИТИЯ\nДеца и тийнейджъри до 15 години могат да се пробват в писане на креативни писма. От „Български пощи” ЕАД ги канят да участват с идейни творби в 47-ия международен конкурс за млади хора, организиран от Всемирния пощенски съюз /ВПС/ и ЮНЕСКО. Темата на конкурса е “Представете си, че сте писмо, пътуващо във времето. Какво послание искате да предадете на своите читатели?“\nНационалният етап от конкурса се организира от пощенския оператор във всяка страна, а писмата се изпращат чрез тях. Международното бюро на ВПС не приема съчинения, изпратени от училища или от частни лица. Всяка от допуснатите до конкурса творби трябва да отговаря на следните условия: да бъде написана като писмо до приятел, близък, известна личност и пр., като съдържа всички обичайни за писмото елементи (адрес на подател и получател, обръщение, поздрави, подпис). Да съдържа не повече от 1000 думи и стриктно да се придържа към зададената тема. Важно изискване е също авторите да се въздържат от изтъкването на политически и религиозни мнения.\nОтличените от „Български пощи” ЕАД послания ще получат своите награди и поощрения в навечерието на Световния ден на пощата – 9 октомври. Желаещите да участват в конкурса, които отговарят на възрастовите условия, могат да изпратят своите съчинения не по-късно от 31 март 2018 година на адрес: „Български пощи” ЕАД, ул. „Акад. „Стефан Младенов” 1, бл. 31, 1700 София, за Иванка Паунова.\nПриети са промени в реда за оценка на замърсяването на въздуха\nУчениците от 5 до 12 клас и студентите с присъствено обучение само по практически дейности до 31 януари\n18 авг., 2020 0 oborishte\n18 август-Ден на миньора


Религия и Духовност - книги и прозрения в сайта за четене Readimmo\nВсичко, което трябва да знаете за религията и много повече.\nВ тази книга признатият библейски учител Дерек Принс разкрива няколко аспекта на Господната вечеря, които могат да подобрят взаимоотношенията ти с Христос, Църквата и света. Дерек засяга въпроси като: КАКВО Е УНИКАЛНОТО НА ПЪРВОСВЕЩЕНИЧЕСТВОТО НА ХРИСТОС В ЖИВОТА ТИ? КАК ДА СЕ СПРАВЯМЕ СЪС СКЪРБИТЕ И ДЕПРЕСИЯТА В ЖИВОТА? КАК ДА СЕ ПОДГОТВИМ, ЗА ДА\nЗнаем, че кръстът е исторически факт и символ на християнството. Но дали той има някакво реално значение и стойност за нас днес? Известният библейски учител Дерек Принс обяснява как смъртта на Исус на кръста не само снабдява прошка за греха, но и всичко, от което се нуждаем в живота. Кръстът е: Най-върховната демонстрация на Божията\n„…Защото от онова, което препълва сърцето, говорят устата.“ – Матей 12:34 Дерек Принс е роден в Индия през 1915г., в британско семейство. Той получава образованието си в две от най-реномираните учебни заведения във Великобритания: Колежа Итън и Кеймбриджския университет. В годините от 1940 до 1949г., е бил професор по древна и съвременна философия в Кралския\nБог има план за всички аспекти на живота ти, включително и за този на твоите финанси. В тази книга Дерек Принс показва как да боравим с парите си според Библейските принципи, за да можем да живеем в Божиите благословения и изобилие. Правилното отношение към парите разкрива отношението ти към Бога и произвежда правилните резултати в живота\nДа извършим Божията воля Имате ли определена и ясна цел в живота си? Дали се носите в житейския си път, люшкани насам-натам от ветровете на навици и мода, подмятани от вълните на обстоятелствата, върху които нямате контрол? Няма нищо по-трагично в човешкия живот от липсата на цел.\nТъй като в силата на езика има смърт и живот, наложително е да знаем как може да бъде изцелен! Рано или късно всеки християнин разбира, че трябва да контролира езика си. Тогава открива, че не може. Дерек Принс дава на читателя ясни библейски насоки как да направи това. Новият тираж на книгата „Нуждае ли се\n„И тези знамения ще следват повярвалите: в Мое име демони ще изгонват…“ – Марк 16:17 Тук Исус говори за проявлението на свръхестествена сила, която потвърждава свидетелството на вярващите християни. Любопитно е обаче, че днес чуваме твърде малко за изгонване на демони. Време е църквата да превъзмогне „призрачните“ крайности и да се посвети на непредубедено изучаване\nОписание Бог те кани на едно пътешествие през земята на Неговите обещания и снабдяване – богатствата на твоето наследство в Христос. Процесът, чрез който влизаш в наследството си е сходен с пътуването на израилтяните в Обещаната земя. Бог им даде конкретен начин, по който да завладеят тази земя: стъпка по стъпка, етап по етап, регион\n„Наставление във вярата е открито, ярко и прекрасно изявление за християнската вяра, написано от Жан Калвин, когато той е на 28-годишна възраст. Днес за нас това е съвършена изповед на учен-хуманист, призован да бъде християнин и служител в объркано и опасно време. Поради тази причина в наши дни написаното от Калвин ни помага да мислим\nХристияните в България, дори когато отбелязват Деня на Реформацията, не познават учението на Реформацията, нехаят за Реформацията, а когато все пак чуят нещо от учението на Реформацията, застават открито срещу нея. Като християнско общество, което се присъединява към християнска Европа, е време да променим това отношение към нашите духовни и интелектуални корени. Личността на Жан\nМнозина днес си представят християнството преди всичко като “морална религия”: религия, която се занимава главно с поведението на човека, въздържанието от определени страсти и действия, както и налагане на определени морализаторски правила за говорене. Да си християнин, според тях, е просто да си “добър” и “новороден.” Дълбокото познание на вярата, интелектуалните й основи, доктриналната чистота,\nСмело може да се каже, че Джон Бъниан е написал най-влиятелната книга на английски (като изключим изданието на Библията Кинг Джеймс). Пътешественикът е много повече от класическо произведение. Целта на автора е неговите читатели да пропътуват заедно с книгата през живота си. Приключенията на главния герой Християн и на неговите другари са представен така картинно,\n„Лиза Бивиър е една от най-откритите, директни и уцелващи десятката жени на Бога, които познавам. Ето защо можете да бъдете сигурни, че онова, което тя споделя в тази книга, е плод на много молитва, подреден живот, дълбоки взаимоотношения с Бога и сърце, посветено да помага на хората. В едно време, когато жените желаят да се\nСъбуди се и промени света около теб Събуди се Когато лъвицата се събужда от дрямката си, това представлява един невероятен образ на сила, страст и красота. Дори самото й присъствие владее над пейзажа, предпазва малките й и дава сила на лъва. Когато са събрани заедно, лъвиците се превръщат в творческа и стратегическа сила, действащи като\nЖивотът на Лиза Бивиър бе смутна буря до момента, в който не откри, че винаги, когато държеше нещата в свои ръце, те тотално се объркваха. Предай се на Бога с любов е нейното пътешествие от страшния трескав контрол към небето на спокойствието и мира под Божия власт. Лиза ни разкрива как да предадем на Бога – живота,\nВ „Приближаване“ Джон Бивиър ви увещава да не се задоволявате със скучната и безрезултатна сянка на християнството, която знае за Бога, без да Го познава. Тази невероятна покана от Създателя на вселената не включва единствено поклонение пред Него отдалеч с думи и ритуали. Тя ви зове да навлезете в едно взаимоотношение, което е тъй пълноценно\nЗадоволете вроденото си желание да се издигнете над обичайното. Не е ли вярно, че копнеем да видим, да преживеем и да извършим необикновени неща? Въпреки това, често се задоволяваме с посредствеността, когато величието е само на една ръка разстояние. Защо историите за героични триумфи над невъзможно изглеждащи ситуации ни привличат така? Гледайки приключенски филми, супергерои\nБог възстановява пророческото помазание, за да обърне сърцата на Своите хора към Себе Си. Но често служението на пророка се свежда само до предсказване на бъдещето чрез слово на знание или мъдрост… вместо заявяване на истинското състояние на Църквата. Мнозина, преситени от напомване и повърхностно служение, са готови да приемат истинското пророческо послание. КАКВО ОЗНАЧАВА\nСмятате ли, че сте в безопасност? Бог ни предоставя една съвършена система на сигурност в Духа, една истинска крепост, където да намерим защита, сила и път в трудни времена. Тази крепост е покорство, където можеш да ходиш свободен от греха, защото врагът няма достъп там. Най-голямата форма на духовно воюване за всеки един християнин е\nТрудно ли ви е да кажете „не“? Страхувате ли се от конфронтациите? Правите ли отстъпки, за да избегнете конфликти? Когато вземате решение, ръководите ли се от това да угаждате на другите? Има ли хора, които контролират живота ви? Ако отговорът дори и на един от тези въпроси е да, тогава „Да разчупиш страха“ е за\nПовече от всякога е необходимо да възстановим нещо в нашите църкви, молитви и в личния си живот. Това нещо изгражда близост във взаимоотношенията ни с Бога. Благодарение на него животът ни става истински чист. То ни превръща в Божии чада, водени от Духа. Това нещо е… СТРАХЪТ от ГОСПОДА В тази разтърстваща книга писателят Джон\nРеволюция – самата дума поражда надежда, разпалва страст и вдъхновява към вярност така, както никоя друга дума в човешкия речник. През цялата история идеята за революцията е възпламенявала лудите глави и окрилявала слабите. Революциите са сплотявали търсещите по-възвишени каузи и са давали на доскоро безцелните мъже и жени смисъл и цел в живота, за която\nЙоан 10:10 казва, че крадецът идва, за да открадне, убие и погуби, но Исус дойде, за да имате и да се радвате на живота. Сатана много иска да ограби радостта ви и да ви попречи да се наслаждавате на живота. Моля се тази книга да ви помогне да се научите как „да оставите Бог да\nАко радостта ви е помрачена от някаква емоционална болка, ако сте били малтретирани или сте преживели отхвърляне, насърчавам ви да прочетете тази книга. Ако някога сте ме слушали по радиото или в телевизионните ми предавания, сигурно сте ме чули да говоря за това, че самата аз съм била жертва на тормоз през цялото си детство


Икономическата и финансова криза – европейската правна перспектива | Право на Европейския съюз\n← Поправяне на съдебната власт – мисията невъзможна?\nГодишни доклади за напредъка и стратегия за разширяването →\nИкономическата и финансова криза – европейската правна перспектива\nPosted on 14 октомври 2009 | Вашият коментар\nНов, полезен доклад на Prof. Sideek Mohamed Seyad съдържа правен анализ на глобалната икономическа и финансова криза от европейска гледна точка.\nСпоред автора е трудно да се координира общ подход в кризисна ситуация в рамките на правната система на ЕС. Една от причините е, че Европейският съюз няма законодателна компетентност в определени области като данъчното облагане например. В други области, като трансграничното предоставяне на банкови услуги, правното регулиране се извършва до голяма степен на национално ниво.\nДокладът посочва, че в отговор на кризата са надделели националните интереси пред по-широката цел за европейска интеграция, като държавите членки са приели различни мерки, за да защитят своите индустрии.\nОбщ извод е, че бъдещата стабилност и единство на ЕС до голяма степен зависят от възстановяването на нормалността в източната част на Съюза.\nПубликувано на Бюджет и финанси, Външни отношения и ОВППС, Данъци и мита, Конкуренция, Предприятия, Регионално развитие, Реформа на ЕС, Социална политика и заетост и тагнатоЕвропейски съюз, Централна и Източна Европа, доклад, правен анализ, финансова криза. Запазване в отметки на връзката.


Когато за субсидиите има давност, а за гражданите – не | Шоуто на Слави\nШоуто на Слави » Видео » Когато за субсидиите има давност, а за гражданите – не\nВ предаването водещият коментира случващото се по сканадала с раздадените над 6 милиона и половина лева повече, само за 2018 година, на партиите под формата на субсидии.\n„До 31 юли, когато “Шоуто на Слави” ще спре да съществува, остават 41 предавания. Но пък аз няма да спра да се учудвам на откровените лъжи, които говорят политиците. И вчера, и днес шефката на Бюджетната комисия, шефът на Сметната палата, както и правосъдният министър Данаил Кирилов, обикалят сутрешните блокове по телевизиите и продължават да говорят глупости. Продължават да твърдят, че дадените 6 милиона и половина лева повече за партиите били законни. Били законни, защото важал принципът от изборния кодекс – “гласовете на невлезлите партии да отиват при влезлите”. Казах го вчера, ще го кажа и днес – това е лъжа. Пълна, нагла и очевидна лъжа. Никъде в Изборния кодекс няма такова нещо.\nНо не е само това. На въпроса защо партиите ще връщат парите само три години назад, Данаил Кирилов каза, че имало давност три години. И това, уважаеми зрители, е правосъден министър. Това не е някой, който е долу на пейката пред блока. Това е министърът на правосъдието. Значи така, уважаеми зрители, ако някой от вас, някой от нас, не си плати данъците и примерно не обяви едни 1000 лева, за това има давност 10 години. А за 6 милиона и половина откраднати пари от партиите давността е само три години. А и не забравяйте, че това крадене от партиите го има не от 3 години, а го има от 2002 година.\nИ още нещо нагло – казаха, че нямало да накарат партиите да върнат парите, а щели да им ги удържат от бъдещи плащания. Защо? Ако ставаше дума за откраднати пари от някой гражданин, щяха да му запорират заплатата, банковата сметка, имуществото и да ги вземат веднага, при това с лихвите. А на партиите – не. Ще ви дам един пример: Партия АБВ, която беше в предишния парламент, също е взела повече пари. Сега обаче я няма в този парламент. И какво излиза – че АБВ няма да върне парите. Ами, ако има предсрочни избори и партиите, които сега са в парламента, не влязат в следващия парламент, те как ще ги върнат тия пари? Значи всички политици в момента действат на принципа – всяко чудо за три дни.\nОбаче аз не забравям. Аз помня. И ще ги търся тези пари.\nЗатова, български политици, започнете да спазвате закона най-после, защото извънзаконовото разрешаване няма да ви хареса. В това съм сигурен.“ – коментира Слави Трифонов.\nЦялото предаване от 5 юни 2019 г.