Поетът, скандалите, любовта, революцията... | infacto.bg\nПоетът, скандалите, любовта, революцията...\nОт Петър Волгин , публикувано на 17.11.2015\nПрез първата половина на 20-те години Сергей Есенин е истинска звезда в Съветска Русия. Многобройните почитатели знаят стиховете му наизуст. Влюбени девойки дават последните си копейки, за да си купят негови снимки. От него се интересуват първите ръководители на младата съветска държава. А самият Есенин се държи като класическа рок звезда. Събира огромни тълпи на поетическите си четения, минава през обятията на безброй жени, напива се до безпаметство, постоянно вдига скандали, съпроводени със сбивания, арести и нощувания в милицията. И по време на това хаотично съществувание успява да напише много прекрасни стихотворения. В тях има всичко – любов, най-често изпълнена с драми и разочарования, депресия, скандални предизвикателства по адрес на нормалните хора и нормалния вкус, неистово желание за тотална промяна на света и огромна мъка по отишлия си безвъзвратно свят… Есенин се самоубива на 30-годишна възраст и това допълнително засилва звездния му статус. А през 30-те години на миналия век съветската цензура напълно го забранява. Стиховете му не се издават, името му не се споменава в печата, за изучаване в училище и дума не може да става. Само че независимо от забраните славата на Есенин не само не помръква, а непрекъснато се засилва. Старите издания на творбите му стигат космически цени на черния пазар, а фенове неуморно преписват стиховете му на ръка. Получава се нещо парадоксално – официално името му не се споменава никъде, а безброй съветски граждани знаят поезията му наизуст. Успоредно с „размразяването” на Хрушчов идва и официалната реабилитация на поета. В началото на 60-те години започват отново да го печатат. Но без значение дали конкретната власт го харесва или не, дали издава книгите му, или ги забранява, Сергей Есенин има нещо, което никой не може да му отнеме – любовта на читателите. Човекът, който още преди революцията от 1917 г. омагьосва литературните салони в Петербург и Москва и кара изтънчените символисти и префинени интелектуалци да говорят за творчеството му, е роден в малкото село Константиново в Рязанска губерния през 1895 г. По-късно роднини и приятели описват малкия Сергей като чувствително, будно и мечтателно дете. Бъдещият enfant terrible на руската поезия никога не прави пакости и никога не се бие с другите момчета. Предпочита да скита с часове по поляните, да лови риба, да наблюдава птиците. Още в селското училище започва да пише стихове. Показва ги на учителя си, който безцеремонно отсича: „Ти, Серьожа, по-добре се учи. А да съчиняваш всякакви глупости не е твоя работа”.\nПодобна „рецензия” лесно би могла да откаже неукрепналия тийнейджър от всякакви по-сетнешни литературни опити. Само че Сергей не се отказва. Продължава да пише, но вече не прави грешката да показва стиховете си на селските „експерти”. Всъщност има един човек, на когото младежът с удоволствие чете стиховете си. Това е Лидия Кашина. Тя принадлежи към противоположната на Есенин класа. Наследница е на богати помешчици и се жени още на 19 за преподавателя по руска словесност Николай Кашин. Двамата заживяват в Москва. Лидия ражда две деца, но независимо от това съпружеският живот не върви добре. Не след дълго младата майка започва да прекарва повече време в наследеното от баща си имение в Константиново, отколкото при мъжа си в Москва. Когато разбира, че в селото има млад човек, който пише стихове, тя веднага го кани на гости. Така започват честите посещения на Сергей в господарското имение. Лидия е образована жена, знае езици, чете непрекъснато. Като прибавим към това и факта, че е с девет години по-голяма от Есенин, изобщо не бива да се учудваме, че той се влюбва в нея до лудост. След години Есенин ще предаде разтърсващите го тогава чувства в поемата си „Анна Снегина”. Двамата с Лидия ще продължат да се виждат и по-късно, вече в съветско време. За известен период дори поетът, който независимо от огромната си слава така и не се сдобива със собствено жилище, живее при нея. Съдбата на Лидия Кашина е доста по-различна от съдбата на Анна. Главната героиня в поемата емигрира в Англия след началото на Гражданската война, а Лидия остава в Съветска Русия. Работи какво ли не само и само да може да изхрани децата си в гладните години. Така и не се развежда със съпруга си, макар да не живеят заедно. Все пак през втората половина на 30-те години в разгара на Сталиновите чистки съдбите им се преплитат. Николай Кашин е арестуван през 1936-а, а Лидия през 1937-а. Според официалната информация тя умира още същата година от рак.\nПрез 1912 г. младият Сергей най-после прави това, за което мечтае от дълго време. Маха се от родното село. Успява да убеди баща си да го вземе при себе си в Москва, където таткото има малка лавка. Двамата заживяват в една стая, като бащата се отнася изключително скептично към намерението на 17-годишния си син да живее от писане на стихове. Мнението му не се променя дори след като Сергей донася вкъщи хонорара от първите си отпечатани творби. И тъй като е факт, че с подобни символични хонорари не може да се живее, младият Есенин започва работа в печатницата на известния московски предприемач и книгоиздател Иван Ситин. Там моментално се влюбва в четири години по-голямата от него коректорка Анна Изряднова. Младата жена отвръща на чувствата му, след няколко месеца забременява, а след още няколко двамата се женят. През 1914 г. се ражда синът им Юрий. 19-годишният Сергей вече е баща. Само че семейният живот изобщо не му е по сърце. Той иска не просто да пише стихове. Иска със стиховете си да завладее цяла Русия. За целта трябва да отиде в столицата Петербург. В тези планове жената и бебето изобщо не се вписват. Независимо от скорошната раздяла Сергей и Анна запазват добрите чувства един към друг. Именно при нея ще отиде Есенин няколко дни преди смъртта си. Казва й, че се чувства зле и че сигурно скоро ще умре. Моли я да не глези сина им и да го пази. Анна Изряднова не успява да изпълни тази последна молба на някогашния си съпруг. През 1937 г. 23-годишният Юрий е арестуван по безумното обвинение, че е участвал в заговор за убийството на Сталин. Осъден е на разстрел по бързата процедура. В началото на 1915 г. още ненавършилият 20 години Сергей Есенин най-после се озовава в столичния град. Междувременно името на града е променено от Петербург на Петроград. Русия вече е във война с Германия и някак си не върви столицата й да има немско звучене. Есенин не отива там просто така. Той има ясен план. Първата точка от него е запознанството с Александър Блок. В онзи период той е един от най-харесваните и уважавани руски поети. Само една добра дума от Блок моментално би отворила всички врати пред всеки млад творец. От гарата Есенин директно се отправя към апартамента на своя кумир. Тъй като не го заварва вкъщи, оставя бележка със следния текст: „Александър Александрович! Бих искал да поговоря с вас. За мен това е много важно. Вие не ме познавате, а може би и някъде по списанията да сте срещали моето име. Бих могъл да намина отново към 4 часа. С почит. С. Есенин”. Без да губи време, Есенин се насочва към редакцията на сп. „Огоньок”, надявайки се да намери Блок там. Следва нова несполука. След като не го намира в списанието, Сергей отново отива в апартамента му. Този път има късмет. Отваря му самият Александър Александрович. По-късно вече много популярният Сергей Есенин ще напише в автобиографията си: „Когато гледах Блок, от челото ми капеше пот, защото за първи път виждах жив поет”. Блок харесва стиховете на младежа и веднага му дава препоръчителни писма до свои влиятелни познати в литературния столичен свят. Есенин като на шега спечелва сърцата на всички, с които се среща. За това спомагат не само стиховете, но и външният му вид. Той има чистото излъчване на родения в дълбоката провинция младеж, на човек, неопетнен от столичната поквара. За светкавичния му успех във висшите столични литературни среди има и още една причина. Като логично следствие от бушуващата Първа световна война Петербург е в плен на патриотизма. Традиционното преклонение на руския елит към Запада е минало на заден план и в момента на особен интерес се радва родното във всичките му измерения. Есенин отлично се вписва в този модел. Той е автентичният руски човек и творец, живото въплъщение на онези народни сили, които ще вдъхнат нов живот в раздираната от противоречия Русия. Съвсем скоро в столичните вестници започват да излизат похвални статии, посветени на младия поет. Критиците са възхитени от неговата самобитност, от уникалния му талант, от факта, че за разлика от толкова други творци на неговата възраст Есенин не епигонства, не се прехласва по популярни моди от сорта на футуризма, а следва лично своя линия. Ето само няколко изречения от отпечатаната на 11 юни в „Петроградские ведомости” рецензия за творчеството на Есенин: „Неговите стихове очароват преди всичко със своята непосредственост. Те идват направо от земята, от тях лъха мирисът на поле, на хляб и дори на най-прозаични предмети от селския бит”. Много малко са хората, които не харесват младия Есенин. Най-известният от тях е Владимир Маяковски. В очите на този неистов футурист и революционер Есенин е въплъщение на всичко консервативно и назадничаво. Маяковски открито заявява, че не може да търпи това въплъщение на „руската селяния”. А може би омразата му няма нищо общо с идеологията. Може би безкрайно честолюбивият Маяковски веднага е почувствал, че именно Есенин скоро ще се превърне в най-големия му съперник за титлата „любим поет на Русия”.\nМеждувременно Първата световна война продължава вече втора година и напук на всички предварителни прогнози няма изгледи да свърши скоро. Всекидневно биват мобилизирани хиляди и хиляди млади мъже, като мнозина от тях съвсем скоро са разкъсани от снарядите и пронизани от куршумите. Есенин също е призован в армията, но благодарение на поетическата си слава не е изпратен на фронта, а е зачислен като санитар в Царскоселския военно-санитарен влак, за който се грижи императрицата Александра Фьодоровна. Така поетът заживява в Царское село, съвсем близо до императорското семейство. На 22 юли 1916 г. той взема участие в специален рецитал, на който присъстват и четирите дъщери на императора. Специално за случая Есенин е написал стихотворение, посветено на младите княгини. Императрицата е така силно впечатлена от него, че нарежда като знак на признателност на младия поет да бъде изпратен златен часовник. Този императорски подарък така и не стига до Есенин. До столицата обаче бързо стига мълвата, че поетът е чел стихове на императрицата и е обещал да й посвети цял цикъл в новата си книга! Литературните божества в Петроград са потресени. Част от задължителния снобизъм на салоните в онзи период е ясно изразеният антимонархизъм. Всеки, който си позволи да изрази и най-малката симпатия към двора, моментално бива остракиран. Вероятно същото щеше да се случи и с Есенин, ако не настъпват онези решителни събития от 1917 г. Революциите от февруари и октомври слагат край не само на монархията, но и на целия дотогавашен живот, включително и на литературните салони.\nСергей Есенин, както и милиони други граждани на Русия, е увлечен от стихията на революцията, от надеждата, че старият несправедлив свят ще изчезне безвъзвратно, за да бъде заменен от общество, където ще царят справедливостта и всеобщото благоденствие. През пролетта на 1917 г. Есенин особено много се сближава с дейците на партията на социалистите революционери (есерите). В онзи момент това е най-многобройната лява партия, чиито корени са в народническото движение от XIX век и която има за основна цел построяването на социализъм и оземляването на селячеството. През пролетта на 1917 г. Есенин честичко посещава редакцията на вестника на есерите „Народно дело”. Особено близък става с една от активните деятелки на партията – Мина Свирская. Той толкова открито изразява възхищението си от нея, че в очите на общите им познати двамата биват възприемани като годеници. Междувременно Мина запознава Сергей и неговия приятел поета Александър Ганин със своята приятелка Зинаида Райх. Тази жена, която ще играе значима роля в живота на двама от най-великите руски творци на XX век и чиято смърт ще бъде особено мъчителна, заслужава специално внимание. Тя е родена през 1894 г. в малко селище в близост до Одеса. Майка й е обедняла аристократка, а баща й – локомотивен машинист и член на Руската социалдемократическа партия, която скоро ще се разцепи на болшевики и меншевики. Увлечена от бащиния пример, Зинаида също прегръща левите идеи. В осми клас я изключват от гимназията по политически причини. През 1913 г. Зинаида става член на партията на есерите, а от пролетта на 1917 г. започва работа като секретарка и машинописка в „Народно дело”. Там се среща с Есенин и приятеля му Александър Ганин. Понеже Сергей ухажва Мина, Александър се насочва към Зинаида. През лятото на 1917 г. Сергей предлага четиримата да заминат на екскурзия на Соловки, където се намира прословутият Соловецки манастир. По тъжна ирония на съдбата няколко години по-късно именно тук е създаден първият лагер, където са изпращани противниците на съветската власт. Зинаида веднага приема предложението, а Мина Свирская отказва, защото не може да зареже партийната работа. Така че на пътешествието се отправят Сергей, Зинаида и ухажорът й Александър. Тъй като двамата поети нямат никакви пари, което е обичайното им състояние, пътуването изцяло е платено от госпожица Райх. Нямаме точни сведения какво точно се е случвало на Соловки, но ето спомена на останалата в Петроград Мина Свирская за събитията веднага след връщането им: „Двете работехме в канцеларията и изведнъж Зинаида каза, че трябва сериозно да поговорим. След което ми показа някакъв документ, под който стоеше нейният подпис Райх-Есенин. Разказа ми, че Сергей й се обяснил в любов, казал й, че не може да живее без нея и че веднага трябва да се венчаят. И още на Соловки ги венчал един свещеник”. Парите за сватбата изпраща таткото на младоженката. Тогава тя е на 23, а Есенин на 22. Месец след официалното сключване на брака Зинаида пише официално писмо, в което заявява, че прекратява членството си в партията на есерите. За разлика от нея приятелката й Мина Свирская остава в партията. Когато настъпва разривът между болшевиките и есерите, тя се включва в борбата срещу взелата властта партия на Ленин. По някакво чудо избягва разстрела, но прекарва в затвори, лагери и заточения 25 години. През 1956 г. емигрира в Израел, където написва подробни мемоари. Умира през 1978 г.\nСлед като се отказва от политическата си дейност, Зинаида Райх има само едно желание – да бъде добра съпруга. Наема квартира в центъра на Петроград и дори успява да я обзаведе. Тя вече е бременна, но основната й грижа продължава да бъде добрият живот на Сергей. В началото на него всичко му харесва – уютът на дома, самоварът, грижовната Зинаида. Дори Блок отбелязва в дневника си: „Есенин сега е женен. Свиква със собствеността”. Само че тази идилия продължава кратко. Сергей просто не е създаден за семеен живот. Твърде бързо се отегчава. На мястото на първоначалната радост от домашния уют се настанява досадата. Пък и поетическата му слава не спира да расте. Расте и броят на желаещите да общуват с него – поклоннички, поклонници, приятелки и приятели, а също така и обикновени използвачи. Есенин е само на 22. Как би могъл да загърби този живот!? Все повече време прекарва в кръчмите и кафенетата и все по-малко със съпругата си. Всичките опити на Зинаида да го отдели от пиянските компании завършват с неуспех. Когато идва време да ражда, тя напуска Петербург, защото окончателно е разбрала, че няма как да разчита на съпруга си. Отива при майка си и баща си, които тогава живеят в Орел. На 28 май 1918 г. се ражда Татяна Есенина. Чак след година семейството се събира отново. И отново става ясно, че нещата между съпрузите не вървят. За разрива в отношенията им силно допринасят и приятелите на Есенин. Почти всички мразят Зинаида заради опитите й да го отдели от тях и заради еврейския й произход. Все пак семейството продължава да съществува още известно време, а на 3 февруари 1920 г. Зинаида ражда второто им дете – Константин. Двамата съпрузи живеят ту заедно, ту разделно, а официално се развеждат през октомври 1921 г. Децата са оставени на грижата на родителите на майката. Зинаида решава, че няма да позволи на това фиаско да разруши живота й. Още същата година се записва за студентка в режисьорския курс, ръководен от Всеволод Мейерхолд в Москва. Там учи заедно със станалите по-късно прословути кино и театрални режисьори Сергей Юткевич и Сергей Айзенщайн. Една година след началото на обучението си Зинаида вече е официална съпруга на Мейерхолд. Той й дава всичко това, което не е могъл или не е пожелал да й даде предишният й съпруг. Знаменитият режисьор и теоретик на театъра превръща с 20 години по-младата си съпруга в истинска театрална звезда. Задоволява всичките й желания, грижи се с такава любов за децата й от Есенин, че все едно им е роден баща. Когато Сергей иска да ги види, не прави никакъв проблем. Мейерхолд не упреква съпругата си дори когато разбира, че при срещите й с Есенин двамата се занимават и с други неща, освен с разговори за децата. Ето как описва музикантът Юрий Елагин станалата вече много популярна актриса Зинаида Райх: „Тя винаги беше заобиколена от голям брой поклонници, много от които съвсем откровено й демонстрираха пламенните си чувства. Райх обичаше веселия и блестящ живот. Обичаше вечеринките с танци и ресторантите с цигани, нощните балове в московските театри и банкетите в министерствата. Обичаше да носи тоалети от Париж, Виена и Варшава, палта от норка и астраган, обичаше френските парфюми, скъпите пудри и копринените чорапи... и обичаше край нея да има тълпи от поклонници. Няма никакво основание да се смята, че тя е била вярна съпруга на Мейерхолд, по-скоро има основания да се мисли обратното...”. Знаменитият режисьор, който е пламенен привърженик на революцията и член на болшевишката партия от 1918 г., първоначално е харесван от съветските ръководители. Подобно на своя театрален архисъперник Константин Станиславски и Всеволод Емилиевич има собствен театър, който носи името му. Още от началото на 30-те години обаче облаците над главата му се сгъстяват. Тогава съветската власт започва да се отнася с все по-силно подозрение към особено ярките личности – без значение дали са политици, общественици или дейци на изкуството. Сталин няма нужда от силни индивидуалности. Той има нужда от безпрекословни изпълнители. На един от последните гастроли на театъра на Мейерхолд в чужбина режисьорът се среща с колегата си Михаил Чехов, напуснал Съветския съюз няколко години по-рано. Племенникът на знаменития писател ще направи страхотна кариера в чужбина. Ще създаде собствена актьорска школа в Съединените щати, където ще учат звезди като Антъни Куин, Клинт Истууд, Мерилин Монро и др. Но това ще бъде после. Сега Михаил Чехов пие заедно с Мейерхолд в един берлински ресторант и упорито се опитва да го убеди да не се връща в Съветска Русия. Ето какво пише в спомените си Чехов: „Опитах се да му предам чувствата си, по-скоро предчувствието си за страшния край, който ще има, ако се върне там. Той ме слушаше спокойно и мълчаливо. Когато свърших, ми отговори, че винаги е носил в душата си революцията, че съм прав и вероятно краят му ще бъде точно такъв, какъвто го представям. Само че е решил твърдо да се върне. Виждайки изуменото ми лице и предусещайки незададения въпрос, каза само: заради честността”. През 1934 г. Мейерхолд поставя „Дамата с камелиите”. Главната роля, естествено, е поверена на Зинаида Райх. Сталин гледа спектакъла и скоро става ясно, че не го е харесал. Критиката само това и чака, за да се нахвърли върху Мейерхолд, обвинявайки го във всички възможни грехове. Зинаида пък пише лично писмо на Сталин, в което му казва, че нищо не разбира от изкуство. През 1938 г. театърът на Мейерхолд е закрит. Останалият без работа и без средства за препитание режисьор е взет на работа от някогашния си основен съперник Константин Станиславски. Малко преди смъртта си Константин Сергеевич назначава Мейерхолд за режисьор в ръководения от него оперен театър. Това обаче е само временно спасение. На 20 юни 1939 г. Всеволод Емилиевич е арестуван. Разстрелян е на следващата година. Две седмици след ареста му Зинаида Райх е убита по особено жесток начин в квартирата й. Убийците й така и не са заловени. Погребана е на Ваганковското гробище, недалеч от мястото, където почиват тленните останки на Сергей Есенин.\nРазбира се, в първите години след избухването на комунистическата революция в Русия никой не си представя, че прекрасната човешка мечта за всеобщо щастие ще се превърне в такъв кошмар. В онези първи следреволюционни години Сергей Есенин и приятелите му вярват, че социалната революция е само предтеча на световната духовна революция. Литераторът Иванов-Разумник пише, че Русия ще се обнови на нова религиозна основа, която ще има социалистически характер. Според него социализмът с голяма буква не е политическа програма, а „религиозна идея, нова вяра и ново знание, идващо да смени старото знание и старата вяра на християнството... В християнството чрез страданията на един човек се спасяваше целият свят, а в идващия социализъм чрез страданията на света ще бъде спасен всеки човек”. В онези дни съчетаването на християнските и на крайно левите откровения е нещо в реда на нещата. В началото на 1918 г. Александър Блок пише знаменитата си поема „Дванадесетте”. В нея главните герои са 12 червеноармейци (числото съвсем директно насочва към броя на библейските апостоли), които патрулират в революционния Петроград. В самия край на поемата се оказва, че техен предводител е самият Исус Христос. Подобно съчетаване на социалнореволюционни и християнски мотиви откриваме и при Сергей Есенин. Още в началото на поетическата си кариера той често се насочва към почерпани от Библията сюжети. Но това съвсем не са класическите, изпълнени с преклонение пред Създателя, мотиви. Есенин пише по-късно, че „молитвената” линия при него доста често се е сменяла с „богохулната”. Пак в началото на 1918 г. той публикува цикъла стихотворения „Инония”. В тях също се смесва християнската символика с идеята за идването на тотално различния (на руски иной) живот. Тъй като всичко в революционното време се мени с невероятна бързина, така се менят и поетическите настроения на Есенин. В края на 1918 и началото на 1919 г. той вече е част от станалата много популярна група на имажинистите. Те твърдят, че целта на изкуството е създаването на запомнящи се образи (на латински imago означава образ). Основната цел на руските имажинисти обаче е не толкова да създадат някаква кой знае колко нова и различна от досегашните поетическа теория и практика, колкото да отправят предизвикателство към много популярните по онова време футуристи, чийто най-ярък представител е Маяковски. Имажинистите искат да докажат, че са много по-автентично леви от съперниците си. Освен Есенин основни двигатели на групата са бившият футурист Вадим Шершеневич, поетите Анатолий Мариенхоф и Рюрик Ивнев. Те прекрасно разбират, че за да спечелят сърцата на публиката, трябва да са по-скандални и от най- предизвикателните футуристи. Ето защо афишът на първото им публично четене в Москва изглежда по следния начин: „С. Есенин – отелилият се бог, А. Мариенхоф – недоносчето на отчаянието, В. Шершеневич – кооперативите на веселието...”. Няколко дни по-късно имажинистите организират улична поетическа акция, облепвайки стените на Страстния манастир с надписи като „Граждани, сменяйте си долното бельо” и „Отели се, Господи, отели се!”. Мариенхоф и Есенин пък започват да носят цилиндри като явно предизвикателство към модата на каскетите. През септември 1919 г. двамата регистрират в Москва имажинистката „Асоциация на волнодумците”, чийто председател става Есенин. Членове на асоциацията, която се ползва с подкрепата на самия болшевишки министър на просветата Анатолий Луначарски, стават не само поети, прозаици, драматурзи, художници, композитори. Сред хората, които нямат нищо общо с изкуството, но са редовни членове на асоциацията, е и чекистът Яков Блюмкин (подробно за този удивителен човек в бр. 3 на a-specto). В онези времена, когато е много лесно да те обявят за „контрареволюционер”, хубаво е да имаш покровители сред управляващия партиен елит или в средите на специалните служби. Именно приятелството с Блюмкин спасява Есенин, когато през октомври 1920 г. той се озовава в ареста. Прибират го покрай негови познати, обвинени в контрареволюционна дейност. Яков Блюмкин уверява занимаващия се със случая следовател, че поетът няма нищо общо с каквато и да било контрареволюция и че – тъкмо обратното, е напълно лоялен на съветската власт. Есенин веднага е освободен. Той наистина е лоялен към съветската власт, но това изобщо не му пречи да бъде скандален и постоянно да предизвиква както със стиховете, така и с поведението си оформящия се властови център на литературните апаратчици. Предишната представа за него като за оригинален „певец на руското село” е заменена от схващането, че той е „непоправим хулиган” и „скандалджия”. Есенин не прави нищо, за да опровергае това възприемане на личността и творчеството му. По време на публичните четения се държи крайно предизвикателно, темата за скандалността звучи все по-често в стиховете му, а през 1921 г. публикува поетическия сборник „Изповед на хулигана”.\nПрез същата година среща и една от най-важните жени в живота си – американката Айседора Дънкан. През първите години на XX век тя е абсолютната звезда на модерния танц. Айседора отрича класическия балет и твърди, че в танца, така както и в цялото общество, са необходими революционни промени. Най-напред привлича вниманието на публиката в Америка, танцувайки боса и облечена с хитон, а скоро става звезда и в Европа. През 1903 г. прави поклонническо пътешествие в Гърция, където изнася модерни танцови спектакли. В периода 1904–1905 г. е на гастроли в Москва и Петербург, където привлича вниманието на самия Константин Станиславски. Освен като революционерка в танца Дънкан си спечелва и име на фатална жена. Разбира се, с течение на времето славата й както на танцьорка, така и на сексуална хищница започва да отслабва. Затова, когато през 1921 г. Айседора получава официална покана от съветското правителство да дойде в Москва и да основе собствена школа, тя веднага приема. Ето какво пише Дънкан в спомените си: „Струваше ми се, че съм напуснала всички форми на европейския живот. Аз наистина вярвах, че на земята по някакво чудо е създадена идеалната държава, за която са мечтали Платон, Карл Маркс и Ленин. С цялата си енергия, с цялото си същество аз, която се бях разочаровала от всички опити да постигна нещо в Европа, бях готова да встъпя в държавата на комунизма”. В Москва я посрещат като божество. Както партийните величия, така и най-известните творци и интелектуалци искат да се докоснат до нея. Вярно, първоначалното обещание да й бъде предоставен храмът на Христос Спасител в Москва не се осъществява. И все пак Дънкан получава палат, доскорошна собственост на избягали в чужбина аристократи, където да живее и да провежда занимания с курсистките си. Самата Айседора също изнася представления. Танцува, загърната само с червено знаме, под звуците на Интернационала. Да, тя вече е на 44 години и съвсем не е онази ослепителна красавица и танцьорка отпреди две десетилетия. Но независимо от напредналата възраст и натежалото тяло, Айседора Дънкан не е изгубила нищо от аурата, която я прави неустоима за мъжете. Направо е невъзможно „лошото момиче” на световния танц и „лошото момче” на руска поезия да не се срещнат и да не се влюбят един в друг до полуда. Дънкан е по-голяма с 18 години от Есенин, но това никак не пречи на любовта им. Напротив, прави я още по-страстна. Въпреки разликата във възрастта, във възпитанието, в произхода двамата много си приличат. И двамата са ужасно талантливи, и двамата са тотално скарани с прагматичния начин на мислене, и двамата се интересуват не толкова от реалността, колкото от бляновете си. Есенин мечтае, че революцията ще излекува Русия от еснафщината и пошлотията, че ще я превърне в държава на духа. Дънкан неистово се надява, че нейното революционно изкуство е в състояние да излекува стария свят от всичките му недъзи. Така че няма нищо по-естествено от това тези двама мечтатели да се устремят един към друг, да се вкопчат един в друг, без изобщо да се замислят за реакциите, които ще предизвика поведението им. Даже колкото повече ги одумват, с колкото по-голямо неодобрение коментират любовта им, толкова повече двамата се радват. И Есенин, и Дънкан винаги са обичали да провокират, да скандализират „порядъчното” общество. И за да бъде изпълнен спектакълът докрай, Сергей и Айседора не просто демонстрират открито любовта си. На 2 май 1922 г. те официално се женят. Съвсем скоро балерината разбира, че ще живее не просто с „най-талантливия съвременен руски поет”, а и с цялата му поетическа компания. Шершеневич, Мариенхоф и останалите имажинисти с радост научават, че вече не е необходимо да се завират по разни малки и мръсни стаички, за да говорят безкрайно за литература и да пият още по-безкрайно. Дворецът на Айседора сега е дворец и на Сергей, а значи и техен. Купоните се преместват там. Освен това храната и пиенето са безплатни. Кремъл се грижи за своята гостенка и се старае да не й липсва нищо. Танцьорката е последният човек, който би призовавал за „трезвеност” и „добропорядъчност”, но дори и на нея безкрайните запои на руските поети й идват в повече. Освен всичко останало тя рано забелязва, че този начин на живот съсипва Сергей. А и той има отвратително пиянство. Когато прекали, започва да бие наред. И не гледа кой е насреща – мъже, жени, любими, доносници... Подобно на предишната Есенинова съпруга Зинаида Райх и Айседора се опитва да го откъсне от алкохолизираната компания. Както и в предишния случай, и сега компанията реагира със силна неприязън. Приятелите на Есенин мразят жените му. Особено мразят тези, които се опитват да попречат на запоите. Най-добрият приятел на Сергей в онзи период, Анатолий Мариенхоф, е оставил и най-ядовитите определения за неговите съпруги. Докато повечето съвременници на Зинаида Райх я описват като класическа красавица, която не оставя равнодушен никой мъж, ето какво пише за нея Мариенхоф: „Това е една дебела еврейска дама. Щедрата природа я е надарила с чувствени устни върху кръглото като паница лице. Надарила я и със задник с размерите на ресторантски поднос, върху който са разположени ястията за особено голяма компания. Кривите й крака стъпваха по земята така, сякаш стъпват по палубата на кораб в развълнувано море. На Вадим Шершеневич принадлежи каламбура: „Ах, как ми е омръзнало да гледам тези Райх-итични крака”. А ето как коментира Мариенхоф връзката на приятеля си с американската танцьорка: „Есенин се влюби не в Айседора Дънкан, а в световната й слава. Ожени се за славата й, не за нея, не за тази остаряла и натежала, но все още красива жена с боядисани коси”. Дънкан може и да е остаряла и натежала, но няма намерение да дели любимия с неговите алкохолни другари. Бързо разбира, че докато са в Русия, няма никакъв шанс да го откъсне от тях. И затова измисля нещо наистина радикално. Двамата трябва да заминат в чужбина – Европа и Америка. Айседора иска отново да танцува. Да, тя си дава сметка, че отдавна не е онази предизвикателна звезда, каквато е била в началото на века, но въпреки това е убедена, че името й все още е в състояние да привлича публика. Надява се също така, че присъствието до нея на значително по-младия й съпруг, на скандалния поет, дошъл директно от сърцето на комунистическа Русия, е отличен рекламен похват. Сергей, който никога не е напускал матушка Рус, няма да има нищо против да се разходи по света. Все пак поетичната му душа има нужда от нови впечатления. Осем дни след като официално са регистрирали брака си, Есенин и Дънкан летят за Германия.\nБерлин е първият град, в който се установява звездната двойка. Отсядат в един от най-добрите хотели на германската столица, „Адлон”. Всички разходи са поети от Айседора, защото Есенин не разполага с много пари. Всичко, което изкарва от публикуването на стиховете си, изтича по време на безкрайните купони с многобройни компании. В онзи момент Берлин е нещо като център на руската емиграция. При това напусналите Русия след революцията са с най-различни убеждения. Има запалени монархисти, убедени демократи, непримирими анархисти. Отношенията между тези групи стигат до откровена омраза. През същата тази 1922 г. Владимир Дмитриевич Набоков, баща на прословутия писател и член на партията на конституционните демократи (кадети), е застрелян в Берлин от монархиста Таборицки. В германската столица живеят и руски емигранти, които са започнали да се отнасят положително към съветската власт и мечтаят за връщане в родината. Веднага след пристигането си Сергей Есенин дава интервю именно за тяхното издание, в което говори за голямата заслуга на руската революция, която е спасила света от безнадеждната еснафщина. Още първата литературна изява на Есенин в Берлин предизвиква буря от емоции. В момента, в който той и Айседора влизат в залата, няколко души, явно съчувстващи на съветската власт, запяват „Интернационалът”. Върлите противници на болшевиките отговарят с мощно освиркване. Когато обаче Есенин започва да чете стиховете си, противопоставянето изчезва и залата избухва в аплодисменти. Успешните литературни представления и идиличните разходки в германската провинция не могат да предотвратят засилващото се напрежение в отношенията между Сергей и Айседора. Дънкан постоянно ревнува младия си съпруг и му прави сцени. Една вечер Есенин не издържа и след поредната разпра напуска луксозния хотел. Двамата с Александър Кусиков, московски поет, а сега емигрант в Берлин, се скриват в един семеен пансион. Айседора обаче няма никакво намерение да се предава. След упорито издирване тя открива бегълците и прибира блудния си съпруг. Двамата се сдобряват, обикалят Франция и Италия, а после решават да заминат за Америка. Разбира се, пътуват с най-луксозния за времето кораб „Париж”. Той разполага с библиотеки, басейни, зали за танци, казина. След като пристигат в Съединените щати, емиграционните власти забраняват на двойката да напусне кораба. Явно се притесняват от това, което биха могли да свършат на американска земя тези „комунистически агитатори”. Тази изненадваща пречка прави двамата много популярни. Вестниците се изпълват с техни снимки и интервюта. В крайна сметка на Сергей и Айседора е позволено да пребивават на територията на Съединените американски щати, като ги карат официално да обещаят, че никъде няма да пеят „Интернационалът”. Двамата подписват съответния документ и отсядат в свърхлуксозния нюйоркски хотел „Уолдорф-Астория”. Още първото представление на руско-американската любовна двойка в Карнеги Хол предизвиква скандал. Този път главната роля изпълнява Айседора. Тя излиза на сцената в костюм, наречен „ала болшевик”, и вместо да танцува, започва да разказва за успехите на Съветска Русия. Публиката моментално се разделя на две. Едната част я освирква, а другата я аплодира и настоява да бъде изпълнен „Интернационалът”. Есенин пък размахва червено знаме и крещи „Да живее Съветска Русия! Да живее болшевизмът!”. След минути на мястото пристигат десетки полицаи, които въвеждат ред. Есенин, Дънкан, както и организаторите на проявата, са отведени в полицейския участък, за да пишат обяснения. Престоят в Америка, както и предишният в Европа, показват на Айседора, че ако се е надявала да промени начина на живот на любимия, то жестоко се е заблуждавала. Да, приятелите имажинисти ги няма, а в Съединените щати номинално действа сухият режим, но това изобщо не пречи на Есенин да живее по същия начин, както и в Русия. Приятели за купон винаги се намират, а независимо от забраните алкохол може да бъде купен навсякъде. Освен всички причини, които са карали Есенин да прекалява със спиртните напитки в родината, при престоя му в Америка се добавя и още една. В Русия той е национална звезда, а тук освен шепа емигранти никой не го познава. За широката публика той е в ролята на поредната екзотична приумица на една залязваща звезда. А на всичкото отгоре любовта, която е горяла с такъв убийствен пламък в Русия, в чужбина започва да гасне. Причината е повече от банална. На Сергей му се случва това, което му се е случвало с всички останали любови. Омръзва му. Да, в случая не става дума за поредната фенка, а за световна знаменитост, макар и повехнала. И все пак скуката неизбежно се настанява на мястото на страстта. Съпругата пък все по-трудно понася алкохолните ексцесии и депресиите на любимия. Към все по-големите неразбирателства между двамата се добавя и една на пръв поглед забавна пречка. За да говорят сериозно помежду си, Сергей и Айседора трябва да използват преводач. Тя знае само няколко руски фрази, а той категорично отказва да учи английски. Да, в началото, когато няма нужда от особени обяснения, това не е никакъв проблем. Сексуалното привличане лесно заменя думите. Проблемите идват, когато се налага да си говорят. И тогава се налага да се ползват услугите на преводач, който няма как да не стане свидетел на дълбоките разногласия между съпрузите. Понякога Сергей съвсем съзнателно дразни съпругата си. Обяснява й, че за разлика от него, който ще остане в историята със стиховете си, нейната слава ще умре в момента, в който вече не може да се качи на сцената. Айседора възразява, че танцът, независимо че изглежда ефимерен, остава в съзнанието на хората. Красотата не може да умре, убедена е тя. Може, може, продължава да я дразни Сергей. В крайна сметка се стига или до окончателно скарване, или до сдобряване. Колкото повече време минава, толкова повече първият вариант започва да преобладава. Колкото повече време минава, толкова по-зле се чувстват Сергей и Айседора. Престоят в чужбина не е успял да заздрави брака им. Тъкмо обратното. А и повечето американци не спират да се отнасят към тях така, все едно са дошли да подготвят болшевишка революция в страната им. В началото на февруари 1923 г. съпрузите поемат обратно към Стария континент. Пред изпращащите ги репортери Дънкан заявява: „Материализмът е проклятието на Америка. По-добре да живея в Русия и да карам на черен хляб и водка, отколкото да живея тук в най-добрите хотели. Вие не знаете нищо за любовта, за духовната храна и за изкуството!”. Впечатленията на Есенин от Америка са категорично негативни. Ето какво пише в едно от писмата си: „Какво да ви кажа за това ужасяващо царство на еснафщината, което граничи с идиотизъм? Освен фокстрота тук няма почти нищо, само плюскат и пият и отново фокстрот. Засега още не съм срещал човек и не знам къде мирише на такъв. На голяма почит е господин доларът, а за изкуството пет пари не дават - най-висшето е мюзикхолът. По „стоте хиляди улици на Чикаго” можеш да гониш само свине. Сигурно затова там се намира най-добрата кланица в света...”. Впечатленията му от Европа не са много по-различни: „Така искам да се махна оттук, от тази кошмарна Европа, да се върна в Русия... В главата ми е Москва и само Москва. Дори ме е срам, че звучи толкова по чеховски. Тя е най-хубавото от всичко, което съм виждал на този свят. Боже мой, по-добре да люти от дима в очите, да плачеш от него, но само не тук, не тук”. Следват обаче още няколко месеца размотаване из Европа, преди Есенин да се прибере в родината. Събитията се развиват по познатия модел. Сергей не спира да пие и да се кара с Айседора. След поредната семейна кавга в един от луксозните парижки хотели поетът яко нашамарва танцьорката. Тя бяга, а съпругът, чийто бяс не може да бъде уталожен, изпочупва цялата мебелировка. Прибират го в полицията, след което Айседора тича да го спасява. Полицаите заявяват, че ще освободят скандалния поет само при положение че моментално напусне Франция. И така, в началото на август Есенин най-после се озовава в града, където не е бил от година и три месеца – Москва.\nВ новата-стара столица го чакат не само почитателите и почитателките. Властта също няма търпение да се срещне с Есенин, да разбере как се е променил и дали въобще се е променил по време на дългото му отсъствие. Факт е, че много руски поети, писатели, художници след заминаването си в чужбина, уж за малко, решават да не се връщат в страната на работниците и селяните. Есенин обаче се завръща. Защо? Защото харесва новата държава или просто му е мъчно за старата? Пък и отношението му към революцията е доста неясно. От една страна, я приема. Дори възторжено я приема. Неведнъж завява, че е много по-ляв и от най-левите болшевики. Това се вижда не само в поведението му. И в стиховете му го има. В поемата му „Гуляй поле” има изпълнени с възхищение думи по адрес на Ленин. И все пак, все пак. Есенин никога не става онзи стопроцентово вярващ в комунистическата идея човек. Може би, защото страда за любимото си руско село, съсипано от новата власт. Или може би, защото е твърде свободолюбив, за да влезе в каквито и да било рамки, били те и рамките на „най-справедливия обществен строй”. Пък и Есенин никога не е разглеждал революцията като обективен факт, неизбежно произтичащ от железните закони на историята. За него тя е тъкмо обратното на нормалността и логиката. Във вижданията на Есенин революцията е стихия, тотален бунт срещу всичко и всички, а не обективна необходимост. През 1922 г. той публикува едно от най-силните си произведения – поемата „Пугачов”, посветена на водача на селското въстание в Русия от 1773–1775 г. Тази творба прави силно впечатление не само на изкушените читатели и критици, но и на самия Лев Троцки, най-яркия болшевишки ръководител, след като Ленин е принуден да се оттегли от активната политическа дейност заради влошеното си здравословно състояние. Докато Сергей Есенин е в чужбина, Лев Давидович публикува дълга статия в партийния вестник „Правда”, където пише, че за Есенин революцията представлява „пугачовски и разински бунтове, стихии, вятър, пламък, водовъртеж, въртоп”. И по нататък: „Сергей Есенин е цял Пугачов, от главата до петите: иска да бъде страшен, но не може. Есениновият Пугачов е сантиментален романтик. Когато Есенин се представя като кръвожаден хулиган, това е забавно; когато обаче Пугачов се изразява като обременен от образи романтик, това е по-лошо. Имажинисткият Пугачов е малко смешен. Ако имажинизмът, почти неосъществен, е изчерпан, то на Есенин нещата тепърва предстоят. Пред чуждите журналисти той се обявява за по-ляв от болшевиките. Това си е в реда на нещата и никого не плаши. Сега за Есенин – поета, който, макар и да е по-ляв от нас, грешните, все пак понамирисва на Средновековие, започнаха „години на странстване”. Ще се върне друг човек, не такъв, какъвто замина. Няма да пророкуваме, той лично ще ни разкаже”. И наистина, само две седмици след връщането си от чужбина Есенин е на гости на Троцки в кабинета му. Срещата е организирана от Яков Блюмкин, който междувременно е станал един от най-приближените сътрудници на Лев Давидович. Интересът на Троцки към Сергей Есенин е напълно обясним. Той е не просто революционер, политик, военен деец, но и човек, който живо се интересува от най-важните прояви в литературния живот. Троцки може да разпознае истинския талант. И, естествено, много би искал истински талантливите хора да са на негова страна. Дори и да не са правоверни болшевики. След оттеглянето на Ленин от политиката в Кремъл вече е започнала борбата за това кой ще го наследи. В началото тя е скрита, маскирана зад любезното отношение между „революционните другари”. Но твърде скоро ще стане явна. Изглежда, че най-вероятният кандидат за нов болшевишки лидер е именно Троцки. Той е най-популярният и най-талантливият революционер и политик. Самият Лев Давидович също е убеден, че лидерството му принадлежи. Други хора в ръководството на болшевишката партия обаче са на съвсем друго мнение. Да, те са наясно, че не се радват на любовта на партийните маси като Троцки, но пък са сигурни, че притежават други лидерски качества, които при него отсъстват. Каменев и Зиновиев са най-видните съперници на революционера звезда. В тяхната компания влиза и Сталин. В началото той е тих и умерен и дори призовава приятелите си да не нападат толкова Троцки, който все пак е герой от революцията. Това, разбира се, е прост ход за отвличане на вниманието. Само за няколко години Йосиф Висарионович ще отстрани както Троцки, така и довчерашните си съюзници, за да се превърне в тотален господар на Съветска Русия. Но през 1923 г. борбата тепърва предстои. И Троцки би искал да има на своя страна не само партийни ръководители и партийни поети, а и истински талантливи хора. Ето защо по време на срещата си с Есенин той му прави съвсем конкретно предложение – да започне да издава литературно списание, като подборът на екипа и авторите ще зависи изцяло от него. Творбите и темите в броя също ще зависят изцяло от вкуса на главния редактор. Есенин сърдечно благодари за оказаното доверие, но отказва предложението. Не знаем защо го е направил. Може би не е искал да се обвързва прекалено със силните на деня политици. Може би се е съмнявал, че ще се справи с чисто финансовите и техническите страни на проекта. А може би просто е държал прекалено силно на свободата си. На свободата да пише, да пие и изобщо да прави каквото си иска. Едва завърнал се от чужбина, той се връща към познатия начин на живот. Поетически четения пред многобройна аудитория, последвани от среднощни купони, алкохол, сбивания, арести. И ако всичко беше останало само на това ниво, Сергей Есенин по нищо нямаше да се отличава от милионите свои сънародници, които са прекарвали и прекарват живота си точно по този начин. Само че от тази самоубийствена смес от депресия, пиянство, скандали и сблъсъци с властите Есенин създава стихове, които се четат и наизустяват до ден-днешен. През 1924 г. излиза един от най-популярните му сборници „Москва кръчмарска” („Москва кабацкая”). Той съдържа само 18 стихотворения, но именно те стават любими на поколения читатели. Междувременно Айседора Дънкан все още е в Москва и независимо от всичко, което се е случило между нея и съпруга й, независимо от пиянствата, побоите и другите жени се надява, че може да си го върне. Наистина Есенин продължава да се вижда с нея. Понякога. Между всичко и всички останали. Но това са само кратки периоди на щастие, последвани от неизбежния скандал. Най-накрая Дънкан се предава. След като любовта е умряла, вече няма какво да я задържа в Русия. Тя заминава за Франция, където умира на 14 септември 1927 г. Докато се вози в открита спортна кола, дългият шал, който е омотала около врата си, се заплита в задното колело. Смъртта й е мигновена. След окончателната раздяла с Айседора и поредната тежка депресия, в която изпада, Есенин най-после обръща внимание и на една млада жена, която винаги е възприемал просто като една от многото поклоннички. Това е Галина Бениславская. Родената през 1897 г. Галя определено е неординерна личност. Майката е грузинка, а бащата французин. Когато момиченцето е на 5, бащата зарязва майката, която получава психическо заболяване. Галина е отгледана от леля си Нина и от нейния мъж Артур Бениславский, който й дава фамилията си. През съдбоносната 1917 г. Галя завършва гимназия в Петроград със златен медал. Още тогава става член на болшевишката партия. В началото на Гражданската война се скарва по политически причини с приемните си родители и заминава за Харков. Когато белите завземат града, тя бяга оттам и се опитва да стигне до позициите на Червената армия. Само че по пътя е арестувана от белите. От разстрел я спасява една чиста случайност. Когато я водят към щаба на частта, тя среща приемния си баща, който служи там. Той потвърждава, че Галина е негова дъщеря, и дори й издава удостоверение за медицинска сестра, за да може да се придвижва спокойно. Въпросното удостоверение за малко не се оказва фатално. Когато най-накрая попада при червените, те намират този документ и я обявяват за шпионка на врага. Спасява я бащата на нейна приятелка, на когото тя телеграфира и който потвърждава, че момичето е член на болшевишката партия. Най-накрая Галина стига до Москва. Там започва работа в ЧК, праобраза на съветските тайни служби. Тя е чела стиховете на Есенин още преди революцията, но се запознава лично с него през 1920 г. Малко по-късно вече е безнадеждно влюбена. В спомените си за поета ще напише, че нито преди него, нито по-късно е изпитвала подобна силна любов и че би се отказала от всичките си принципи и схващания, стига Сергей да поиска това от нея. Сергей обаче не иска нищо от нея. Упорито не я забелязва, макар тя да е част от най-близкия му приятелски кръг. Когато Есенин се залюбва с Айседора, Бениславская получава нервен срив. За първи път Сергей обръща внимание на Галя едва след раздялата с Дънкан. Отново няма къде да живее и се нанася в квартирата на боготворящата го Галя. А тя се превръща в негов ангел-хранител. Прибира го от кръчмите и лекува махмурлука му. Опитва се да държи настрана най-досадните му приятели и да го кара да пише. Тича по вестниците и редакциите вместо него, настоявайки да му бъдат изплащани най-високите хонорари, защото е „невероятно талантлив”. Сергей постоянно й благодари и я нарича своя спасителка. Но не я обича. Запазена е негова бележка до нея със следния текст: „Мила Галя, ти си много добра, ти си най-близкият ми човек, най-добрият ми приятел. Но като жена не те обичам. Никак”. Грубостта в тази бележка е напълно съзнателна. Сергей има намерение да прекъсне всички връзки с Галя, а за целта му е необходим наистина радикален жест. Работата е там, че отново е решил да се жени. Този път за София Андреевна Толстая, внучка на Лев Толстой. По ирония на съдбата Есенин се запознава с нея в квартирата на Галина. Там е организиран купон, на който пристига и София с тогавашния си приятел, писателя Борис Пилняк. Борис си тръгва по-рано и се налага Сергей да изпрати приятелката му. Няколко месеца по-късно двамата вече са съпруг и съпруга. Всички приятели на Есенин са учудени от избора му. София не е нито особено красива, нито особено умна. Най-голямото й качество е директното роднинство с класика. Това ли е поблазнило Есенин? Никога няма да разберем. Знаем само, че по времето на този краткотраен брак не се е чувствал щастлив. В крайна сметка напуска и нея. Помежду всички тези събития Сергей Есенин успява два пъти да отиде до Кавказ. Причините за тези визити в Грузия и Азербайджан са както страстта му към Изтока, така и увеличаващият се брой съдебни дела, заведени срещу него. След запоите и сбиванията в московските кръчми потърпевшите от юмруците му се обръщат към съда. Все по-често във вестниците започват да се появяват статии, в които Есенин е заклеймяван като пияница, скандалджия и побойник. Ето защо приятели го съветват да напусне за известно време столицата, докато нещата се поуспокоят. Пътуванията му се отразяват добре. Включително и в творчески план. От пребиваванията в Кавказ се ражда прословутият стихотворен цикъл „Персийски мотиви”. Там е обезсмъртено името на младата арменска учителка Шагане. Но Есенин нямаше да бъде Есенин, ако се беше увлякъл само по една красавица. В Батуми той се запознава с 18-годишната Олга Кобцова, която нарича мис Ол. Тя е интелигентно момиче, обожава поезията, а вниманието на Есенин направо я разтапя. Самият поет е толкова увлечен по девойката, че започва да говори за брак. Фактът, че по това време вече е сгоден за София Толстая, изглежда, не го притеснява. В крайна сметка на Сергей му доскучава да стои в Кавказ и се връща в Москва.\nСред многото жени, които минават през живота му за по-дълго или по-кратко време, задължително трябва да споменем още една – Надежда Волпин. Баща й Давид Самуилович, който е юрист, е първият преводач на руски на знаменития труд на Джеймс Фрейзър „Фолклорът в Стария завет”. Майка й Анна Борисовна е завършила Варшавската консерватория и преподава музика. Още в гимназията като всяко интелигентно момиче в онзи период Надежда започва да пише стихове. В една студена зимна вечер на 1920 г. Надя чете свои стихове в прословутото московско Кафене на поетите. По време на четенето в кафенето се появяват Мариенхоф и Есенин. Сергей е силно заинтригуван, макар да не е много ясно дали от стиховете на Надежда или от красотата й. А може и от двете. В крайна сметка Надежда Волпин е поканена да се присъедини към групата на имажинистите. Скоро влиза и в интимния живот на Есенин. Връзката им е „напълно отворена”, като не прекъсва напълно дори по време на брака на Сергей с Айседора. Малко преди двамата да заминат за чужбина, Есенин се вижда с Волпин и я заклева да го чака. Три месеца след окончателния разрив, дошъл в началото на 1924 г., Надежда ражда на Есенин син. Това е Александър Сергеевич Есенин-Волпин, който ще има удивителна съдба. Той е математик, философ, поет, един от лидерите на дисидентското движение в СССР през 60-те и 70-те години. През 1946 г. Александър Сергеевич завършва Математическия факултет на Московския университет, след което защитава дисертация по математическа логика. Успоредно с това пише стихове, които чете пред тесен кръг приятели. Независимо от теснотата на кръга, стиховете стигат до КГБ. Александър е арестуван заради „антисъветската” си поезия и вкаран в психиатрична болница. След излизането от там е изселен в Караганда. Той обаче не се отказва от поезията и продължава да пише, подписвайки се с псевдонима Волпин. Стиховете му циркулират в самиздат, а през 1961 г. в Ню Йорк излиза книгата му „Есенен лист”, където освен стихотворения е поместен и един негов философски трактат. Основният принос на Александър Есенин към дисидентското движение е концепцията, че сами по себе си съветските закони са добри, а бедата идва от това, че властите просто не ги спазват. Така че работата на дисидентите е да принудят управляващите просто да спазват сътвореното от самите тях законодателство. През 1965 г. Александър Есенин е сред организаторите на Митинга на гласността в подкрепа на арестуваните писатели Юлий Даниел и Андрей Синявский. През 1968 г. Александър отново е затворен в психиатрията. Като реакция на това 99 известни съветски математици подписват писмо с искането за незабавното му освобождаване. Когато след две години го освобождават, той влиза в Комитета за правата на човека в СССР, където сътрудничи тясно с Андрей Сахаров. Той написва и един от най-ценните документи на правозащитното движение – „Наръчник за хората, които ще се явяват на разпити”. През 1972 г. е принуден от съветската власт да емигрира. Александър Сергеевич заживява в САЩ и преподава математика в различни университети. След разпада на Съветския съюз нееднократно се връща в родината. Жив е и е на 91 години. Дълголетието явно е характерна черта на този род, защото майка му умира на 95.\nСергей Есенин вижда родения си в Ленинград син само веднъж. През есента на 1925 г. той отива в бившата столица и се отбива в квартирата на Надежда Волпин. За момченцето се грижи съседката, защото майката е на работа. Сергей си поиграва малко с него и си тръгва. Съвсем скоро отново ще се върне в Ленинград. За да умре. През последните месеци на 1925 г. Есенин е в ужасно състояние. Депресията му се задълбочава, не спира да пие, а мислите за самоубийство го навестяват все по-често. Мотивът за скорошната смърт се среща в повечето от стихотворенията му, написани през 1924 и 1925 г. А темата за всепоглъщащата депресия е развита по гениален начин в последната му поема „Черният човек”. В началото на ноември 1925 г. Есенин отстъпва пред настояванията на загрижените за здравето му приятели и постъпва в московска психиатрична клиника, за да лекува нервите си. Издържа около месец. На 21 декември отива в Ленинград и се настанява в хотел „Англетер”. На 27 декември написва последното си стихотворение, което завършва със станалото класическо „в этой жизни умирать не ново, но и жить, конечно, не новей”. На 28 декември Сергей Есенин се обесва в хотелската си стая.\nВъв времената на Горбачовата перестройка самоубийството на Есенин, както и това на Маяковски пет години по-късно, се поставят под съмнение. Развива се хипотезата, че Сергей е убит, а самообесването е инсценирано. За подбудители и извършители на предполагаемото убийство се сочат различни хора – троцкисти, дори самия Троцки, тайните служби... Само че независимо от всичките си усилия авторите на подобни хипотези така и не успяват да представят убедителен мотив, който би довел до убийството на поета. Лев Троцки и неговите сподвижници точно в този момент водят битка на живот и смърт със Сталин и сталинистите, и едва ли биха предприели такова действие. Тайните служби също нямат особени основания да желаят смъртта на поета. Въпреки всичките си съмнения в „светлото комунистическо бъдеще” той никога не е бил противник на новата власт. В онзи момент властта все още има прекалено много реални врагове, с които да се разправя. Разправата с въображаеми противници ще започне чак десетилетие по-късно. На погребението на Есенин идват хиляди хора. Там са и съпругите му – Анна Изряднова, Зинаида Райх, София Толстая. Галина Бениславская, която продължава да го обича до безумие, не успява да дойде, защото по това време е в провинцията, а ужасните пътища се оказват непроходими в зимни условия. Тя обаче е на гроба на поета в навечерието на годишнината от смъртта му. Там на 3 декември 1926 г. Галина Бениславская се застрелва.


Втората по големина държава в Европа прегърна проекта “Коректна фирма“ | Жена-Бг.ком - женското онлайн списание\nВтората по големина държава в Европа прегърна проекта “Коректна фирма“\nГлобалната икономическа криза изглежда си отива, а това е още един повод да се съставят необходимите изводи и нови бизнес планове. Всъщност, един от тях придоби основно значение, особено за европейската икономика. Става дума за инициативата „Коректна фирма“, започнала своята дейност през 2013 г. в Полша.\nМного скоро, както често се случва с добрите и качествени идеи, към проекта се присъединяват още няколко държави, включително и България. Броят на фирмите-участници в тази идея достига 120 000.\nТова показва и възможния брой потребители, които напълно или частично ще се запознаят с основите на този проект. Те могат да бъдат и милиони, като се има предвид какви държави участват в инициативата. А те са\nСамо един факт е показателен за мащабите на проекта. Дори и в България, която не може да се похвали с възможностите на Полша или Франция например, близо 16 000 компании са достойни членове на проекта “Сертификат коректна фирма“.\nВ най-скоро време към тези страни ще се присъединят Сърбия и Румъния. Предимството на Сърбия е свързано с нейното геополитическо положение, а това е и държавата с едни от най-добри традиции, както в политиката, така и в икономиката.\nКандидатурата на Украйна е напълно логична, защото тази източноевропейска страна разполага с необятна територия. Това я превръща в най-голямата европейска държава, веднага след несъмнения лидер Русия.\nПрибавянето на двете славянски страни е достатъчен повод за оптимизъм, предвид неразкритите възможности и способности на техните икономики. Така идеята “Коректна фирма“ се настанява на по-обширни и интересни територии, които тепърва ще показват потенциала си.\nНе трябва да се подминава и фактът, че присъждането или не-присъждането на “Сертификат коректна фирма“ води, почти до идентични резултати. В крайна сметка “отличниците“ и “неуспялите“ се стремят да повишат качеството на своята продукция или услуги, за да могат да заслужат отличието, още на следващата година.\nНяма коментари on "Втората по големина държава в Европа прегърна проекта “Коректна фирма“"


Начало / БИЛКИ И РАСТИТЕЛНИ ЕКСТРАКТИ/Екстракт от шипки, 750mg - 120 капсули\nОблекчава остеоартрит и ставни възпаления.\nЗабавяне на стареенето и предпазва кожата от бръчки.\nПредпазва от стомашно-чревни проблеми и запек.\nПодпомага отделителната система и бъбреците.\nПоложително действие върху работата на жлъчния мехур.\nОт древни времена шипките са широко разпространени в традиционната медицина заради техните отлично изразени и доказани терапевтични свойства. В Китай растението е било използвано при проблеми с храносмилането, а римляните ги използвали традиционно в своята медицина при мускулни болки и ставни възпаления. Шипките са изключително богат източник на витамин С и поради това специалистите ги препоръчват като имуностимулиращо средство. Шипката, наричана още "Царицата на билките", е богат източник на ценни хранителни вещества, заздравява имунитета и подобрява общото здраве на организма. В състава на плодовете влизат витамините А, D, E и В1, минерали и мастни киселини, които подпомагат регенерирането на кожата.\nЕкстрактът от шипка на Natures Aid запазва всички свойства на пресния плод и има антиоксидантно, антимикробно, антидепресивно действие, влияе благотворно на състоянието на кожата и забавя процесите на стареене.\nИма много различни видове шипка като Rosa pouzinii, Rosa cormbifera, Rosa glauca и Rosa Canina, които съдържат различни количества феноли, полифеноли и аскорбинова киселина. Видът използван от Natures Aid е Rosa Canina тъй като този сорт шипка е с най-голямо разнообразие от полезни вещества.\n- Помагат при артрит: изследвания показват, че плодовете на шипката помагат при артрит, благодарение на противовъзпалителните си качества. При редовен прием, се подобрява здравето на ставите, намалява нивото на болка и се увеличава подвижността.\n- Имат добър ефект при алергии: благодарение на противовъзпалителните си качества, плодовете на шипката помагат при леки форми на астма и алергии. В тези случаи, лечението не вреди на стомашната лигавица, като не повишава риска от язва, в сравнение с други противовъзпалителни терапии, които могат да имат вредно влияние върху организма.\n- Успокояват и помагат при депресия: въпреки, че шипката има енергизиращ ефект, тя има способността да успокоява и да намалява стреса. Екстрактът от растението облекчава гадене, главоболие, инфекции на пикочните пътища и треска.\n- Предпазват сърцето: антиоксидантните и противовъзпалителните вещества, които се съдържат в шипките предпазват сърцето и сърдечносъдовата система. Редовният прием намалява кръвното налягане и холестерола, като намалява възпаленията на кръвоносните съдове.\n- Помагат за намаляване на теглото: Благодарение на богатото си съдържание на киселини, шипките имат диуретичен и разхлабителен ефект. Доказано е, че тези малки плодчета могат да ви помогнат да се отървете от излишните килограми и да ви помогнат при задържане на течности.\n- При стомашно-чревни проблеми и запек: Високото съдържание на пектин помага при стомашно-чревни оплаквания, регулира нивото на кръвната захар, намалява чувството на глад при диети и понижава „лошия холестерол”.\n- Забавя процесите на стареене: богатото съдържание на витамин C допринася за обрузаването на колаген в съединителната тъкан и спомага за производството на червени кръвни клетки и хемоглобин в костния мозък. Витамин С е мощен антиоксидант и имуностимулатор, който спомага за извеждането на токсините от организма и съдейства за клетъчната регенерация. Известно е, че този витамин е едно от най-добрите средства за борба с бръчките.\nАктивни съставки в дневна доза Съдържание в 4 капсули\nЕкстракт от плодове на шипка (Rosa Canina) 750 mg\nеквивалент на сух плод 3000 mg\nДруги съставки: микрокристална целулоза, магнезиев стеарат от растителен произход\nЕкстрактът от шипки на Natures Aid не съдържа изкуствени есенции, оцветители, консерванти, лактоза, мая или глутен.\n2 капсули 2 пъти дневно с храна. Съдържанието на капсулите може да се поръсва върху храна или да се добавя към напитки.\nДа се съхранява на сухи и проветриви места, далече от пряка слънчева светлина, при температура 0-30° C.


Къде да купя Phen375 в Timor Leste\nHome » Български » Къде да купя Phen375 в Timor Leste\nАко действително сте имали проблем с управлението на тегло в миналото, или ако сте просто търсене за нещо, можете да бъдете сигурни да видите причина от, Phen375 е може би най-добрият вариант на пазара днес. Phen375 е най-ефективния и безрисков отслабване избор на пазара.\nPhen375 е комбинация от пет различни ензимни бустери, които могат да манипулират производството на специфично вещество в тялото ни. За разлика от първоначалния поколение фентермин хапче Phen375 е действително придобит одобрение от FDA.\nКъде да купя Phen375 в Източен Тимор\nНай-добрият начин да се получи този одобрени от FDA Phentermine 37.5 е чрез онлайн поръчка. Ако сте престой в Източен Тимор и искат да купят Phen375 тогава трябва да проверите на официалния сайт phen375.com. Вашата закупени Phen375 със сигурност ще бъдат експедирани директно до вашия адрес на Източен Тимор , когато завършите процеса на закупуване. Тук е текущия Phen375 Ценова листа:\nPhen375 ценова листа (Източен Тимор)\nКато подпомага няколко души губят нежелан паунда и инча, предвид факта, че 2009, кога то was пръв хвърлям, Phentemine 375 (Phen375) се казва, да бъде най-сила правен мазнини горелка и апетит подтискащото налични на пазара днес.\nЗа разлика от други продукти за отслабване те не са ужасени да се позволи да разберете точно какво има в този магически хапчета, като се има предвид, че елементите са не само сигурни за прием, но също така ще ви помогне отслабнете ефективно, бързо и лесно.\n1,3-Dimethypentylamine хидрохлорид: този компонент помага на вашия метаболитен такса, така че вашето физическо тяло да изчистите много повече мазнини.\n1,3,7-Trimethylxanthine: тази съставка помага в тялото си на електричество дори от изгарянето на мазнини. Този асистенции, вие тънък надолу докато получават страхотно подобрение на енергия.\nКапсаицин-1. 12: този елемент подобрява вашето тяло температура ниво, така че да може да изгарят повече калории всеки ден без да се поставя във всеки вид на усилие--около 270 калории да бъдат специфични.\nLongJack Tongkate Али: Този елемент СПИН тялото ви да изгаря натрупаните мазнини по-лесно, докато подпомагане към премествам намаляване на мускулна.\nL-Carnitine: Този елемент помощи да дадете вашето физическо тяло електричество чрез получаване на записани тялото мазнини направо в кръвния поток.\nАдреналинът Амин: Този компонент наистина помага да се увеличи метаболизма процес на организма и fat мобилизация чрез подпомагане да произвежда норадреналин.\nМога да купя Phen375 в Timor Leste?\nВие не трябва да се тревожи за Phen375 доставка до вашия адрес дължи на факта, че в момента Phen375 е наличен във всички регион или град в Timor Leste.


Култът към слънцето в тенгрианските религиозни представи на българите ›\nПо материали от: http://atil.blog.bg/history/2013/07/06/ … a-.1127359\nТрудностите при определянето и изясняването отделните елементи и съставки на господстващата релия в раннобългарската държава на Балканите се подсилва и от това, че българската народност тук се създава главно на основата на три етнически компонента: славяни, булгари и завареното местно население, които макар и по произход да са имали общи древнобулгарски корени, са имали и определени исторически обосновани и типични за всяка една общност религиозни възгледи.\nПървата от тях представлява антропоморфно изображение на слънцето, врязано върху тухла(размери 0,23 X 0,19 X 0,055 м), която е била намерена при разкопаването на западната порта на Плиска - обр. - 1а.(Ст.Михайлов,Разкопки на западната порта на Плиска.ИАИ,XXXIV, 1974, с. 231, обр.28.) Слънцето е начертано като овал, в който е вписана четвъртита, почти квадратна човешка глава. От лицето са подчертани очите, веждите, носът и може би брада под устата. С две коси резки са маркирани ръцете, вдигнати ритуално нагоре, а посредством радиално излизащи от човешкото лице резки безусловно са предадени слънчевите лъчи.\nДействително ще се окаже, че случайности на този свят няма и дойде времето когато археологическите паметници от Дунавска България доказват и показват написаното в историческият сборник събран в една книга през 1680 г. във Волжка България и станал известен под името "Джагфар тарихи"(Историята на Джагфар). Кул Гали описва там части от култа и религиозната обредност, има сведения и от Арслан Тертер, родом от Дунавска България(Приел името Гази Баба след като приел исляма и станал секретар на техния емир Гази Барадж). Там се казва , че народа считал Слънцето, Луната и звездите за очите на Тангра. Най-важното и всевиждащо било Слънцето!\nТвърде сложна по замисъл и като изпълнение е една рисунка от западната крепостна стена на Плиска, северно от западната порта(обр. 3). Очертанията на слънцето са били изпълнени с енергично движение на ръката, при което са се получили няколко концентрични овала. С къси многобройни резки са изобразени слънчевите лъчи, а от вътрешната страна - дъговидни заоблени линии, след което цялата фигура е била включена в правоъгълна рамка от четири почти правилни линии. Вътре в това изображение са нарисувани две силно схематизирани човешки фигурки и различни знаци, които имат явно рунически и магически характер(напр. двата триъгълника насочени с върховете си един към друг).\nВ научната литература е изказано категоричното мнение, че "слънчевите амулети" и по-специално тези, които изобразяват конник, са били символи на Тенгри хан(Тангра), бог на Небето, респективно на слънцето и светлината. Това обаче са примитивни представи изказани от аборигенни племена и народи през 18-19 век, които не се отличават от тези на по-древните народи възприели древнобългарската религозна митология по подобен начин...Например гърците след заселването им на Балканите и Западна Мала Азия.\n(А у нас е битувал израза "Тенгри-дир" за светите места, което вече отива към славянобългарски изказ. Битували са и битуват и до днес много такива смесени булгаро-славянски думи. Планините са били от дълбока древност свято място за моление и погребение на царете и героите. Затова явно и българското име на днешния връх Мусала е било - Тенгри-дир.)\nТези представи на оборигенните и примитивни народи обаче са приети от науката за "чиста монета".\nБогът - Творец няма нужда да язди нещо или да лети на нещо, тези действия и задачи са предоставени на подвластните му духове-алпи от първо, второ и трето поколение...:\nП.П. Въпросните снимки от обр. 1 а до обр. 4 могат да се видят чрез връзката за източника на статията. Не съм ги добавил тук заради трудностите с форматирането и поясненията за всяка поотделно.\nСтатията е публикувана преди 5 години, 5 месеца на 07 юли 2013 г, и е видяна 5672 пъти\nМнения за Култът към слънцето в тенгрианските религиозни представи на българите Споделете\nПреди 5 години, 4 месеца sim4o отговори на Атил\nЕдинственото правилно действие което може да предприеме "този сайт", с което доста закъсня е да ви изрине оттука като една мръсна пасмина от негодници и антибългарски психопати!\nима наистина .. едни хора, ЗА КОИТО ИМА СЪМНЕНИЯ,ЧЕ СА АНТИБЪЛГАРСКИ ПСИХОПАТИ .. та какъв , освен антибългарски психопат, би бил човек, който пише НЕВЕРОЯТНИ ИДИОТСКИ ТВЪРДЕНИЯ .. за някакъв си Булгарски флот .. и неговото моткане с години тъпоумно .. из Средиземно море, да речем .. питат го "а каква е била все пак целта, на това моткане??! .. нещо нещата не се вързват, я си провери източниците .. според написаното от тебе излиза,че тези хора преди векове са нямали и грам мозък в главата си" .. а тоя юнак се кълне,че неговите сведения .. въобще не били нелогични и малоумни .. ами просто нещата, така са се били случили .. И??! .. КОЙ Е АНТИБЪЛГАРСКИЯТ ИДИОТ.. този който изкарва хората живели преди нас тъпоумници, извършващи нелогични действия??! ..и защо ли го прави??!.. ами платен е! .. или е идиот .. едно от двете!\nЕдинственото правилно действие което може да предприеме "този сайт", с което доста закъсня е да ви изрине оттука като една мръсна пасмина от негодници и антибългарски психопати! Форума ви е отдавна мъртъв,под статиите редовно осирате, скоро и там никой нищо няма да пише,статии аз ще спра да пращам за известно време. Засега и тези са достатъчни. Дори само тази за сваляне , която отдавна пратих - "Българите и световната цивилизация" и тя стига. Колкото до редовните мацания , лъжи и измислици с които зареждат пространството под всяка статия, това по-скоро им вдига реномето. Щеше да е съмнително и тревожно ако подобна сган почне да те хвали.\nЛогиката за всяко сведение е желязна, защото сведенията са достоверни. От това никой не може да избяга, каквото и да се пише и коментира след един исторически факт, той си остава такъв какъвто е !\nразбира се,че трябва да се отговори на хората които казват "Джумбурлу не пише нищо друго освен изфантазирани тъпи идиотщини!" .. да бе .. как така кораби са минавали от Ледовития океан през тундрата и тайгата до Волга??!.. ами минавали са - ей го Атил обяснява как - имало е Воден път!! а каква е била идеята, та да прокарват булгарите баш такъв Воден път??! .. ами няма май никаква идея и никаква реална полза .. ама ТОВА СА ФАКТИТЕ! идиотско е .. да, ама Атил какво да направи?? .. да не го пише ли??.. Корабите на Булгарите били ли са толкова,че да не ги е страх да воюват с ромейската флота - ами били са ..и??! .. за какво са им били на Булгарските владетели такива флоти .. реална полза Булгарите имат ли, каква РЕАЛНА ПРИДОБИВКА ИМА ОТ ТАКЪВ МОЩЕН ФЛОТ.. ами нямат .. на пръв поглед- малоумно твърдение .. ама Атил простичко обяснява ЧЕ ТОВА Е ИСТИНАТА! .. просто- такъв е фактът... Корабите мандахерцали ли са се насам-натам из Средиземноморието с години .. да,мандахерцали са се, както пише и Атил .. това идиотско ли е .. ами идиотско е .. АМА ТАКИВА СА ИСТОРИЧЕСКИТЕ ФАКТИ! .. упреците,че всъщност Атил пише фантасмагорни нереални идиотщини трябва въобще да не се допускат в този сайт!! .. фактите, фактите са такива ...\nТи бай Ганьо си потребител и можеш да прочетеш нещо "телевизионно, което засега не е излязло, но е сред изпратените статии: http://www.bg-history.info/5568/Demir-Baba-Teke%28Svetilishteto-na-Zhelezniiat-Bashta%29.html А иначе за телевизията пак не позна.Предпочитам филмите , кото си доставям в мрежата Има и един руски сайт "В контакте" там може да се гледат филми о цял свят. Последният който добавих е "Эфект колибри": http://vk.com/id106571612\nЛогиката за всяко сведение е желязна, защото сведенията са достоверни. От това никой не може да избяга, каквото и да се пише и коментира след един исторически факт, той си остава такъв какъвто е ! Процесите породени от тези факти - също!\nЕй много ТЕЛЕВИЗИЯ гледаш бре!\nКой каквото иска това може да прави и да пише, от това земното кълбо няма да спре нито луната ще угасне, нито историята на българите ще стане друга. Тя е точно такава , каквато съм я представил точно аз, точно в моите статии!\nМааани ги бе ,Джумбурлу ... само те ядосват ... я се бори с патладжанената олигархия! .. Как ли?? .. както най-добре го умееш !!! .. като пишеш, за Водните Пътища на булгарите, дето прорязват Евразия! .. пиши и за Булгарския флот .. колко години, викаш, се е носил насам-натам из Средиземноморието??! Като ти каже някой "това е идиотско твърдение" .. му отговаряй ... "ти си Патладжанена Олигархия"!! За корабите давай! .. как обикалят през Ледовития океан .. Булгарас кораблес !! .. така ли беше?? .. там ти е силата!


Калифорнийска борна идентификация - Информация - 2022\nИглолистните дървета произвеждат мъжки и женски конуси. Може да отнеме няколко години, докато женските шишарки узреят на дървото. През това време конусите променят цвета и размера си. От многобройните иглолистни дървета в Калифорния, 12 дървета са обикновени горски дървета с много различни шишарки.\nЗахарните борови шишарки се считат за едни от най-големите шишарки в света. Те са с дължина от 16 до 26 инча. Друг масивен конус се среща върху сиви борови дървета. Конусите са с размери от 8 до 12 инча, а някои тежат над 2 фунта.\nДъглас, бели и червени ели растат в Калифорния. Червените елхови шишарки са най-големите от трите вида ели. 6- до 9-инчовите цилиндрични конуси се разпадат, когато узреят. Това важи и за 3- до 5-инчовите шишарки на бяла ела. Червени и бели елхови шишарки, които стоят изправени на клоните на дърветата, рядко се срещат на земята. 3- до 5-инчовите конуси на Дъгласовите ели имат тризъбени прицветници, които покриват страните на конуса.\nЗахарните борови шишарки се считат за едни от най-големите шишарки в света.\n3- до 5-инчовите конуси на Дъгласовите ели имат тризъбени прицветници, които покриват страните на конуса.\nБоровете на Ponderosa имат овални 5-инчови конуси със заострени върхове, които се извиват навън. Боровете на Джефри имат заострени върхове, които се извиват навътре на 5- до 9-инчовите конуси. Лозовите шишарки са малки, дълги от 1 до 2 инча. Лопатните конуси са плътно затворени, докато се нагреят в огън. След това шишарките се отварят и всички семена се освобождават.\nБреговите дървета от секвоя растат до 375 фута височина, но имат 1-инчови шишарки с 14 до 24 малки семена. Огромните гигантски секвои имат малко по-големи конуси с форма на яйце, с размери от 2 до 4 инча.\nБоровете на Ponderosa имат овални 5-инчови конуси със заострени върхове, които се извиват навън.\nБреговите дървета от секвоя растат до 375 фута височина, но имат 1-инчови шишарки с 14 до 24 малки семена.\nТамяновите кедрови дървета имат 3/4-инчови конуси с плоски страни с форма на банкнота. Зрелите шишарки приличат на малки летящи гъски. Конусите на западната хвойна изглеждат като плодове. Малките синьо-черни женски шишарки съдържат едно до четири кафяви семена.\nГледай видеото: Все киногрехи Оружейный барон (Януари 2022).\nРастения и водорасли в Евърглейдс\nCopyright 2022 \_ Калифорнийска борна шишарка...


Андреа отказа да подари рокля на абитуриентка - Скандално\nАндреа отказа да направи дарение на момиче сирак и да му дари свой тоалет за бала. Певицата категорично не пожелала да се раздели с някой от тоалетите си, заради сирачето от Асеновград.\nПреди около месец 18-годишната Мария се свързала с фен клуба на Андреа и направила няколко опита да се чуе и със самата звезда. Мечтата й била да отиде с нейна рокля на бала си и поне за ден да се превърне от Пепеляшка в принцеса. Целия си живот момичето е прекарало по различни домове за изоставени деца и като наближил абитуриентския й бал, девойката се оказала абсолютно неподготвена за голямото събитие в живота й.\nМария нямала собствени пари, нямала роднини, които да й помогнат и решила да измоли помощ от най-големия си идол – Андреа, която наистина обожавала. Запалената фенка на чалгарката от месеци си мечтаела да се облече с рокля на тунингованата красавица и започнала да търси изпълнителката и да я моли да й помогне. Андреа обаче не останала никак трогната от идеята да си дава дрехите на някакво непознато сираче.\nПевицата коментирала пред свои близки, че момичето буквално я преследва и тероризира, а не моли смирено и вежливо за услуга. Много е напориста и е фикс идея да ми носи дрехите, казала дивата. Точно заради настойчивостта на момичето изпълнителката категорично отказала да дава какъвто и да било тоалет на бедното дете от Асеновград. За да се презастрахова Андреа казала още, че не иска да дарява каквото и да е на деца без родители, за да не бъде обвинена после, че си прави реклама на гърба на нещастните деца.\nЛуна Наследи Приказно Богатство от Покойният си Турски Любовник!


Две в едно. Пиеш и пееш - Телевизия Европа\nДве в едно. Пиеш и пееш\nОткакто в България има многопартийна демокрация, теоретиците не са спрели да плачкат, че двуполюсният модел е пагубен за държавата. Най-гласовит в това отношение беше Андрей Райчев. Той смяташе – и продължава да смята – че страната има нужда не само от десен и ляв, но и от центристки полюс – това между другото е нон сенс, понеже по дефиниция полюсите са само два. Мечтата на Райчев се сбъдна през 2001 година, когато центристка партия – НДСВ – спечели изборите в България и направи правителство. Забележителното е, че правителството на НДСВ на практика изключи и двата политически полюса – тогава БСП и СДС – и формира мнозинство с помощта на по същество етническата партия ДПС, която не е нито лява, нито дясна, нито центристка, а просто доганска. ГЕОРГИ ДАСКАЛОВ\nОт гледна точка на политическата теория наличието на политически център е класическа предпоставка за функционираща демокрация; това позволява формиране на правителство при всякакви обстоятелства, понеже центристите са отворени както наляво, така и надясно. Така беше през 2001 година – НДСВ можеше да направи правителство както със СДС, така и с БСП. Избра обаче – или беше принудено – да направи с ДПС.\nПрез 2005 година отново НДСВ – като центристка партия – беше от ключово значение за формирането на правителство. Политическата инженерия направи така, че в мнозинството беше закарфичено и ДПС, от което произлязоха доста главоболия както за българската политика, така и за българската държава.\nТеорията е едно, а българската политическа практика – съвсем друго.\nВ българската политическа практика появата на мощен и дори хипертрофиран център – понеже това беше лабораторно упражнение и му беше помогнато с цялата мощ на властовото задкулисие – разми алтернативите. То даде възможност на колебаещите се да получат “политическо убежище” – вече можеше да не си нито за БСП, нито против БСП; можеше да се гласува за центъра и това изглеждаше обществено приемливо.\nТова отговори на вековните нагласи на българите – игра, в която си едновременно и с едните, и с другите; и с БСП, и със СДС, с Америка и Русия, с Европейския съюз и със Сърбия на Милошевич.\nКусурът на тази позиция е, че е практически неосъществима; колебанието струва скъпо, а резултатът е, че днес ние сме полузападна държава.\nОт стратегическа гледна точка за България беше добре в продължение на поне два и дори три мандата да има правителства, които без колебания следват посоката, която беляза целия преход – западната цивилизация, работеща демокрация, Европейски съюз, НАТО.\nТака се разви историята на всички успели държави от бившия Източен блок – Словения, Полша, Чехия, Унгария, прибалтийските републики, даже Хърватия, Македония и Албания. Там двуполюсният модел работи на пълни обороти и никой не се оплаква от него. С дребната, но съществена подробност, че в тези държави дори бившите комунисти не смеят да правят геополитически и вътрешнополитически лупинги като нашите.\nПоявата на политически център в България забави естественото развитие на страната, то уби необходимостта да се прави избор на алтернативи, което е същността на демокрацията. Българите бяха освободени от тегобата да избират между едната и другата посока; центърът услужливо им предлагаше и двете заедно. Две в едно, пиеш и пееш.\nЗа зряла демокрация това не е фатално; за България струва 8 пропуснати години и статуса на най-бедната, най-корумпираната и най-неефективната държава в цяла Европа.\nКазват, че в историята няма поправителни изпити, обаче за България на 5 юли се явява такъв. Все още поразиите за държавата се изразяват само в пропуснато време, в години, в които шикалкаването се превърна в национална черта.\nТова може да бъде поправено. Достатъчно е на 5 юли българските избиратели да покажат, че не искат да ги управляват странни кентаври с глава на цар, тяло на Станишев и рога (и копита) на Доган.\nВреме е полюсите да се върнат.


Guardian: Политици и журналисти са били обект на мащабна...\n18.07.2021 23:05 2955\nРазследването на Guardian и 16 други медии разкрива широко разпространена и продължаваща злоупотреба с хакерския шпионски софтуер "Пегас", за който компанията настоява, че е предназначен само за използване срещу престъпници и терористи.\nGuardian и неговите медийни партньори ще разкрият самоличността на хората, чийто номер е бил в списъка, през следващите дни. Те включват стотици бизнес мениджъри, религиозни фигури, учени, служители на неправителствени организации, служители на профсъюзи и държавни служители като министри от кабинети, президенти и министър-председатели.\nПремиерът на страната Матеуш Моравецки заяви, че по време на Съвета на ЕС ще говори за политиката на Русия в контекста на хакерските ат...\nРуанда, Мароко, Индия и Унгария отрекоха да са използвали "Пегас" за хакване на телефоните на лицата, посочени в списъка. Правителствата на Азербайджан, Бахрейн, Казахстан, Саудитска Арабия, Мексико, Обединените арабски емирства и Дубай не отговориха на поканите за коментар.\nЕтикети: NSO Group хакерска атака изтичане на данни


Петя Кокудева. “Лупо и Тумба, част 2”. Илюстрации Ромина Беневенти. Редактор Надежда Радулова. Пловдив: ИК “Жанет 45”, 2018. Цена 13 лв.\n– Ух, много се уморих днес, Тумба. Бръмна ми главата!\n– Това е хубаво, Лупи. Щом главата ти бръмчи, значи събира мед.\nОще 20 съвсем къси – детски-недетски – разговора между кучето Лупо и енота Тумба (вж. бр. 18 на “Култура” от т.г.). Лупо и Тумба живеят в свят на добронамереност. Всичко споделя с тях своите основания за оптимизъм. Всичко притежава и положителна страна. Всичко се прекосява с усмивка. Обяснението му е чистопробна поезия. С това не искам да кажа, че Лупо и Тумба са въздухари – напротив, те са здравомислещи същества, които гледат истината в очите. И продължават да са приятели – както с нея, така и помежду си, най-вече със себе си. Ведрост и недодялана светлина има между тях, ведрост и нежност. Петя Кокудева знае какво прави. И затова децата, докато я слушат/ четат, се смеят от по-високо стъпало.\n– Защо ли имаме опашки, Тумба?\n– Така, дори когато сме тъжни, завършваме с нещо хубаво, Лупи.\nРашко Младенов. “До последен дух”. Пловдив: ИК “Жанет 45”, 2018. Цена 17 лв.\nПо-просто, по-леко, по-възвишено, по-весело. Рашко Младенов вижда така системата на Станиславски. И крайната цел на всеки професионален актьор. В „До последен дух“ същата тази цел безспорно е постигната – и самият Рашко е театърът. По Станиславски, той е храмът на изкуството. Читателят ще се забавлява от сърце с космополитните лакардии на Рашко, с превращенията на центробежната памет в центростремителна – и обратното. Нигер, Мексико, Москва, светът е сцена, покана за авантюра, артистичен риск… Читателят неизбежно ще забележи колко дискретно актьорът Рашко Младенов пази личния си живот само за себе си. Самовзискателният автор обещава да продължи с историите си, с Историята. По-просто, по-леко…\nМириам Ван хее. “Там също пада светлина”. Избрани стихотворения. Превод от нидерландски Боряна Кацарска. София: Издателство за поезия “ДА”, 2018. Цена 13 лв.\nВ тези стихотворения има влакове, перони, гари, коловози, камиони и тролеи, метро и велосипеди, влакове. Външните преходи обаче не са важни – те са подтик за вътрешни преходи, за наблюдение и дори съзерцание на това, което се случва навън, за да изразим едва доловимо или крайно категорично самите себе си. Но винаги много тихо. Поразяващо тихо. Тавтологично? Дълбае на едно място, пътува все по-надолу. Всичко е болезнено спретнато. Трудно разбираш кое е начало и кое е край на пътя. Кое е начало и кое е край на отделното произведение. В тези стихотворения не помня да срещнах самолети. Самите хора чезнат. Стихотворенията са потънали в сива светлина. Светлина, но сива. Сива и оскъдна, но светлина. Сезоните, в т.ч. житейските, са се смесили. Едно от любимите ми “северни” заглавия е “Пътуване с лек багаж” на Туве Янсон. Мириам Ван хее не носи никакъв багаж, само незримата тежест на самоличността си. Читателите на “К” вече познават интервюто с нея от бр. 4 на вестника, а голямата фламандска поетеса представи книгата си на 6 ноември тази година в “Перото”.\nДетска литература Книги Поезия Спомени


Сърбия изтегли целия персонал на посолството си в Скопие - Труд\nПонеделник 28.09.20 / 00:11\nПонеделник / 28.09.2020 / 00:11\nСърбия изтегли целия персонал на посолството си в Скопие\nСърбия изтегли целия персонал на посолството си в Скопие. В сградата в момента няма нито един служител, предаде БГНЕС. От македонското министерство на външните работи съобщиха, че "са получили нота от сръбското посолство, в която се казва, че персоналът е извикан на консултации в Белград".\nОттам уточняват, че "не са запознати с причините за това решение и в момента влизат в комуникация с външното министерство на Република Сърбия за да установят причините довели до това решение".\n"Съгласно Виенската конвенция институциите на Република Македония предприемат всички необходими мерки за защита на сигурността на посолството на Република Сърбия в Скопие", се казва още в съобщението на македонското МВнР.\nСръбският посланик Душанка Дивяк-Томич изпрати SMS до сръбски журналисти, в който пише, че "не може да коментира случая и им препоръчва през днешния ден да се обадят в министерството на външните работи в Белград". Според сръбската държавна агенция "днес външният министър Ивица Дачич ще съобщи причините за заминаването на дипломатите от Скопие".\nMежду двете страни се стигна до огромно напрежение след като сръбският представител на спецслужбите в посолството им в Скопие Горан Живайлевич нахлу в македонския парламент по време на "Кървавия четвъртък" на 27-ми април. Тогава бяха пребити над сто души. Сред тях бе и сегашният премиер Зоран Заев. Веднага след това Горан Живайлевич напусна Македония, а посланик Душанка Дивяк-Томич бе извикана в македонското външно министерство. По време на погрома в парламента Живайлевич си направи селфи.


Прясно свинско месо на изгодни цени в МЕТРО\nСвинското е най-широкоразпространеният и предпочитан месен продукт в света. Това е така,защото има високи хранителни стойности, при готвене остава крехко и сочно и позволява употреба в разнообразен вид ястия. Поради тази причина в МЕТРО му обръщаме особено внимание.\nКЛАСИКАТА В МЕСНАТА КУХНЯ\nСлед пилешкото, второто най-консумирано месо в България е свинското. (източник: https://btvnovinite.bg/bulgaria/kolko-kilograma-konsumira-sredno-balgarinat-na-godina.html) То е идеално за приготвяне на всякакви кулинарни рецепти, поради което се цени високо, както у дома, така и в ресторантите. Дали ще е винен кебап, свински котлет на скара, на фурна с ориз или картофи, под формата на колбас или дори затворено в буркани, свинското е класиката в българската месна кухня.\nПри нас в МЕТРО може да откриеш почти всякакъв вид и разфасовка прясно или прясно замразено свинско месо, доставяно ежедневно от проверени и сертифицирани производители, с които си партнираме. Всеки от нашите специалисти-месари ще ти каже, че доброто му качество може да се познае при един по-внимателен поглед. Прясното свинско трябва да има от леко до наситено розов цвят, фина консистенция и в най-добрия случай да е с леки мраморни жилки. И да бъде на добра цена, разбира се!\nПрясно свинско месо в МЕТРО:\n~2кг Свинска Плешка без Кост 4D Вакуум Внос Охладена\nСВИНСКО МЕСО ЗА ГОТВЕНЕ ОХЛАДЕНО РИВАСАМ / RIVASAM\n~2кг Свинско Бонфиле Охладено Вакуум Ривасам / Rivasam\n~2.5кг Свински Ребра Патрондаш Вакуум\n~900гр Свински Котлет Кралски/Московски по 2бр.\n600гр Свински врат без кост МАП\n~2,5кг Свинска Плешка 4D Охладена\n400гр Свинско контрафиле нар МАП\n~20кг Свинска Обрезка 70/30 Вакуум Внос Кашон Охладена


Автор: Стойчо Генов 16:01 / 26.04.2021 Коментари (0) 553\nОтборът на Виктория Волей (Пловдив) отпадна на крачка преди финалите от държавното първенство по волейбол за юноши старша възраст. Това стана факт след приключване на последния квалификационен турнир, който се проведе на 24 и 25 април в Дупница.\nВ първия двубой пловдивчани отстъпиха на Черно море с 0:3 гейма. След пова възпитаниците на треньора Димитър Узунов победиха Дея спорт (Бургас) с 3:0.\nТака се стигна до третия мач срещу домакина Марек, който бе директен сблъсък за класиране на финалите. Виктория Волей отстъпи с 1:3 гейма. В този двубой обаче "викторианците" играха без основната си "четворка" Стилиян Георгиев, който се контузи в мача срещу Черно море.


Каварна , област Добрич\nПредлагаме Ви за продажба прекрасен парцел на входа на град Каварна. Парцелът е равен и е в регулация. Площта му е 800 кв. м. Имотът е с лице на главен път и има възможност за изграждането на сграда с височина до 10 м.\nПарцелът, който Ви предлагаме, е разположен на изключително комуникативно място - в непосредствена близост до градски мотел и бензиностанция в началото на град Каварна. Имотът е подходящ за развитието на различни бизнес идеи - автопарк, къмпинг, жилищно строителство. Парцелът е разположен и само на 10 минути от световноизвестните голф игрища и комплекси в село Божурец, плажовте в село Топола и град Каварна.\nПодобни имоти в Каварна\nПарцел в регулация в непосредствена близост до град Каварна (ID:3525)\nПарцел в регулация, разположен в Каварна (ID:281)\nОгромен парцел с морска панорама (ID:284)


Защо се потим по време на сън | Ezine.bg\nezine.bg»Статии»Здраве»Симптоми»Защо се потим по време на сън\nНово изследване на доктор Джеймс Молд от университета в Оклахома хвърля повече светлина относно проблема с нощното потене, с което се борят много хора.\nОтделянето на телесна течност по време на сън притеснява страдащите от този проблем не само от гледна точка на неудобството, което изпитват с обилното си потене, но най-вече от здравословен аспект, тъй като това може да е сигнал за много сериозен здравословен проблем.\nДоктор Молд и неговият екип казват, че има няколко основни фактора, които предизвикват потенето по време на сън. Най-често то се дължи на паническа атака, силно нервно напрежение и силен стрес.\nЧесто телесната течност се отделя през нощта и в резултат на антидепресанти или при прием на медикаменти, които намаляват глюкозата в кръвта, чиито страничен ефект е именно потенето.\nВ редките и най-лоши случаи обаче нощното потене се появява като симптом на сериозно заболяване като автоимунни заболявания, проблеми със сърцето, проблеми с ендокринната система, някои видове рак, сънна апнея, туберкулоза или СПИН.\nУстановено е, че тялото използва потта, за да намали температурата си и да се качи над т.нар. термонеутрална зона. В голяма част от случаите тялото повишава своята температура, когато се бори с някаква инфекция.\nАко обаче изпотяването стане често явление, специалистите съветват задължително да се посъветвате с лекар, както и да мерите температурата си поне по 2 пъти на ден, за да следите нивата ѝ.\nМедиците са единодушни, че нощното потене е само симптом и за да се справим с него, трябва да лекуваме това което го причинява, а не самото явление, което сигнализира за емоционално или здравословно нарушение.\nЗа да облекчите състоянието си през нощта и намалите потенето, непременно се погрижете помещението за сън да бъде добре проветрено преди лягане.\nВремето на лягане е основно за пълноценен сън


Новолуние в знака на Козирог - 17 януари - Мери АстрологияF\nкозирог луната Лунен хороскоп новолуние януари >\nНоволуние в знака на Козирог - 17 януари\nPosted by : Paynera неделя, 14 януари 2018 г.\nНовата 2018 година започна с мощно Пълнолуние в знака на Рак. През първия месец от годината наблюдаваме общо две Пълнолуния - изминалото в Рак, и предстоящото на 31 януари в Лъв.\nА само след два дни - на 17 януари в 04:18 ч - ще станем свидетели на Новолуние в знака на Козирог, във втори дом. Вторият дом на звездната карта се асоциира с първия земен знак - Телец. Знакът на Козирог пък е последния от трите земни знаци. И домът, и знакът, в който попада Новата Луна през януари 2018 година, са оцветени от стихията Земя. Това означава, че в този период ще се фокусираме предимно върху земните неща - темите, които ни карат да стъпим здраво на земята и да работим за постигане на целите си.