Как да намерите евтини хотели в Steamboat Springs , Colorado_Budget Travel_пътуване\nКак да намерите евтини хотели в Steamboat Springs , Colorado\nКак да намерите евтини хотели в Steamboat Springs , Colorado . Известен като & quot ; Ski Town USA & quot ; и дом на повече зимни олимпийци от всеки друг град в Съединените щати , Steamboat Springs седи на върха 7000фут на планина в северозападната част на Колорадо . Корените на града са в развъдник , и много от семействата , които я е основал преди 100 години са все още ферма там . Един малък град с големи наклони , Steamboat Springs носи Old West дух на съвременната отдих на открито .\nПреглед на списък с площ жилища в уеб сайта на Steamboat Springs състав Resort асоциация ( виж по-долу ресурси ) . Можете също така да се обадите (970) 879-0882 , за повече информация за евтини квартири в района. Очаквайте евтин до умерени цени .\nРезервирайте престоя си онлайн , заедно с вашия самолетен билет или почивка за по-ниски цени за настаняване . Световния съюз 3\nОстанете няколко нощи за сделка с евтини или безплатни ски или престоя безплатен нощен включени .\nНамерете евтини квартири в близката Yampa или Хейдън и шофиране в Steamboat Springs .\nПланирай пътуване през летния сезон , когато по-ниско търсене дава възможност за по-голям избор и по-добри цени .\nСъберете група и престой в хижа или наем на етажната собственост по време на зимния сезон . Steamboat Springs предлага няколко възможности за настаняване за големи групи с ниски цени от групата , което да пребивават там много по-достъпни . Световния съюз Планирайте пътуването си\nлети в Regional Airport Yampa Valley чрез Delta Connection или Юнайтед Експресна . Летище Steamboat Springs , притежавани и експлоатирани от града , се намира на частен самолет само .\nВлез в града от летището в Hayden , Колорадо , с таксиметрови услуги , или наемете кола на летището .\nПопитайте персонала , където имате намерение да остане за безплатни опции транспорт до и от летището , тъй като много от частни квартири предлагат тази услуга .\nСлед като в града , използвайте безплатния Steamboat Springs транзит ( SST ) , която тече между ски зоната и повечето квартирите , както и ресторант , забавления и хранителни райони . The SST работи всеки ден от 7 часа сутринта до 01:45 часа с 20 минути спира на всяко място . Световния съюз сайта\nPrevious:Как да намерите евтини хотели в Стамфорд , Кънектикът\nNext:Как да изпратим пари за Сирия\nСписък на Aircraft бутални…\nМузеи в Сеул , Южна Кор…\nКак да Сравни Авто Клу…\nКъщички в Тексас с АТV …\nКак да се изгради дост…\nWacky & усилвател ; Странн…\nКак да планирате Road Trip на бе…


НЕ СЪМ „ВЕЩО“ ЛИЦЕ, А ПРОСТО ЕДНА БЛАГОДАРНА ЛЕОНОМАНКА – Homo Ludens\nНачалоНЕ СЪМ „ВЕЩО“ ЛИЦЕ, А ПРОСТО ЕДНА БЛАГОДАРНА ЛЕОНОМАНКА\nМеглена Караламбова / In memoriam\nПризнавам си, че откраднах заглавието (перифразирано, разбира се) oт Леон Даниел. Беше писал навремето за Валери Петров и неговите преводи на Шекспир: „Не съм „вещо“ лице, а просто един благодарен Шекспироман“. И аз, като се чудех откъде да подхвана необхватното явление Леон Даниел, пак се опрях на него! Ами да, аз не съм „вещо“ лице и няма защо да имам претенциите да кажа всичко възможно за Леон Даниел. Аз съм просто една от Леоновите актриси, която е имала щастието да работи доста с него, безкрайно съм се възхищавала на всичко, което е правил извън съвместните ни „опуси“, имала съм късмета дълги години – до края – да бъда сред най-близките му приятели, и съм благодарна на всичко, което Леон ми е дал. Затова ще споделя личното си усещане от дòсега с него (дано и други го направят), за да не потъва в забрава това голямо име. Защото, както пише самият Леон Даниел: „Късата памет заплашва не само театъра, но и цялата натрупана душевност, цялата култура.“\nЛеон често цитираше един от любимите си автори – Бертолт Брехт: „Промяната на един факт може да промени света.“ Фактът, че Леон Даниел вече не е между нас, със сигурност промени света на нашия театър. Ако той беше живял в по-нормална държава и световният театър щеше да боледува от незаменимата загуба на този изключителен, уникален талант. Той гледаше света с мъдрия си, прозорлив, скептичен, но и милостив поглед и беше чужд на всякаква завист, дребнавост, звездомания, кариеризъм.\nТЕАТЪРЪТ беше неговия живот. При награждаването му с „Аскеер“ за цялостно творчество през 1992 г. Леон, скаран със суетата и многословието, каза само няколко думи пред станалата на крака, дълго аплодираща го публика и пред преданите му, искрено обичащи го артисти от Театъра на армията: „Театърът бил сън… 3а мен този сън е единствената реалност, в която съм живял…“\nРазбира се, в тази „единствена“ реалност влизаше всичко – и дамгосването с еврейската значка от детството му в Русе; и ужаса от депортирането на близките му в немските концлагери; и будната му ремсистка младост, от която той никога не се отметна, за да угоди някому; и изненадващият за един 15–16-годишен юноша задълбочен интерес към Кауцки, Бернщайн, Волтер, Русо, Монтен…; и докосването до Кант, Аристотел, Сократ, докато следва философия в Софийския университет („аз съм фанатик на критичния разум“ пише Леон по-късно); и режисьорското следване в бившия Съветски съюз, което съвпада с последните години от режима на Сталин и е съпроводено с особено чести и странни „размествания“ и „изчезвания“ на негови любими преподаватели и на видни руски интелектуалци. „При такова гъсто ежедневие как да не си зададем въпроса „Защо?“ А веднъж задал го, не можеш да спреш да го задаваш цял живот…“ – споделя Леон. Защо силните на деня „изкелифещват“ социализма, който той и неговите приятели от младостта са възприемали като една справедлива кауза в този несправедлив свят; защо си създават „касти“; защо играят игрички с хората на изкуството и ги подмамват със „светски блясък“ и всевъзможни изкушения; защо раздават ритници на нежелаещите да се включат в подобни „игрички“ – тези въпроси държат съзнанието му нащрек през всичките следващи години.\nМежду 1958-ма и 1960-та година Леон Даниел, заедно с Вили Цанков, Юлия Огнянова и Методи Андонов и една прекрасна трупа от предимно млади артисти създават в Бургас театрални събития с нов дух и език. „Театър на единомишленици“, в който под всяка постановка се подписват и четиримата режисьори! За тези знаменити три бургаски сезона Леон казва: „Само чрез „многомислието“ може да се създаде сравнително трайно „единомислие“. Когато театърът е добър, то той непременно е колектив от съперничещи си индивидуалности. И няма нищо лошо в така наречените „караници“ – ние се карахме, за да се разберем. А не за да кажем по-късно: „Видя ли, че аз бях прав“. Толерантният диспут – това е началото на единомислието!“\n(„Толерантният диспут“! Какъв дефицитен термин в днешния ден!..)\nТака или иначе, тези диспути и новаторските търсения на бургаската група не допадат на тогавашната партийна власт, която точно по повод постановката на Леон Даниел „Сизиф и Смъртта“ (пиеса от Робер Мерл!), се произнася компетентно: „Тук не се вниква достатъчно в душата на работническата класа“!! И Леон Даниел бива принуден да напусне този съмнително единомишленически театър. Но в знак на протест срещу неговото изгонване, подават оставките си почти всички от „неговите” актьори, воглаве с режисьорите Вили Цанков и Юлия Огнянова. И така се слага край на знаменития им бургаски период.\nВсе пак се намират свестни „другари”, които спасяват Леон и му предлагат работа. Но не в театър, а в едва прохождащата през 1960 година Телевизия. Телевизия – телевизия!… Човекът семейство трябва да храни! Колкото и да изглежда странно, по същото това време директорът на най-добрия софийски театър – Военния (тогавашния „Народна сцена”), кани Леон на гастрол за една постановка. А на следващата година го назначава там за постоянно.\nОттогава започват и моите „задочни“ срещи с Леон Даниел и неговите спиращи дъха спектакли „Океан“, „Чудак“, „Хамлет“, „Поетът и Планината“. Бях студентка във ВИТИЗ (сегашния НАТФИЗ) и като луда ходех на театър. Основно във Военния! Струваше ми се, че там има някакво съзаклятие между Леон Даниел, тогавашния му художник Младен Младенов, постоянно съпътстващия го композитор – още от Бургас – Кирил Дончев и изключително силната актьорска трупа на Военния. Не можех да си обясня иначе чудесата, които творяха всички те. Не пропусках вечер, в която се играеше абсолютно съвременно звучащия, експресивен и хипнотичен „Хамлет“. Гледах и всяко от единствените 7 представления на „Поетът и Планината“ от Иван Теофилов, след които спектакълът – истински театрален празник – беше спрян при претъпкан салон! Пак с познатата формулировка: „Това, което виждаме на сцената е подигравка с нашата работническа класа!“ А Леон Даниел си намира работа в… „Студия за документални филми“!… След това – за малко, в новосъздадения и за кратко просъществувал „Театър на Поезията и Естрадата“. Там Леон отново направи прекрасни, но оказали се „неудобни“ спектакли – „Следствието“ на Петер Вайс и „Малките трагедии“ на Пушкин, както и два рецитала „Корени“. Тук бяха по-голямата част от „неговите“ актьори от Военния театър и верния му приятел Кирил Дончев, така че нещата отново бяха „сдушéни“, но… очевидно точно това притесняваше властта! И така дойде забраната за работа в София!\nВ най-силните си години Леон Даниел беше принуден да изостави семейството си и да кръстосва България – Враца, Видин, Габрово, Пазарджик, та даже и да поставя опера в Стара Загора! Навсякъде болезнено и неизменно го е съпътствало „Защо?!“-то, но пък се родиха спектакли, на чиито премиери се изсипваше цяла театрална София. И усещането, че присъстваш на нещо уникално, изненадващо, празнично беше неповторимо. Създадените от Леон в този период „Напразните усилия на любовта“, „Ромео и Жулиета“ и „Както ви харесва“ от Шекспир, в новия прекрасен превод на Валери Петров, си остават бисери на откривателството в прочита и подхода, в ярката, незабравима зрелищна театралност на формата.\nНа естествения въпрос как е могъл да се съхрани, че и да се развива постоянно в нови посоки при тези изпитания (на които не всеки би издържал), Леон отговаря: „“Възпитателните ритници“ не ме озлобяваха, просто ме ориентираха – значи съм на прав път. Именно те възпитаха в мен опозиционното поведение.“А за тези, които по-късно, с най-добро чувство вероятно, определяха Леон като „дисидент“, „герой“, „борец“, „еретик” (на което той искрено се съпротивляваше), ще припомня думите на самия Леон : „Аз генетично не съм „построен“ за борец… Просто съм се борил за оцеляване, не съм искал да се почувствам победен, смачкан, загубил „играта“… Изглежда, че „играта“ е била моята основна потребност. Но моята „игра“ беше друга – да правя постановки. Не веднъж властимащите и театралната критика ми доказваха, че без мен театърът може чудесно да мине. Въпросът беше, че аз трудно можех да мина без театъра… Никога не съм се смятал за герой. Просто съм възприемал себе си като режисьор, който не поставя това, което никак, ама никак не му харесва.“\nЛеон знаеше добре цената си и може би точно поради това не понасяше да го вкарват в клишета… „Моята театрална еретичност беше наследена – казваше той. – На нея са ме.учили Дановски, Вейсбрем, Галин…“ И това не беше скромност, а житейска позиция на един истински мъдрец, който знае, че светът не започва от него. „Във всичко ново и непознато се стремя да се ориентирам чрез вече познатото“ – споделя Леон без капка чувство за самоподценяване. Мисля си, че висотите, до които достигна той, се дължат и на това стъпване върху опита на предидущите. Де да можехме и ние да се научим най-после да не се връщаме непрекъснато на нулева позиция! И да познаваме и ценим всичко добро, което сме наследили! Чудеса можеха да стават!…\nЛеон имаше и друго невероятно качество – умееше да сменя изразните си средства и да търси какво би било съзвучно с променящото се време. В периода на странстванията му из провинцията започва генерална смяна на „инструментариума“ – както го наричаше Леон. „Започна не съзнателно, а по необходимост“ – пише той по повод работата си над „Напразните усилия на любовта“ във Враца. „Беше крайно необходимо да опростя интелектуалния си режисьорски речник. Сложностите трябваше да се материализират в логична поредица от конкретности, в елементарни, недвусмислени случки, и само съчетанието им трябваше да носи на актьора чувството на неочакваност, на сложност. На чудо, което обаче не се нуждае от обяснения, което е достъпно всекиму, защото е в областта на чувствата“.\nКогато аз започнах да работя с Леон, той вече беше изоставил прочутите си „анализи“ пред актьорите в началото на репетиции. Сам прочиташе пиесата, без да играе ни най-малко, но по начин, по който да се усети накъде ще вървят нещата. Да се усети! А после и да се разбере! Следващите няколко репетиции биваха предвидени за зачеркване на почти всички авторови препинателни знаци и заменянето им с нови. Това не беше някаква приумица, а добре премислен ход, който придаваше и нов смисъл на изказа – такъв, какъвто беше нужен на Леоновото решение. Ето и съвсем малък пример от „Дванайсета нощ“ на Шекспир: сцената, в която Виола-Цезарио идва при Оливия, за да й предаде любовните послания на Орсино и настоява да види покритото с воал лице на „съперницата“ си. Оливия го прави надменно и с присмех. Текстът й е: „…Ето, господине, тъй изглеждаме сега.“ А при Леон : „…Ето, господине, тъй изглеждаме. Сега.“\nЕдната добавена точка включва още куп допълнителни смисли. А и придава иронична окраска на репликата, непозволявайки никакъв романтичен привкус абсолютно чужд на скептичната Леонова природа. Ако текстът беше в стих – при Шекспир например, беше задължително да се прави цезура в края на всеки ред, за да се запази ритъма и музиката на стиха. Разбира се, цезурата не можеше да бъде просто техничарска – трябваше да й се намери обезателно причината: заекване, замисляне, разсейване, затруднение при намиране на точната дума и т.н. Но да се изговаря стиха като проза беше немислимо. Допреди срещата с Леон си мислех, че е голямо постижение да се произнася стиха „като в живота“. Впрочем, това правят и много млади колеги и дори не подозират колко ограбват и себе си, и автора. Но някой трябва да ги научи, нали? И то – убедително! Колко жалко, че на Леон така и не му беше дадена възможност да преподава – нещо, за което той мечтаеше. Нямаше по-добър учител от него за актьорите!\nБеше заклет противник на говоренето на театралния текст „по писано“ както се изразяваше той. Искаше говорима реч, но не „небрежно“ говорима, а с точно посочените от него паузи – някъде къси, другаде двойни или тройни и много държеше на тях. Защото добре знаеше смисъла им. Когато беше нужно вътре в репликите, и особено в репликите между партньорите слагаше „легати“-връзки, за да се залепват една за друга. И тогава паузата, дошла на точно определеното място след върволицата от думи, да може да подчертае акцента в дадената случка. Определянето на „случката“ (Леон държеше на това – не „откъс“, а „случка“!) беше следващият етап на работа. „В термина „случка“ – казваше Леон – има нещо люлеещо се, непреднамерено, алтернативно…“ За разлика от вътрешната неподвижност на „откъса“. Всички, като прилежни ученици разчертавахме текста, пишехме заглавия и подзаглавия, а в процеса на работата – и всякакви подробности за случките, характерите и взаимоотношенията им. В екземплярите на пиесите, които съм работила с Леон просто няма местенце, което да не съм запълнила с нещо, казано от него по време на репетициите. (За разлика от много други, в които освен авторовия текст има само чисти, бели страници…)\nЛеон се готвеше по няколко месеца за всяка нова пиеса, която си беше харесал и решил, че точно сега й е времето. Толкова беше наясно с това, което му предстои да прави, че педантично изчисляваше предварително колко репетиции са му нужни – на маса, в зала, на сцена. И премиерата, без изключение, беше на точно определената от него дата. При това със задължителни осем пълни завъртания преди срещата с публиката. Тоест спектакълът беше напълно готов седмица преди премиерата. И през цялото време имаше по някой и друг зрител – студенти, колеги, приятели, които ни бяха ориентир, а и свиквахме със „зрителското“ присъствие. Това до голяма степен ни спестяваше предпремиерния стрес.\nЛеон репетираше дълго „на маса“ – не по-малко от месец. Май беше единственият, който работеше така. Защото именно в този период фактически се раждаше представлението. Той винаги ни изненадваше с неочакваните си ходове, с парадоксалните си решения, с изключителното си умение за актуален прочит на всяка пиеса. Да се репетира с него беше невероятно приключение! И луда радост – заради незаменимото усещане, че той ти открива нови светове, които не си подозирал, и огромно напрежение – да го догонваш… „Хайде, братчета, давайте, давайте, не стойте на едно място!“ – ни пришпорваше нетърпеливо Леон. И непрекъснато искаше от нас предложения в дадената от него посока. Но изненадващо за неспокойната му и взискателна природа, Леон умееше да изчака актьора, ако усети, че той е на път да „роди своето“. И когато имаше добри актьорски попадения, Леон се радваше като дете. Страшно се дразнеше, ако някой се впускаше в обяснения за това, което е намислил да прави. „Не ми обяснявай! Направи го!“ – викаше Леон почти в ужас, че може да го ударим на приказки, вместо да действаме. Ако „направеното“ му вършене работа, го оставяше със задоволство, дори и да е по-различно от това, което той самият първоначално е поискал. Не допускаше и никакви предварителни договорки помежду ни, за да се следим внимателно и да реагираме адекватно на всяка новост, подадена от партньора. Така се появяваха живите реакции и взаимоотношения. Ставаше „рошавичко“, както казваше Леон. А и беше невъзможно да присъства успокояващото и отпущащо чувство „аз това вече си го знам“. Всички бяхме нащрек във всеки момент. Да се чете вестник по време на репетиция или да се излиза за кафе или за каквото и да било друго, беше немислимо. Леон свещенодействаше и не търпеше нещо да нарушава абсолютната му отдаденост на работата. Толкова беше вътре в „играта“, че често не усещаше как пали две цигари едновременно и после оставя едната върху плюшената покривка на масата, вместо в пепелника. Мисълта за евентуален пожар за миг отклоняваше вниманието ни, но никой не смееше да прекъсне репетицията! Някой тихомълком поставяше цигарата на мястото й, друг сипваше малко вода върху димящата вече покривка, и работата продължаваше…\nЛеон съумяваше да ни накара да се разиграваме бясно от самото начало. Текстът трябваше да се наизустява бързо, помагаше и суфльорката, в краен случай и с пиесата в ръце се прескимбичвахме – качвахме се върху репетиционната маса и столовете, или лазехме под тях; използвахме подръчни реквизити и дрехи, за да се преподобваме; плачехме със сълзи или се смеехме до сълзи; удряхме си шамари или се целувахме – без никакво маркиране! За да се разбере това ли е истината, която гоним, или трябва да се връщаме назад, докато на всекиго не стане ясно за какво\n„се бори“. Имаше актьори, които напредваха по-бързо, други нещо не успяваха… Тях Леон не ги пресираше, за да не запецнат съвсем, само дебнеше кога ще им дойде „просветлението“. И ако видеше, че положението става вече фатално, пробутваше на „оставача“ някакво елементарно наглед приспособление, което го отприщваше и нататък спиране нямаше! Така са се получавали едни от най-успешните роли на доста от нас. Леон имаше неповторимото умение да преоткрива актьора в неподозирана – и за него самия, и за околните, светлина, да го обръща „с хастара навън“. Той не използваше даден актьор за това, което вече знаеше, че може да направи – както често се случва. А рискуваше, или по-скоро – притежаваше някакъв нюх (то си беше всъщност забележителна дарба) – да предусети какво ново би могъл да извади от X или У. И то – убедително! Това, очевидно, и за самия Леон беше предизвикателство, което при успешен резултат му носеше удовлетворение. Както при добре решен ребус. (А той много обичаше да решава ребуси – може би не случайно!)\nТа, при Леоновите репетиции на маса се градеше здрава „постройка“ както се изразяваше той. И не биваше да бъде пропусната и една тухличка, защото това би срутило целия строеж. След положената основа от техническите на пръв поглед подробности, следваше първият етаж – детайли, находки в ролята и взаимоотношенията; после – вторият етаж – усещането за цялото и за твоето място в него, и достигането до задължителното „двойно дъно“! („Няма само добри и само лоши хора, светът около нас е несъвършен и действията ни са продиктувани от неговите закони, затова всяка постъпка има своето основание и оправдание” – повтаряше винаги Леон). Следващият – най-горен етаж на“постройката“ беше най-труден за достигане. Той, всъщност, се строеше вече при последните пълни въртения на пиесата на сцена преди премиерата. Това беше пространството на личностното присъствие. „Ефектът на присъствието“ – както го беше формулирал Леон. Тоест след „работата на актьора над себе си“ и „работата на актьора над ролята“, идваше времето на работа над „Аз“ и „Другия“ – до „създаваното“ да се открои „създателят“. Ако се стигнеше до тази заветна цел, Леон беше истински щастлив,защото за него в това се състоеше висшият актьорски пилотаж – когато актьорът се превръща и в автор със своето „Аз съм аз и ви представям някой друг“, когато се надскочи „наподобяването“ и се създаде „втора реалност“.\nИ в края на първия месец, на последната репетиция на маса, представлението вече си беше готово и задължително се „изиграваше“ пред немногобройна приятелска публика в репетиционната. После имаше споделяне на впечатления от видяното. Ако те бяха положителни, Леон ги приемаше със задоволство, но критиките и „препоръките“ рядко можеха да го смутят и да го накарат да преосмисля и да променя генерално нещата. Защото никой не можеше да бъде по-наясно от него самия към какъв резултат се стреми в крайна сметка!\nСледваха репетициите в зала – с маркиран декор, с костюми от гардероба на театъра – близки до тези, с които ще се играе после, и с истински реквизит. (Недопустимо беше да се явиш на такава репетиция със собствени дрехи, дори и пиесата да е съвременна. Това означаваше неангажираност към работата, което истински вбесяваше Леон.) И започваше дълбаене „с тънкото длето“! Леон органически не понасяше „неподредени“ работи – както се изразяваше той, а и подхода „на едро“ и „с голямата брадва“, които виждаше у някои свои по-млади колеги. При него всичко се извайваше като брюкселска дантела. А мизансценът – това беше една от магиите на Леон! Нямаше нищо случайно – всяко движение беше премислено с математична точност, но и с живописна изразителност, подчертаваща смисъла на дадения момент. Леон просто правеше партитура – като музикант, като диригент, който подава знак па оркестъра: „сега ти си първа цигулка“, но всички продължават да свирят заедно! После идва солото на другия. И всеки знае своето място. Би трябвало да го знае! Ако не го е разбрал навреме, е длъжен да „изсвири своите ноти“, когато му дойде реда, а по-късно неизбежно ще узрее за смисъла. (Ако е добър актьор…) Но най-важното е, че всички са едно цяло и няма почиващи си, защото всеки непрекъснато играе освен за себе си, и за другите. Затова Леоновите „многогласи“ бяха забележителни в спектаклите, в които се събираха актьори от „една кръвна група“. Там, където се намираха по-големи „умници“ от Леон, работата, за жалост, се пропукваше… Винаги са ми били необясними реакциите на. някои колеги, които – гласно или негласно – се съпротивляваха на методите на Леон: „Как така той ще ми казва къде точно да правя пауза! Къде да слагам точка, вместо запетая! С каква интонация да произнеса този текст!… Това е деспотизъм! Никаква свобода!“ и т.н. Все типично българската „борба за свобода“, което си е чиста „слободия“! Не разбирам защо трябва да се счита за обидно това, че ще се подчиниш на човека, чието задължение е да знае повече от теб – поне в конкретната материя. Какво по-хубаво от един подготвен режисьор, който е напълно наясно какво иска да прави?! Нима е по-добре да се губят репетиции в безкрайни разговори , случайни хрумки, лутания между едно и друго решение и обръщане на всичко с главата надолу в последните репетиции?! (Защото и на това сме били подлагани нерядко! И ако в подобна ситуация актьорът направи ролята си добре, то той или е гениален, или това си е чиста случайност!)\nЛеон Даниел беше режисьорът, който начертаваше пътя на актьора и му даваше „патерици“, за да проходи. А вече дали актьорът ще съумее да хвърли „патериците“ и да тръгне самостоятелно – тътрейки се, тичайки или хвъркайки – това е проблемът, с който той сам трябва да се справя според силите и възможностите си. И когато се съсредоточи върху този проблем, би могъл да използва актьорската си природа много по-пълноценно, отколкото ако непрекъснато се пита има ли въобще път, какъв е той и накъде води… На мен поне, Леон Даниел ми е давал най-здравите патерици. Макар и най-„чепати“!\nЕ, този, който се беше затапил с някакви свои предварителни „виждания“, нямащи нищо общо с Леоновите намерения, решаваше, че Леон му се налага и започваше да спори с него съвсем лаишки. Тогава наистина можеше да стане напечено! От това, разбира се, са губели „умниците“, а и всички около тях. Защото е достатъчен един опониращ или маркиращ поради несъгласие с режисьора, за да се развали „компанията“ – любим; израз на Леон. „Получи се компания!“ – казваше той и беше сигурен, че в този случай резултатът ще е добър.\nЛеон обичаше и отглеждаше актьорите – обогатяваше кръгозора им, подхранваше въображението и интуицията им, поддържаше усета за партньорство, провокираше чувството за импровизация.\nВсичко това осезателно усетих, когато за пръв път работих с Леон в оказалото се после „знаменито“ представление „На приказки с Карел Чапек“. Беше краят на 1971 година.\nСлед странстванията из провинцията на Леон му бяха разрешили да се върне в София. В… Оперетата!.. Както и да е… Той и там направи чудеса! След „Графиня Марица“ и „Царицата на чардаша“ певците от Оперетата зарязаха напудрените си пози и лъскавите костюми и се превърнаха в неузнаваемо добри актьори в прекрасния Леонов спектакъл на мюзикъла „Човекът от Ла Манча“. Та, непосредствено преди да започне работата си там, Леон беше поканен в Чешкия културен център да направи нещо като „рециталче“, за да се представи новия български превод на Чапековите приказки. За целта беше извикал вече Ицко Финци и Жоржета Чакърова. Обади се и на мен – дали бих искала… Боже! Бях съвсем млада актриса и не можех да повярвам на късмета си да работя с всички тях! Не след дълго към нас се добави и верния спътник на Леон във всичките му театрални перипетии – Кирил Дончев, който заяви, че не само ще напише музиката, но и ще участва заедно с нас! Иван Теофилов написа страхотен текст за бъдещите песни. Леон разпредели текста на приказките помежду ни. Разполагахме с три масички и три фотьойла. И с най-разнообразните инструменти, които Ицко донесе от тях – в по-късния етап – цигулката си естествено, дайре, свирки… И Леон! Който ни „дирижираше“ съвсем отблизо и все ни повтаряше: „Обичайте се! Обичайте се!“ Това просто ми се е забило в главата завинаги! И ние се обичахме! И се разлудяхме невероятно! Всеки играеше по няколко роли, после всичките вкупом играехме едновременно един и същи персонаж… От трите масички и трите кресла правехме всевъзможни обстановки… Леон по-късно писа: „…Всички белези на тоталното условно представление бяха налице още на репетициите… Подчертаваше се главното, другото минаваше в бясно темпо. Играеше се до изпотяване, до изнемога…“.\nА репетирахме не като за „рециталче“, а като за „световно“ – около два месеца. Леон иначе не можеше! За него празниците бяха най-глупавото нещо и затова ние имахме репетиции и на 31-ви декември 1971 г. и на 1-ви януари 1972-ра. У тях, защото Чешкият център, естествено, беше затворен за Нова година!\nВ книгата си „Игрите“ Леон пише много за „Чапековото“ приключение; „…актьорите много ме увличаха, техните импровизации ме заразяваха, преди всяка репетиция си мислех с какво новичко да ги бодна, на самата репетиция те пък бодваха мен… Трябваше още малко виртуозност. И тя идваше понякога с мен, понякога въпреки мен. Те се обичаха, вярваха си, разчитаха един на друг. Приличаха на група джазмени, музиканти от класа, които правят импровизациите си в религиозен екстаз, никога обаче не забравяйки Бога. Предани на автора – на духа му, на стила му, на думичките му… Щастието „да си въпреки всичко“ беше темата им, с нея започваха, към нея циклично се връщаха, с нея завършваха“.\nВ края на януари 1972 г. се състоя „рециталчето“. В малкото помещение на магазина на Чешкия център (сегашното барче) се бяха натъпкали толкова хора, че имах чувството, че висят по стените и тавана. Бяха полудели от възторг! И не искаха да си отиват накрая. После изиграхме „Чапековите приказки“ още няколко пъти, след което деликатно ни намекнаха, че все пак това не е театър, а магазин, и повече няма как да играем там. Оказа се че пак са се намерили „будни“ граждани, следящи за чистотата на околната социалистическа среда. Директорът на Чешкия център Милош Войта беше наказан, а наскоро след това и отзован от България затова, че е допуснал такова „чудо“. А спектакълът – спрян, защото „Някои неща звучали някак си…“ Позната ситуация за Леон… Но все пак, жалко – беше си събитие!\nТо че имаше „някои неща… „, имаше! Не случайно хората толкова се тълпяха да го гледат – освен новата необичайна театрална форма, имаше и глътка свеж въздух в игрово завоалираните подкачания с познати, но забранени за коментиране теми. Но нито Леон ни каза някога директно какви са тези „неща“, нито ние ги коментирахме помежду си. Разбирахме се без думи – толкова „си бяхме плюли в устите“! Смелите геройски изтъпанчвания в онези\nвремена бяха безсмислени и елементарни. Трябваше да се правим на „умрели лисици“!\nСлед известно прекъсване на представлението, студентите от Софийския университет (в лицето на Валентин Траянов, който се превърна в част от групата), ни поканиха в техния клуб. И ние някак си минахме „между капките“ – доста години играхме там „Чапек“. Без заплащане, просто заради удоволствието да бъдем заедно, да усещаме радостта на публиката, да продължим живота на това Леоново откритие. Все повече усъвършенствахме импровизацията, която беше в основата на заразителността на този спектакъл. Както пише Леон: „…В „Чапековите приказки“ импровизацията не означаваше произвол на думи… Импровизираха се дори не случките, а техния характер, оцветеност, подбуди… Спектакълът беше изменчив, зависеше от това, което става с нас и около нас… Импровизацията създаваше дъх на нестройност, поредицата „случайни обрати“ даваше на публиката чувството, че тази вечер представлението е „уникатно“. Това се дължеше на пределната отдаденост на партньорите помежду им, на пълното, натурално, „физиологично“ впрягане не в собствената игра, а в общата хармония“.\nТози Леонов цитат би могъл да помогне на някои актьори (желаещите, разбира се!) да разберат, че „импровизация“ не означава задължителен личен принос към представлението с волни съчинения на текст, с някоя злободневна смешка или закачка с партньора. От което на тях им става много забавно, но на публиката – едва ли! Е, има стилистики, в които това е дори задължително, но сега не говорим за тях.\nЛеон Даниел възпитаваше у актьорите си чувство за вкус и мярка и изключително много държеше това да става тяхна втора природа. Който е минал през неговата „школа“, просто не може да си позволи на сцената волности и евтини смешки, защото летвата, която Леон ни е поставил е много висока. А да се провираш под нея е някак си обидно…\nИ така, когато имахме „Чапек“ в Университета, ние го изигравахме по два пъти на вечер – един път на задължителна цялостна репетиция, на пълни обороти, и след това – отново пред зрителите. Представлението не беше дълго – към час и половина, но доста изтощително физически. Леон, който винаги беше с нас, искаше да се изморим предварително, за да се разиграем пълноценно после. И тази формула винаги работеше! Имали сме само 2-3 изключения през всичките години, когато поради някакви причини не сме успявали да репетираме пълноценно. И представлението беше под нивото си. Това само ние си го знаехме, но го усещахме осезателно, с чувство за вина и към Леон и към нашата обща „рожба“, на която толкова държахме!\nДоста време след като вече бяхме престанали да играем „Чапек“, настойчиви почитатели на представлението (някои от тях го знаеха наизуст от многократно гледане) ни подтикваха да го възстановим. Точно – да го „възстановим“. Публиката искаше и очакваше познатото си представление. Клубът на Университета беше готов пак да ни приеме. Ицко Финци дори купи нови масички и столове. Леон категорично се съпротивляваше на тази идея. Но все пак, се събрахме два пъти. На третия Леон хвърли ядосано текста и каза: „Не мога, братчета! Сънувам ви в кошмари! Няма как да стане – ние сме вече други хора!“ Неговата безкомпромисност беше непобедима! Дори когато ставаше дума за едно от най-любимите му представления, той не изневери на принципа си, че всяко нещо има нужда от „своето“ време. А повторението само ще мумифицира престаналия естествено да съществува театрален факт.\nСлед това години наред се появяваха подобия на нашите „Чапекови приказки“ – стана някаква мода. Имаше режисьори, които с възторг твърдяха, че тази естетика им е отворила очите да работят по нов начин. Но май никой не успя да разбере, че новото беше не толкова външната форма, не простото „заиграване“, а Леоновата находка – „За да ни обичат, трябва да се обичаме.“ Неговото представление беше „милостиво към нас – обърканите, обезверени хора, които бяхме изглежда забравили, че тоя живот се живее само веднъж и значи – трябва да си го направим поне по-поносим…“\nПисах толкова подробно за това представление не само, защото то беше първият ми реален досег с Леон, а и защото „На приказки с Карел Чапек“ беше и си остава уникално събитие в театралния ни живот.\nНяколко години след „Чапек“ – през сезон 1974/75 г. Леон беше поканен на гастрол във Военния театър, където бях аз. За втори път той направи „Напразните усилия на любовта“ след Враца. „Компанията“ тук беше наистина забележителна: Наум Шопов, Стефан Данаилов, Илия Добрев, Йосиф Сърчаджиев, Елена Райнова, Невена Симеонова, Петър Гюров, Иван Налбантов, моя милост… За всички нас беше неизмеримо щастие да работим отново с Леон. И с Кирил Дончев! Спектакълът беше наистина блестящ, истински театрален празник!\nВ този период Леон вече беше назначен в Театър“ София“. Там той създаде чудесни спектакли, но в общи линии „компанията“ някак си не се получаваше и това го измъчваше. Но когато каза, че ще прави Чеховите „Три сестри“, аз не издържах на изкушението и му се примолих да ме вземе. Бяхме вече много близки и си въобразих, че мога да си го позволя. Ужасно исках да играя Чехов, привличаше ме характерната роля на Наташа (беше ми писнало във Военния да играя все сладникави момиченца), а и мечтаех, отново да се срещна с Леон на сцената, но той ме попари: „Идвай, ако искаш, на репетициите да слушаш, но нищо не мога да ти обещая…“ И аз се отказах, защото не исках да му се натрапвам и да усложнявам и без това очевидно сложното му положение в Театър „София“, макар че ми беше много криво. На следващата година Леон напуска Театър „София“ поради разногласия с една част от трупата. И беше назначен във Военния Театър! Имало Господ! Дадох си сметка как деликатно ме беше предпазил от погрешна стъпка! Затова пък след 1982 г. във Военния, се заредиха съвместните ни „опуси“: „Ученикът на дявола“ на Шоу, „12-та нощ“ на Шекспир, „Г-н Пунтила и неговият слуга Мати“ на Брехт, „Чудо“ на Иван Радоев, „Страх и мизерия на III райх“ и „Гувернантът“ пак на Брехт, „Последният янки“ на Артър Милър, „Одисей пътува за Итака“ на Константин Илиев – все изключително успешни спектакли, с чудесни актьори, с прекрасно разбирателство помежду ни и с възторжена публика. Имаше и още няколко „препъни камъка“, но без това явно не може… За някои от тях просто не ми се мисли, защото ме втриса! Но точно по време на едно от тези „драматични“ начинания се проведе, превърналият се вече във виц, диалог между Леон и една млада актриса, който не мога да не цитирам. И така, няколко дни преди премиерата на въпросната пиеса тя му съобщи, че няма да дойде на следващата репетиция, защото заминава в провинцията за погребението на баба си. Леон, невярващ на ушите си и на мисълта, че може да му се провали така стриктно направения план и да падне една от точно изчислените и то последни репетиции, направи дълга пауза и сприхаво изрече крилатата фраза: „Ама, сега, баба ти умряла ли е, или какво?!“ При което, естествено, ние всички изпопадахме на земята от смях, съвсем неделикатно спрямо горкото, изгубило баба си, момиче! А Леон седеше потресен и неразбиращ! Толкова беше обсебен от работата си, че не можеше да приеме естествения ход на нещата извън театъра!\nС Леон направих и една от най-любимите си роли – в пиесата „Соло дует“ от Т. Кемпински в Театър 199, която за съжаление нямаше дълъг живот – публиката не я „глътна“. Беше може би, твърде изтънчена, а и болезнено действаща на и без това измъчените до крайност хора по време на „режима на тока“ и сутрешните опашки за хляб и мляко в „Лукановата“ зима… Въпреки че Леон, верен на усета си за актуалност, отправяше своето послание точно към отчаяните и обезверените: „Животът е даден на човека веднъж и той трябва да се изживее докрай, независимо с какви трудности се сблъскваме. Понякога това е мъчително и е съпроводено с безкрайни и болезнени усилия, но докато можем да се радваме на слънцето, трябва да намираме сили да се борим за съществуванието си” – казваше Леон. Ние с него много си обичахме тази пиеса. Аз му я прочетох отначало от английски и той се хвана за нея със страхотен хъс – усети тема, която му беше нужна и близка. Имахме тази практика – когато някоя пиеса ми хареса, да му я чета, с намерението да направим нещо ново заедно. Обикновено (след като аз вече се бях потрудила над превода) той отсичаше: „Не, това не е за мен! Дай го на някой друг“. И повече уговорки не можеше да има. Щом даден текст не му даваше възможността да се рови в нещо, което му е по сърце, той просто не се захващаше с него, колкото и виртуозно да беше написан. Никакви компромиси! За никого! Много си бяхме харесали двамата една страхотна пиеса на Ясмина Реза за двама – мъж и жена, но така и не попаднахме на мъжа! Изненадващо сума ти и добри актьори, към които се обърнахме, решаваха, че мъжката роля не е интересна! Странно, тя беше определено по-хубавата роля. Пък и не е ли достатъчен фактът, че ще работиш с Леон Даниел?! Ах, тази звездомания!.. Така и не се роди това представление, над което доста бяхме поработили предварително и вече си го представяхме.\nКогато му прочетох „Последният янки“ на Артър Милър, Леон беше във възторг – намери „своя територия“. Обаче поиска аз да преведа пиесата: „Стига сме си губили времето в поправяне на чужди преводи!“ И аз започнах. Носех му през няколко дни това, което вече съм превела и го обсъждахме заедно. Но изведнъж видях Леон в нова светлина – ролите ни бяха разменени. Сега аз бях преводачът и „командвах парада“, а той се отнасяше към мен почтително, и деликатно питаше: „Може ли това да се замени с нещо друго?!“ „Не!“ казвах аз категорично и той се примиряваше! Разбира се, имахме и много добри съвместни находки, но общо взето в този процес за пръв път аз доминирах над Леон! Беше невероятно усещане! После, по време на репетициите, всичко си дойде на мястото – аз бях актрисата, която той командваше и на която крещеше, както си знае. Неговите „крясъци“ бяха прословути, но те стряскаха само непосветените. Всички други ги приемаха просто като част от неговата неспокойна, трескава, отдадена до крайност на работата, природа. А в живота той беше кротък, мил и сладкодумен! Обичахме разговорите с него в любимата му режисьорска стая, където той с радост приемаше всеки, отбил се да го види. И обикновено там винаги имаше по някой студент, или приятел. Още от вратата те посрещаше с: „Ще пиеш ли една ракия?“ – просто от любезност, не че той пиеше! А ходенето с него за гъби – голямата му страст – беше такова вълнуващо преживяване! Няма да забравя как при едно от отдавнашните ни бродения из горите на Боровец той възкликна възторжено, когато съзря цяло гнездо манатарки: „Ей за това живее гъбарят!”… Или сладките раздумки с Грети в тяхната малка кухничка – за какво ли не… Липсваш ми, Леоне! Много ми липсваш!…\nНе мога да изредя всичко добро, което Леон направи през последните си години в театъра, но няма как да не спомена един негов истински шедьовър – „В очакване на Годо“. Едва ли някои у нас си беше представял, че абсурдистът Бекет може да бъде възприеман така естествено и възторжено от публиката, и то – главно младата публика, която се тълпеше да гледа спектакъла по няколко пъти! А актьорските постижения бяха наистина забележителни – Йосиф Сърчаджиев, Ивайло Христов, Атанас Атанасов, Мирослав Косев бяха във върховата си форма, в една невероятно споена „компания“,\nА Леоновият „Пигмалион“ на Шоу продължава и сега да се играе на сцената на Народния Театър…\n„Няма благородни усилия, които да отидат на халост, които да не остават следа“ – казваше Леон. – „Много имена изчезват, остава само пъртината, чието предназначение е да облекчи хода на следващите“.\nАз искам да вярвам, че неговото име няма да изчезне! Да, театърът е мимолетно изкуство, но Леон, слава Богу, написа своите книги, които би трябвало да бъдат Библията на всеки театрал, и които остават и след него. Жалко, че здравето не му позволи да допише всичко, което беше замислил…\nНека не забравяме думите на Леон: „Театърът трябва да бъде усъвършенстван. Той не е само вдъхновение, но и наука. Всекидневният прозаичен труд не само над ролята, но и над собствената ни професионална годност – това е усъвършенстването… Необходимо е да се живее с отворени очи, с културното дихание, лъхащо от всички страни… Да не смятаме, че знаем абсолютната истина за театъра. Всяка от истините е временна и като дойде ред, ще бъде заменена с друга, по-съвършена… Нужно е усъвършенстване на „инструментариума“, чрез който театърът може да улавя промените на тоя наш диво препускащ век“.\nНеговият век беше ХХ в. Той самият казваше – „Аз съм до тук!“ Но всичко, което Леон е говорил и писал е удивително съзвучно и с днешния ден. Убедена съм, че няма да остарее и в бъдеще. Защото и за Леон Даниел се отнася това, което той самият пише за любимите си Шекспир и Чехов (които нарича „природни явления“!) – „…Трябва да се вникне в онова трайно звучение, което има значение и днес – което е вдъхновеното преплитане на времената, постижимо само от изкуството.“


Свежи и изтънчени идеи за баня в сиво\nДата: 21.07.2015 | Категория: Тенденции\nВсеки цвят има свое собствено излъчване и специфики, въпреки че някои от тях често за взаимствани от други тонове. Сивото, например, до голяма степен има много общо с бялото. И двата цвята са неутрални и с елегантно излъчване, създаващо усещане за простор и дълбочина. Сивият цвят обаче е далеч по-сложен и има изключително актуално и модерно…\nВдъхновение от баните по света\nАко търсите идеи и вдъхновение за това как да осъвремените банята си, запознайте се разнообразието на баните по света. Италия Хората, населяващи северните райони на Италия са известни с ясния си, изкусен стил на обличане. Най-често той се изразява в елегантни раирани костюми и лъскави аксесоари от черна кожа. Представете си обзавеждане за…\nКласическата елегантност в черно, бяло и червено\nДата: 25.06.2015 | Категория: Тенденции\nАко искате да изберете за своя дом впечатляваща, изпълнена с енергия, но едновременно с това класическа цветова схема, комбинацията от черно, бяло и червено може да бъде най-добрият вариант. Това трио има енергичен и визуално завладяващ ефект и перфектно може да бъде използвано при интериори във всякакъв стил. Ключовият аспект тук за реализиране на…


Търсене в беседите за 'Прорастване'\nНамерени са 4 резултата от 4 беседи с точна фраза : 'Прорастване'.\nКогато посеем една семка, ние имаме първия процес – поникването на растението, втория – на прорастване, третия – на цъфтене, а четвъртият процес – връзване на плодове.\nВ духовния свят никак не става въпрос, дали трябва да се прави добро или не. Доброто е смисълът на живота. Когато престанеш да правиш добро, ти си мъртъв човек. Всяка мисъл и всяко благородно чувство произтичат от доброто, което вършим. Добрите желания и добрите мисли произтичат от доброто, те са процес на растене у нас. Когато посеем една семка, ние имаме първия процес – поникването на растението, втория – на прорастване, третия – на цъфтене, а четвъртият процес – връзване на плодове. Следователно доброто, плодът в човека, може да се яви само в неговата душа, а в окултизма наричат това причинно тяло у човека. Всяка семка е една причина. Съвременната култура, движението на човечеството се дължи на тия семки на доброто от миналото, а в бъдеще тези семки ще дадат бъдещата култура. Всички други педагогически възгледи за възпитанието аз наричам дресировка, т.е. безплодни растения.\nРоди ли се, трѣбва да има шумъ за нейното прорастване. (втори вариант)\nЗа да ми кажатъ, че има прѣграда, прѣпятствие. Азъ бихъ желалъ дърветата да дигатъ шумъ. Мълчание трѣбва да има само кога? Когато човѣкъ иска да прави добро. Когато съврѣменната окултна наука казва, че се изисква мълчание, то значи, че човѣкъ трѣбва да мълчи, докато се роди извѣстна идея. Роди ли се, трѣбва да има шумъ за нейното прорастване.\n3. Правила за Окултната школа, ООК , Русе, 1.10.1922г.,\nТи ще го проучиш, ще научиш най-първо начина на неговото прорастване, после цъфтене, зреене, и като получиш семката, тогава ще разбереш.\nНикакво колебание, никакво съмнение! Докато влезеш в Школата, ще обмислиш хубаво, но там, в Школата, не се позволява никакво колебание. (Ще направиш опит, ще видиш резултатите, но преди да имаш резултати, никакво философстване не се позволява.). Учителят казва: „Посей това семе! “ Никаква философия! Ти ще го проучиш, ще научиш най-първо начина на неговото прорастване, после цъфтене, зреене, и като получиш семката, тогава ще разбереш. А сега се спреш и казваш: „Туй дърво как ще расте? “\n4. Много знания, ООК , София, 12.9.1928г.,\nТе наричат този процес прорастване, покълване или растене на житното зърно.\nКато види, че никой не му обръща внимание, че никой не му отговаря, житното зърно се вглъбява в себе си и започва да работи отвътре. Първият процес, който става с житното зърно в земята, е процес на пропукване на външната обвивка. След това настъпва разлагане. Когато частиците на житното зърно забележат, че за тях настъпва смърт, те веднага се обединяват в задружна работа: започват да правят канализация нагоре, да пробиват земята, да излязат на бял свят. Щом пробият земята, от житното зрънце нагоре се подава едно малко стръкче. Те наричат този процес прорастване, покълване или растене на житното зърно. Житното зърно нарича този процес спасение, освобождаване от мъртвите и заспали същества в земята. Същевременно житното зърно пуска малки коренчета, чрез които дава живот на някои от мъртвите, заспали същества в земята. Стръкчето пък нагоре развива своите разклонения. Значи задачата на житното зърно не е само в неговото лично размножаване, но и в спасяване на някои свои мъртви или заспали съседи. – Как ги спасява?


ᐉ Евтини реновирани монитори ᐉ за домa или офисa | Hop.bg\n43 Налични продукта.\nМонитор Samsung S23C450\nМониторите втора ръка, които ще намерите на нашия сайт, са реновирани или преоценени. Цените им варират от 50 до над 1000 лв. и могат да отговорят на всички очаквания, свързани с бюджет и технически характеристики.\nПреоценените обикновено са с транспортни или козметични забележки, но в техническо състояние, което не пречи на функционалността му. В най-ниския ценови клас разполагаме с монитор 19 инча, като тук влизат модели на марките Dell, Samsung, LG и др. Те обикновено имат TN матрица, която е подходяща за работа с документи в офиса или видео наблюдение. В най-високия клас монитори за дома и офиса ще намерите устройства от над 40 инча с 4K разделителна способност, като при тях можете да спестите няколкостотин лева в сравнение с оригиналната цена, само защото продуктът е разопакован например. В средния клас има богато разнообразие от модели на Dell, HP, Lenovo от 22 - 24 инча, като всички те са икономически изгодно предложение за дома или работата. Тук ще намерите още тъчскрийн дисплеи втора ръка, както и гейминг монитори Alienware, Benq, Asus, Acer.


Автомобили :: Peugeot 508 прави лъвски скок в премиум сегмента :: Monitor.bg\nPeugeot 508 прави лъвски скок в премиум сегмента\n08:19 21 Октомври 2018\nОт: Денислав Стоянов (1165)\nНовият френски модел изглежда зашеметяващо и се движи с динамиката на спортист\nПрез март тази година на автосалона в Женева Peugeot представи новия си флагман, който също носи индекса 508. Предишното поколение на Peugeot 508 беше много добър автомобил, но не успя да се доближи до лидера в сегмента Volkswagen Passat. Новото Peugeot 508 прави лъвски скок напред и нагоре към премиум сегмента. Амбициите на французите са доста смели, но на първия тест-драйв на 508 се убедих, че наистина са направили страхотен автомобил, който до голяма степен превъзхожда конкурентите.\nОсновната промяна във второто поколение на Peugeot 508 е типът на каросерията, която вместо седан се е превърнала във фастбек с пет врати и в същото време опитва да промени характера си. Силуетът на модела е зашеметяващ – с дълъг преден капак и изтеглен назад салон, колата изглежда широка и ниска, особено с големите 19-инчови колела. В сравнение с предходния модел, дължината на 508 е намалена с 40 мм до 4,75 метра, височината е намалена с 53 мм до 1,40 метра, широчината леко е увеличена до 1,86 метра. Междуосието е намалено с 24 мм и сега е 2,79 метра. Новият модел 508 е средно със 70 кг по-лек от седана от предишното поколение.\nВ салона на новото Peugeot 508 откривам много общи черти с интериора на новите кросоувъри 3008 и 5008. Тук се използва същото фирмено оформление на мястото на водача, наречено i-Cockpit с намален размер на волана и повдигнато инструментално табло на предния панел. Сензорният екран на мултимедийната система с размер 10 инча във версията GT и 8 инча в базовия модел е приближен до водача, а клавишите за пиано, от които се избират основните функции на системата, са прикачени към екрана.\nДизайнът на интериора се различава от другите модели, но материалите и сглобката са със същото високо качество. Малкият овален волан е много удобен за управление в града, като от край до край прави три оборота и при необходимост лесно се върти с една ръка. Не на всеки водач ще допадне подредбата на скалите и инструментите, и най-вече оборотомерът, чиято стрелка се движи в обратна посока. Интервалът на настройките е огромен, така че зад волана могат да седна удобно от много ниски до много високи хора.\nВъпреки скосения покрив, задната седалка е удобна за двама възрастни със средна височина, които не трябва да превишават ръст 1,85 метра. За трети пасажер мястото е ограничено, а бордът на задния диван е къс. Стандартният обем на багажника е 487 литра, а максималната вместимост при сгънати задни седалки е 1537 литра. Огромната пета врата се отваря високо. В багажника има контакт за 12V.\nНовото Peugeot 508 се предлага с два бензинови и три дизелови двигателя PureTech и BlueHDi с турбокомпресор и директно впръскване. Бензиновите мотори са с обем 1,6 литра с мощност 180 или 225 к.с., съчетани с 8-степенна автоматична скоростна кутия. Дизеловите двигатели са 1,5-литров мотор със 130 к.с., съчетан с 6-степенна механична скоростна кутия или с 8-степенна автоматична трансмисия и 2,0-литров турбодизелов двигател във варианти със 160 и 180 к.с., само в съчетание с 8-степенна автоматична скоростна кутия. От есента на 2019 година Peugeot 508 ще се предлага и с хибридно задвижване Plug-In Hybrid, който ще се зарежда в контакта.\nНа този впечатляващ автомобил във версията GT много ще пасва мощен двигател. Затова започвам от най-доброто, а именно Peugeot 508 PureTech 225 с 1,6-литровия турбобензинов двигател с мощност 225 к.с., в съчетание с 8-степенната автоматична скоростна кутия на Aisin. Максималният въртящ момент от 300 Нм е наличен още при 1900 об/мин, благодарение на което сравнително рано разполагам с достатъчно тяга за пъргав старт и бодро ускорение. За още по-изразителна динамика преминавам в режим Sport, при което моторът става по-отзивчив към натискането на газта, а звукът става още по-приятен. Динамиката е отлична, като 508 GT спринтира от място до 100 км/ч за 7,3 секунди, а максималната скорост е ограничена до 250 км/ч.\nЕдна идея по-плавен е 1,6-литровият бензинов турбомотор със 180 к.с., който също си заслужава да бъде избран. По-динамичен е 2,0-литровият турбодизелов двигател BlueHDi, който се предлага в два варианта със 160 и 180 к.с. Особено впечатляващ е по-мощният агрегат, като предимството му е значителната тяга още при ниски обороти. Максималният въртящ момент от 400 Нм се достига при 2000 об/мин. Ускорението от 0 до 100 км/ч отнема 8,6 секунди. Агрегатът е комбиниран с новата 8-степенна автоматична трансмисия, която работи приятно плавно, като превключва неусетно скоростите, а ако водачът желае, може сам да сменя предавките с перата зад волана.\nБазовият двигател за Peugeot 508 е 1,5-литровият турбодизелов мотор BlueHDi, който единствен се предлага стандартно с 6-степенна механична скоростна кутия, а като опция е налична и 8-степенна автоматична. Този двигател ще допадне на спокойните и икономични водачи, за които ускорението и динамиката са на по-заден план. При реален среден разход на гориво от 4 л/100 км, дизеловото Peugeot 508 има над 1300 км автономен пробег, което го прави идеален автомобил за дълги пътешествия.\nШофирането по улиците на столицата е лесно и приятно, благодарение на малкия волан и меките и удобни седалки във версията GT. Настройките на шасито и задвижването могат да се променят, като се избере един от петте режима - Нормален, Комфортен, Спортен, Ръчен и Екологичен. В зависимост от избрания режим се променя усилието на кормилната уредба, реакцията на педала на газта, времето за смяна на скоростите и твърдостта на адаптивните амортисьори. На магистралата, новото Peugeot 508 уверено се движи с максимално разрешената скорост от 140 км/ч. С директно управление на волана и без никакво напрежение, 508 преминава балансирано през високоскоростните завои. Вътре е тихо, можете да се насладите на звука на най-добрата френска аудиосистема Focal, поставена във версиите като GT.\nАдаптивният круиз контрол работи отлично, а системата за придържане в лентата върти сама волана в нужната посока, ако едно от колелата настъпи маркировката. Предното окачване е независимо тип McPherson, а отзад е многораменно Multi-Link, като е оборудвано с адаптивни амортисьори, които са забележимо по-твърди в спортен режим, отколкото в комфортен. Возията е комфортна на равен асфалт, а при преминавания през дупки и легнали полицаи няма сериозни сътресения и удари. Шасито на Peugeot 508 вдъхва увереност зад волана, което не винаги се случва с моделите на марката.\nПри динамична езда по завоите на Кресненското дефиле, новото Peugeot 508 стои като залепено за пътя и въпреки предното си предаване, не показва склонност към недозавиване. Ниският и широк автомобил с големи колела се държи стабилно на пътя. Благодарение на всички тези качества, новото Peugeot 508 е подходящо за както за ежедневно шофиране в големите градове, така и за дълги пътешествия в страната и чужбина.\nНовото Peugeot 508 вече се продава у нас и може да се види и изпробва в търговските центрове на „София Франс Ауто” в София и страната. Цената на модела започва от 52 590 лева за най-ниското ниво на оборудване Active, а най-високото GT стартира от 77 000 лева.\n1,6-литров 4-цилиндров бензинов турбодвигател\n225 к.с. максимална мощност при 5500 об/мин\n300 Нм максимален въртящ момент при 1900 об/мин\n7,3 секунди ускорение от 0 до 100 км/ч\n131 г/км емисии на СО2\n77 773 лева базова цена на модела


Калъф с цип за пране на сутиени в Пране в гр. Стара Загора - ID26213617 — Bazar.bg\nИзкуство и декорация, 39 665 Битова Техника, 27 063 Мебели, 18 531 Аксесоари за кухнята, 17 813 Други стоки за дома, 12 451 Градина, 10 009 Домашен текстил и меки настилки, 9 718 Виж всички Направи си сам, 7 784 Храна, добавки и напитки, 6 956 Осветление, 5 872 Здраве и красота, 3 387 Инвалидни колички, помощни средства, 1 530 Стайни растения, 1 070 Занаятчийски услуги, 138\nДруги, 1 272 Органайзери, 191 Бидони, 133 Сушилници, 33\nWC Net Gel 750 мл гр. София, Дружба 2 02 октомври 4,90 лв\nСпрей против петна от Фаберлик гр. Русе 30 септември 5,59 лв\nГолям пластмасов леген 35 литра гр. Пловдив 28 септември 6,50 лв\nОмекотител Тесори гр. Хасково 18 септември 6 лв\nЛЕНОР 1,785Л - 75ПРАНЕТА - МОРСКИ МИНЕРАЛИ гр. Кърджали, Център 29 август 5 лв\nШАНТЕКЛЕР ОБЕЗМАСЛИТЕЛ ЛАВАНДУЛА 625 МЛ ПОМПА ИТАЛИЯ гр. Сливен 12 септември 5,50 лв\nОмекотител гр. Пловдив 12 октомври 6 лв\nПерилни препарати от Италия над 70 бранда,ниски цени гр. Пазарджик, Център 21 септември 6 лв\nЧасти за автоматична пералня перла 05 гр. Дряново, Габрово 03 септември 5 лв\nТагове: калъф цип\nКалъф с цип за пране на сутиени 6 лв


Home\t/ Без категория / Бихте искали да откриете най-добрите продукти специално за вас – в магазина на казеин ООД сте на най-подходящото място\nАко вие сте в позицията на ползвател, забележете, че всички продукти на Казеин ООД има свои специфични ценности, които могат да бъдат точно попадение за вашите желания. Ако вие имате нужда определено да вземете най-добрите продукти като тези, предлагани от Казеин ООД, вие несъмнено можете да ги имате. Това, че съществуват онлайн магазини като тези на Казеин ООД в допълнение до голяма степен подкрепя по-лесното и по-доброто откриване на очакваните от вас продукти. Казеин ООД е компания, която се цели в посока на качеството на нашите продукти и не го понижава с цената.\nВсички продукти на Казеин ООД очароват с много на брой предимства\nПроизвежданите от Казеин ООД продукти са удобни за за каквито и да е обстоятелства, в които изпитвате потребност от тях. Доверявайки се на Казеин ООД, вие ще се придвижвате в крак с тенденциите и едновременно с това иновативни и единствени по рода си. В магазина на Казеин ООД ви обещаваме полезни артикули, честно отношение и несравнимо качество. Полагате усилия да откриете най-изгодните продукти в магазините, които да въздействат и да надвишават представите ви – при Казеин ООД сте попаднали на правилното място.\nТърсите качество – изберете продуктите на Казеин ООД\nВсе повече производители в днешно време работят предимно върху общия изглед на продукта, който предоставят, без да обръщат внимание на малките детайли, които помагат продукта да стане висококачествен и изключителен – в нашата работа фокусът върху компонента е изключително важно. Ние от Казеин ООД имаме вярата, че при процеса продаването и закупуването най-важен е потребителят, което води до това да сме концентрирали вниманието си към предлагането на такива продукти\tкоито изцяло изпълват потребностите ви. Като се спирате на Казеин ООД , вие избирате най-високия клас.\nПродуктите на Казеин ООД имат свой характер\nУстремът на Казеин ООД да създаваме отличителни продукти ни отвежда към неспирно развитие и импулс за възход. Когато вземете решението да бъдете потребител на Казеин ООД, вие ще притежавате качество, стил, актуалност и главно – уникалност. Според специалистите на Казеин ООД да пазаруват по-доброто за своите потребности представлява стремеж, присъщ на повечето хора. Възприемайте разходът като инвестиция във вас самите. Запазете един ваш ден да сторите нещо за себе си, пазарувайки от произвежданите от Казеин ООД продукти, и имайте предвид, че влагате преимуществено във вашия живот и в това да го направите по-добър. Да, хората са на мнение, че цената е определяща, но ние от Казеин ООД отстояваме позицията, че по-водещо в пазаруването на продукти е изкуството да направиш умен и правилен избор.\nИ финално за всички продукти, които Казеин ООД препоръчва\nСелектирайте качествено, за да останете щастливи от вашия избор. Реализирайте добре осведомен и качествен избор. Представяните от Казеин ООД продукти впечатляват с качество, стил и индивидуалност. Ние от Казеин ООД се уповаваме на баланса между качеството и мисълта за купувача. В магазина на Казеин ООД държим потребителите ни да бъдат осведомени и запознати с нашите продукти, за да вземат най-доброто решение за тях самите.


Lechitel.BG ::: в-к Лечител » ХИМИЯ НА ЛЮБОВНИТЕ ЧУВСТВА\nБезброй поети, писатели, композитори и художници са посветили най-прекрасните си произведения на любовта – най-прелестното, но и най-загадъчно човешко чувство. В човешката история с това чувство са свързани смразяващи кръвта престъпления и невероятни саможертви, кръвопролитни войни, разрушени градове и държави. Сълзите, изтекли от несподелената любов, вероятно биха запълнили огромно море. Кога и как в хилядолетната човешката история е възникнало това удивително чувство е загадка, отговор на която едва ли някога ще получим. Най-вероятно то е станало тогава, когато нашите далечни предци са се изправили и са могли да разгледат и оценят достойнствата на противоположния пол...\nПрез годините обяснение на тайнствената същност на любовните чувства са се опитвали да дадат сексолози, психолози, биолози, химици и теолози. По незнайна причина любовните чувства винаги се свързват със сърцето. За тяхното „обяснение” в публичното пространство дори твърдо се е закрепила фразата: „Не можеш да заповядаш на сърцето си”. В наши дни науката е категорична – в основата си тези чувства са свързани с протичането в човешкия мозък на сложни биохимични процеси, в които участват редица физиологично активни субстанции – хормони, невротрансмитери, ендорфини и сигнални молекули. Последните се синтезират от човешкия организъм в отговор на появилия се обект от противоположния пол. Трябва откровено да признаем, че\nбиохимията не е романтичен клон на науката,\nно, за щастие, нашият мозък има удивителната способност да оцветява и облича в пищни одежди тези чувства, представяйки ги в съзнанието във вид, който прави незначително всичко друго в заобикалящия свят. Колкото и да е тъжно да констатираме това, най-вероятно мистерията на любовните чувства в значителна степен е свързана с... исконната потребност от продължението на рода. Неотдавна беше доказано, че любовните чувства у „слабия” пол като правило възникват по отношение на индивиди, чиято ДНК съществено се отличава от собствената, което би довело до създаване на здраво и силно поколение.\nТрябва да признаем, че всички явления, съпътстващи любовните преживявания – безумно биещото сърце, изпотените длани, учестеното дишане, подкосените крака, безсънието, емоционалният подем или неудържимата печал, са резултат, следствие от поредица от биохимични процеси, протичащи с участието на гореизброените биологично активни вещества. Без всякакво съмнение основна роля в появата и развитието на любовните чувства играят хормоните - химичните депеши, които главният мозък разпраща в човешкото тяло чрез кръвния ток.\nе хормон, който първи се синтезира в мозъка от аминокиселините фенилаланин и тирозин, след като стрелите на Амур застигнат своята жертва. Подхванат от кръвния ток този хормон стимулира отделянето на невротрансмитера адреналин, който способства за поява на познатите нервно-вегетативни явления – учестено дишане, главозамайване, сърцебиене, изпотяване и пр. По действието си фенилетиленаминът представлява естествен амфетамин, наркотик, който залива тялото преди първото докосване, преди първата целувка. Доказано е, че той буквално блокира логическите центрове на мислене в мозъка, поради което много от действията на влюбените въобще не намират логическо обяснение. Достигайки до всяка клетка на човешкото тяло този т.нар. „хормон на любовта” понася душата на крилете на блаженството и я оставя да се рее във висините, откъсвайки я задълго от реалния свят.\nЗа оценка на достойнствата на противоположния пол (лице, фигура, одухотвореност и др.) са нужни едва 25 секунди, а за пламване на любовта от пръв поглед – само 90 секунди. След което вълните от фенилетиленамин заливат тялото, което попада в продължителен плен на хормоните. Както при всеки наркотик, опияняващото действие на фенилетиленаминът е непродължително – като правило до около 12 месеца. Организмът бързо привиква към неговото действие и започва да изпитва потребност от нови, по-високи дози от него. Ако те не постъпят, безумната страст постепенно изчезва, чувствата затихват. В редица случаи обаче този тъжен сценарий отсъства и възникналите чувствата задълго се запазват, нерядко - за цял живот. Причина за това са т.нар.\nендорфини – хормоните на радостта\nТова са морфиноподобни ендогенни наркотични вещества, които действат успокоително, отпускащо, подобряват настроението, извикват чувство на уют и безопасност. Смята се, че ендорфините са хормоните на дългосрочните любовни отношения. Най-активен сред тези хормони е бета-ендорфинът, съставен от 31 аминокиселини, седем от които – незаменими. Синтезът на ендорфините протича в хипофизната жлеза, разбира се - при наличие на нужния набор от аминокиселини. Т.е. качеството на храната има пряко отношение и към продължителността на любовните чувства.\nОкситоцинът – т.нар. хормон на нежността,\nсе отделя при непосредствения физически контакт – прегръдки, целувки и пр. Любопитно е, че при при страстната целувка, освен отделянето на окситоцин, участниците в процеса „изгарят” 26 ккал (109 kJ) и получават съответно 9 мг вода, 0,7 мг мазнини, 0,8 мг разнообразни органични вещества, 0,45 мг соли и... 250 бактерии. Строежът на този важен хормон е установен в средата на миналия век от американския биохимик Венсент дьо Виньо. Това е пептиден хормон, съставен от девет аминокиселини, две от които (левцин и изолевцин) – незаменими. Счита се, че окситоцинът играе съществена роля за изграждането на дълговременна емоционалната връзка между влюбените и възникването на душевен комфорт между тях. Любопитно е, че окситоцинът способства за възникването на емпатия – доверчивост и отстъпчивост. Опитно е доказано, че при вдишване на окситоцин около 80% от участниците в експеримента са склонни да дадат пари назаем на напълно непознат човек. Т.е. окситоцинът предразполага към доверие, без което е невъзможно де се изградят дълговременни любовни отношения. И нещо твърде интересно – нивото на окситоцин е отговорно за верността към партньора. Иначе казано и изневярата си има своето биохимично обяснение – „не аз, а ниското ниво на окситоцин е виновно”.\nОбратно, високите нива на окситоцин способстват за моногамност и вярност към партньора. Този удивителен хормон се съдържа във фурмите. Т.е. ако искате верен партньор, заставяйте го да яде фурми! Ако е нужно – ежедневно! Окситоцинът се отделя в организма на майката при докосването на своята рожба. Той способства за отделянето на повече кърма в млечните жлези. За съжаление, при повишаването на нивото на окситоцин в организма се потиска синтезата на хормоните на страстта - адреналин, норадреналин и кортизол, което постепенно води до угасване на страстта и замяната ѝ с привързаност и душевна близост.\nВ човешкия организъм активно действа система за мотивация, свързана с две важни неща, които имат отношение към оцеляването и продължаването на рода - търсене на храна и подходящ сексуален партньор. Интересн факт е, че при наблюдение на снимката на любимия човек в мозъка се активират участъци, които се задействат при чувството на глад. Главен хормон в тази система е\nТ.е. от допаминова гледна точка любовните чувства са по-близки до глада, отколкото към секса. Допаминът извиква чувство на задоволство, удовлетворение и релаксация. За повечето хора храната е източник на удоволствие и удовлетворение. Причина за това е фактът, че при храненето се отделя въпросният хормон допамин, както и сродните хормони на удовоствието – норадреналин и серотонин. Някои специалисти наричат допамина „ловен хормон”, предвид на ролята му при настойчивостта, с която се преследва ловния трофей – обектът на любовните чувства.\nВажна роля в избора на обекта на любовните чувства играят\n– летливи органични вещества, които се излъчват от всеки индидивид и носят съществена информация за неговата същност. Въз основа на тях, подсъзнателно, мозъкът взема решение дали да отприщи вълната от хормони или да остане безучастен и равнодушен. Например мъжката пот съдържа чудодейния феромон андростерон, който повишава неудържимо женското либидо, а женският организъм – т.нар. екзалтиди, които влудяват мъжкото въображение. Специфичното ухание на противоположния пол се възприема чрез т.нар. вомероназален орган, разположен в носната кухина, който има „пряка линия” с главния мозък. Как точно мозъкът взема решението „тя е”/„той е”, което като мълния поразява и подчинява цялото тяло, за сега на науката все още не е известно. Невероятна роля в развитието на любовните чувства и преживявания има и миниатюрната молекула на азотния оксид, който организмът синтезира от аминокиселината аргинин. Една от множеството негови роли е активното съдействие за еректилните способности на силния пол.\nСъс сигурност в близките години ще се появят специализирани атрактанти, които да извикват любовта на избрания партньор. Но дали с тази „синтетична”, „изкуствена” любов светът ще стане по-щастлив и по-прекрасен от сегашния?


6°C 08:36 2 км/час Предимно ясно\nАлбърта, Канада, 51.05°С 114.08°З 1048м. надм.\nНалягане: 1015 хпа Часова зона: MDT Домейн: NAM12 Последно зареден модел: 23.04.2019 г., 23:07\nМаркерът за локация е поставен върху Калгари.\nМаркерът за локация обозначава Калгари. Анимацията показва Радара за валежи за последния час, както и прогноза за 1h. Възможно е незначителните превалявания да не бъдат засечени от радара. Интензивността на валежите е представена в цветна скала от светло синьо до тъмно лилаво.\nНашата 5-дневна метеограма за Калгари предлага пълна метеорологична информация в 3 прости графики:


Енио Мориконе сам написал некролога си - Информационна агенция ПИК\nНекролог, лично написан от Енио Мориконе, ще бъде разпратен до всички вестници. Това беше обявено след смъртта на композитора от семейния приятел и негов адвокат Джорджо Асума, съобщава АНСА.\nБих искал да се простя по този начин с всички близки и далечни приятели, които поздравявам с много обич. Специалният ми поздрав е за Пепучио (Джузепе Торнаторе) и Роберта, които ми бяха като братя, през последните години. Причината, поради която искам да се простя по този начин с всички и да желая погребението ми да се състои в най-тесен семеен кръг е една единствена: не искам да притеснявам никого. Сбогувам се с много любов с Ines, Laura, Sara, Enzo и Norbert, за това че споделиха с мен и моето семейство, голяма част от живота ми.\nСпомням си с любов за моите сестри Adriana, Maria, Franca и техните близки и искам да им кажа колко много съм ги обичал. Прощавам се с дълбока обич с моите деца Marco, Alessandra, Andrea, Giovanni, моята снаха Monica и внуците Francesca , Valentina, Francesco и Luca. Надявам се, че знаят колко много съм ги обичал. Накрая Мария (но не последна). Потвърждавам огромната любов, която ни свързваше през всичките тези години и искрено съжалявам, че трябва да те напусна. С теб е най-тежкото ми сбогуване.\nКомпозицията на Виктор Чучков "Писма от бъдещето" за...\nИЗВЪНРЕДНО В ПИК! Почина великият Енио Мориконе (АУДИО)\nЕдин от най-големите композитори на нашето време - Енио...


Марс , Страница 4\nПовечето хора знаят позицията на слънчевия си знак, защото Слънцето определя и нашата зодия, но освен него има и други планети, с които астрологията описва пълният характер на един човек.\nМарс - Най-новите текстове и публикации. Паранормални явления, загадки и всичко касещо Марс. Нашите статии за Марс от древността до наше време. Феноменални истории, древни цивилизации, паранормални явления и Марс.\nПроучване на Марс\nЗаселване на Марс\nХора на Марс\nСнимки на Марс\nЛед на Марс? Учените са в шок\nГлавозамайващо откритие на Марс е на път да преобърне всичките ни представи за Червената планета. Под повърхността ѝ има огромно количество лед.\nВижте най-уникалните снимки на Марс, направени от НАСА\nВъпреки че второто име на Марс е Червената планета, фотографиите показват как обектът е съчетал и други впечатляващи нюанси, различни от червеното.\nПоследната мисия на марсохода Кюриосити е регистрирала изпускане на метан, а този газ е отпадъчен продукт единствено от живи организми и по тази логика астрофизиците от НАСА смятат, че откритието в доказателство за живот на Марс.\nУфолози твърдят, че са забелязали фосили от мечка на Марс\nОт изгубени обувки до скелети на гигантски морски създания, списъкът със странните предмети, за които е докладвано, че са открити на марсианската повърхност, става все по-голям.\nИлoн Мъск колонизира Марс до 40 години\nИлън Мъск, шефът на американската компания Space X, представи подробния си план за колонизацията на Марс. Той очерта кампанията за частно превозване на заселници на Червената планета.\nФреди Меркюри кръстосва орбитите на Марс и Юпитер\nАстероид ще носи името на легендарния Фреди Меркюри. Небесното тяло кръстосва орбитите на планетите Юпитер и Марс.\nНАСА планира създаването на земни колонии на Марс\nНАСА от години планира да изпрати хора на предполагаемо годни за обитаване планети, като Марс. След наскоро доказания факт, че на червената планета някога е имало вода, те отидоха дори по-напред в намеренията си.\nУникално! Мисия на дъното на океана готви астронавти за Марс\nПоредната мисия на дъното на океана, подготвяща астронавтите за мисия до Марс, ще стартира скоро. Тя е 21-вата по рода си.\nРядко противопоставяне на Земята с Марс ще видим следващата неделя\nРано сутринта следващата неделя, 29 май, на небосклона ще може да се види рядък феномен, при който Слънцето, Земята и Марс се подреждат на една права линия.\nНаучен спор: Трябва ли марсианците да имат равни права с хората?\nЕдин от водещите учени на НАСА наскоро обяви, че ще има силни индикации за съществуването на живот извън Земята в рамките на едно десетилетие, а доказателство за това ще има в рамките на 20 до 30 години.\nЗащо наричаме Марс червена планета?\nНАСА изпраща вертолети на Марс\nМарс унищожава спътника си Фобос\nКучето ми се давеше10\nВидях се отстрани...9513\nСънувах, че момичето към което имам чувства забременя6251\nСънувах починалите си баба и дядо18153\nОтмъщението на буковите дървета! Предсказват ли екок...\nСтивън Хокинг: Земята ще се превърна в адско място к...


Сряда, 30 Август 2017 14:53\nДългосрочното осигуряване на квалифицирана работна ръка за бизнеса в региона бе една от основните теми, разисквана на заседание на Клуба на работодателя в Стара Загора на 29 август, участие, в което взе областният управител Гергана Микова, съобщиха днес от пресцентъра на Областната администрация.\nСобствениците на фирми са представили пред Микова проблемите си, свързани с недостига на кадри във всички сфери на икономиката. Те са я запознали с идеята за обособяване на център по медиация, който да осигурява пряка връзка между бизнеса и средните професионални гимназии в областта.\nПонеделник, 31 Юли 2017 23:31\nСлед София и Варна, Стара Загора също вече има собствен Startup City Guide, разработен от ZaraLab.\nStartup City Guide представя възможностите на града за развиване на бизнес като добра икономическа среда. По същество платформата е в услуга на малкия бизнес и на младите предприемачи. Идеалната й цел е да ги подготви за същинската работа, която ги очаква при стартирането, а след това и за развитието на бизнеса, който са започнали.\nЧетвъртък, 27 Юли 2017 08:00\nСлед като спечели одобрение на потребители в София,Пловдив и Бургас, новата концепция аптеки ще впечатли пациентите в Стара Загора\nДнес врати отвори първата аптека SOpharmacy в Стара Загора. Тя е разположена в централната част на града – на бул. Цар Симеон Велики 72. В периода 27–29.07.2017 г. клиентите ще могат да се възползват от -10% отстъпка от цената на всички продукти с изключение на лекарства, отпускани по лекарско предписание и промоционалните предложения. Работното време на аптеката е в делнични дни от 8:00 до 21:00 ч., а събота и неделя и празничните дни от 08:00 – 20:00 ч. Аптеката в гр. Стара Загора е първа за града и двадесетата за страната. Като част от семейството на Софарма Трейдинг, SOpharmacy идва, за да вдъхнови грижата за здравето.\nКакво предлагат аптеки SOpharmacy?\n• Лекарства по НЗОК, инсулини и скъпоструващи лекарства, изпълняват се рецепти\nза ветерани и военноинвалиди.\n• В избрани обекти се изпълняват рецепти за екстемпорални лекарства.\n• Широка гама продукти и храни за здравословен живот, хранителни добавки,\nдермокозметика, продукти за ежедневна грижа, хигиена, мама и бебе, аксесоари.\n• Доказани марки продукти, част от които, достъпни единствено в аптеки SOpharmacy.\n• Индивидуална консултация по теми, свързани с разпространени дискомфортни\nсъстояния като управление на болката, нередовен стомах, безсъние.\n• Регулярни активности, насочени към профилактика на здравето и превенция .\n• Лоялна програма, с която всяка покупка носи точки, които се разменят за продукти\nот лоялния каталог.\nС какво са различни аптеки SOpharmacy?\nВ SOpharmacy е важна ролята на фармацевта в изграждането на доверие и индивидуална\nвръзка с всеки пациент. А редовните клиенти на SОpharmacy в другите градове споделят:\n„Харесва ми спокойната атмосфера в SOpharmacy, чувствам се уютно, има простор,\nа персоналът е приятелски и усмихнат!”\n„Много бързо се ориентирам! Търсенето е лесно, защото продуктите са по\nсимптоми и предназначение.“\n„Прекрасно е да получавам индивидуална консултация от фармацевт, на\nспокойствие, без други клиенти.“\n„Намирам марките, които търся. Има голямо разнообразие от продукти за здраве\nПовече информация за SOpharmacy намерете на\nwww.sopharmacy.bg или на www.facebook.com/SOpharmacy.\nПонеделник, 31 Юли 2017 18:45\nКметът на Стара Загора Живко Тодоров ще бъде домакин на среща на бизнеса от старозагорски регион с министъра на икономиката Емил Караниколов. Тя ще се проведе на 1 август от 12:00 часа в общинската зала "П. Р. Славейков". Тема на дебатите ще бъде индустриалното развитие на регион Стара Загора.\nВ срещата, организирана от Клуба на работодателя - Стара Загора, ще участва и Георги Стоев, управляващ съдружник в компания Industry Watch.\nДелегация от IFEAT посети Музея на розата\nСъбота, 03 Юни 2017 12:51\nПредставители на Международна федерация на производители и търговци на етерични масла и аромати - IFEAT, гостуваха в сряда вечерта в Музея на розата, в Казанлък.\nДелегацията е включвала 45 собственици на фабрики за производство на етерични масла, аромотерапия и парфюмерия, търговци на козметика и нутриционисти от 21 държави от Европа, САЩ, Канада, Индия, Бразилия, Китай, Корея, Египет, Нова Зеландия, Сингапур, Филипините, Южна Африка.\nКазанлък е била една от петте локации, предвидени в 6-дневната опознавателна програма у нас, наред с Пловдив, селата Зелениково, Търничене и Ясеново, и градовете Павел баня и Гурково.


КлинКлин, БлуЛинк и БТВ са медиите победители в четвъртото издание на конкурса „Журналистика за развитие“ - Център за развитие на устойчиви общности\nпроект Media, Minorities & Migrants\nКлинКлин, БлуЛинк и БТВ са медиите победители в четвъртото издание на конкурса „Журналистика за развитие“\nНаградите бяха връчени на журналистите Калоян Константинов, Велина Барова и Десислава Ризова за интересното и изчерпателно отразяване на теми, свързани с устойчивото развитие, малцинствата и мигрантите и правата на човека.\nЖурито в състав доц. Ралица Ковачева от Софийския университет, проф. Петранка Филева от Софийския университет и председател на Българска платформа за международно развитие (БПМР) и Петър Бучков, изпълнителен директор на БПМР единодушно реши да присъди първото място на автора на КлинКлин – Калоян Константинов за неговия материал „Как България съсипа ромите, а сетне ги обвини за разпада на държавата“, където той подробно е изследвал проблема за ромската интеграция, търсейки различни гледни точки и използвайки богат набор от източници на информация.\nВторото място бе присъдено на Велина Барова от Блулинк за нейната статия за Evromegdan.bg – „Климатична справедливост за женски права“. В него авторката работи по темата за намаляването на увреждащите климата емисии, използвайки различен подход и съчетавайки проблема с този за правата на жените. Журито оцени високо именно умението за търсенето на общото в няколко проблема по темите за устойчиво развитие.\nНа почетното трето място се изкачи репортерът на БТВ – Десислава Ризова за нейния филм „Войната за свещената земя“, който разказва за съдбите на хората в Израел и Палестина при поредното пламване на конфликта през май тази година.\nОтсъдена бе и поощрителна награда за разказвачката на истински истории Александра Цанкова за нейните материали в авторския й сайт TrueStory.BG и по-конкретно за нейния разказ за Силсила Махбуб станала популярна след актуалните събития в Афганистан. С това журито пожела да насърчи самоинициативата на младата авторка да поддържа една медия, ориентирана към младите хора със сърдечен тон и информация на достъпен език.\nОсвен официалното връчване на наградите, на информационното събитие на 29 септември проф. Мария Нейкова от Софийския университет представи и доклада на Minority Rights Group International “Малцинствата и коренното население 2021: Фокус върху Ковид-19”. Според нея тази година той очертава проблеми, които вече съществуват в публичното пространство, но допълнително се задълбочиха заради здравната криза. Тя подчерта, че терминът „системен расизъм“ трябва да се обясни и да се популяризира чрез медиите.\nСпоред нея един от минусите на медиите у нас при отразяването на темата за здравеопазването е, че не се правят достатъчно сравнения с нивото на здравни грижи на други страни от ЕС. Докладът съдържа редица препоръки за справяне с неравенствата и дискриминацията по отношение на малцинствата и коренното население в световен мащаб, като проф. Нейкова подчерта, че изключително полезно би било след още една година да се направи анализ за това колко от тези препоръки са били изпълнени.\nНа събитието бе представен и докладът AidWatch Report на CONCORD Europe, който изследва количеството и качеството на официалната помощ за развитие от държавите членки на ЕС. Според Петър Бучков, изпълнителен директор на БПМР, въпреки намалелите средства в абсолютна стойност, последствията от пандемията и намаляването на брутния национален доход (БНД) повишават процента на официалната помощ за развитие спрямо БНД до 0.5% за целия Европейски съюз. „Що се отнася до България, страната ни повишава размера на двустранната си помощ до 8 млн. евро за 2020 г., като едва 3.7 млн. са за проекти в страните партньори от Западните Балкани, Черноморския регион и горещи точки като Сирия, Афганистан и Ирак, а останалите над 4 млн. евро са за издръжка на бежанците у нас“, каза Петър Бучков и допълни, че помощта по многостранна линия, предоставена от страната ни към бюджета на ЕС за външна дейност, агенции на ООН, Световната банка и други, достига 73 млн. евро за същия период.\nСред препоръките, които той изброи към българското правителство бяха: рестартиране процеса и работата по създаване на Закон за сътрудничеството за развитие и създаване на агенция за Българската помощ за развитие; увеличаване на дела на двустранната помощ; създаване на ефективна комуникационна кампания, която да представи пред обществото ползите от участието на България в международното сътрудничество за развитие; засилване на участието на български организации в предоставянето на помощта.\nТака завърши поредното четвърто издание на конкурса „Журналистика за развитие“, организирано съвместно от Център за развитие на устойчиви общности и Българска Платформа за международно развитие. Конкурсът допринася за широкото медийно отразяване на теми, свързани с развитието, правата на човека, неравенството, бедността, миграцията и изключването на малцинствата от социалния, икономическия и политическия живот, включително от помощта за развитие.\nБлагодарение на инициативата български журналисти имаха възможността да пътуват до редица горещи точки по света заедно с техни колеги от други европейски държави. Така бе изградена и международна мрежа от специалисти, които трайно работят по темите за устойчивото развитие.\nЖурналистика в развитие


God is in the rain… | A Reality Refuge\n« Две късни и среднощни\nИ после той каза… »\nдекември 14, 2006 от Morwen\nна декември 14, 2006 at 2:14 pm | Отговор deemstr\nЗа да се нарече човек „атеист“ трябва да е сигурен в липсата на Бога.\nТрябва да е оглеждал този въпрос от всички страни, да се е интересувал, чел, медитирал, обсъждал…\nИ в крайна сметка да е дръпнал чертата и да е казал „Мамка му, Него го Няма“.\nили както казал Ницше „Бог умря“.\nДругите типове които все още не са наясно накъде са, все още се чудят има ли Бог или няма, дреме ли му на божественият му Шлифер за тях или не, се наричат агностици. Те не го приемат, не го отричат. Абе неутралност, един вид Швейцария, но не на Балканите.\nМоето лично мнение за Бога, си го съставих един ден докато подрязвах едно пълзящо растение.\nТо имаше две алтернативи, да се шмугне в съседните храсти и да се отърве от жегата, освен това храстите се поливаха редовно.\nДругия вариант беше да пълзи по напеченият каменен зид и да пада към не по-хладният тротоар.\nБез съмнение аз бях малък Бог за него растение. Поливах го, подрязвах го и се грижех за него.\nБез мен то нямаше шансове.\nОт друга страна фактори определени ме караха да принуждавам него растение да си пълзи към горещия зид а не към хладният растителен рай на метър от него.\nПредполагам, че нашите разминавания с един евентуален Бог са поне толкова големи колкото между градинаря и едно растение. Те не могат да се комуникират, не могат да се разберат. Градинаря налага своята воля на растението без да му дава каквото и да било обяснение. Неговите решения са невероятно нелогични за растението. Но дори и да имаха някаква форма да си общуват, как градинаря би обяснил, че прави това за пари, какво е това пари, какво е това началник, защо на този началник трябва да се подчиняваш…\nРазминаването между нас и Бога сигурно са прекалено големи, или както беше казал Карлос Кастанеда “ Много малка част от Него е човешка “\nАко приемем че Той не е ексклузивен Бог на хората, тогава има доста голяма логика да не се занимава определено с нас, а да си гледа Вселената да си функционира добре, по негов модел и под негов надзор.\nДребните ни смешни ежедневни проблеми едва ли го засягат много.\nВсе пак „Всичко е суета и суета на суетите“\n(Всички цитати вероятно са поразително неточни, но звучат горе долу така)\nХм, с твое позволение ще сложа този коментар в моят блог.\nЗавиждам ти за начина по който подреждаш буквите (благородна завист естествено хехе)\nНо предполагам това качество си има и свойте неприятни последици (като например възглед върху света който те кара да се чувстваш странен, различен и доста самотен)\nпоздрав и късмет\nна декември 14, 2006 at 11:34 pm | Отговор kmraad\nvsushnost dobre kazano morwen.\nrazsujdeniata ti se pokrivat s moiata pozicia po tezi vuprosi v goliama stepen. estestveno, ne odobriavam zaglavieto :D\nна декември 15, 2006 at 7:22 am | Отговор Мorwen\nА това с растението всъщност е един гениален пример, който много добре обяснява разликите при различните нива на съзнанието…\nБлагодаря за разбирането и естествено, че можеш да сложиш коментара в блога ти.\nЗначи имаш правилна позиция по тези въпроси:РРР (ма съм и нахално самодоволна…) А заглавието… харесвам топлите дъждове, пък:Р\nна декември 15, 2006 at 9:38 am | Отговор Асен Цветков\n„I, like God, do not play with dice and do not believe in coincidences“\nАко трябва да дам цитат от същия филм :-)\nВсъщност за човек обвиняван доста често, че е романтик и дори заклеймяван като поет имам доста странен поглед върху света.\nАз лично за себе си мога да кажа, че съм вярващ, но не съм религиозен.\nНе, не можеш да ми докажеш, че на небето няма ангели с крила. Но това е спор, който няма как да завършим, тъй като аз самият не мога да ти докажа, че има. Освен това Раят чака затворен докато дойде Съдният ден.\nА и какво е образът на религиозният бог, ако не просто човешкото желание за богоподобност, приписало антропоморфни черти на Всемогъщия.\nОткъде знаем за това какво е Бог? От неща сътворени от хора. В Библията има книги, които са махани и добавяни от различни Събори по различно време, дори и преди раждането на Христос и Новия Завет. Въпрос на политика.\nДали или не Бог изпитва вярата ни с пречки по пътя ни… не знам, аз самият преживявам (все още) една от най-тежките години на живота си до момента и не съм се отказал от Него. Все пак има една цяла книга в Библията, където основната тема е иманно това. Книга на Йов. Никога не съм я харесвал и никога не съм вярвал в нея. Има една друга книга по въпроса: „Йов: Комедия за справедливостта“(кой знае защо преведена на български като „Спечели облог за сатаната“) на Р.А. Хайнлайн.\nИзпитанията са онези неща, които ни правят по-силни. (по Ницше), естествено ако не ни убият. Но НЕ, ако ние сами решим да избягаме от тях. Аз лично смятам, че ако изобщо изпраща изпитания от този сорт, Бог не би пратил изпитания, с които не бихме могли да се справим. Всеки от онези, които споменаваш в поста си се е предал. Избягал е. Отказал се е. He has taken the easy way out. А това не значи, че не е можел да се справи. А че не е потърсил достатъчно.\nА това вече е грях.\nАз лично съм вярващ християнин, а Иисус е казал: „Дойдох Нов завет да ви дам.“ А всичко в поста ти говори за старозаветния Бог, не за онзи, който е решил да жертва част от себе си, за да спаси другите. Защото той е оставил хората сами да съградят съдбата си. Не вярвам, че „така е писано“, не вярвам и в случайности. Всяка „случайност“ е просто резултат от поредица причинно-следствени връзки. И тъй като вярвам, че един ден ще застанем пред Него за да отсъди делата ни няма как да ни съди за нещо, което Той е казал, че ще се случи.\nАз като теб също виждам величието Божие именно в Неговите творения, а не в делата приписвани му от хората. И затова на повечето снимки, правени от мен, няма хора.\nна декември 16, 2006 at 12:21 pm | Отговор veny\nМисля, че си срещнала с едно доста ограничено, да река сбъркано разбиране на Бога, което организдираните религии, особено християнството и исляма предлагат. А истината за Бог е много по-сложна и тя зависи единствено от теб. Ти създаваш Висшата сила в процеса на нейното постигане. Тя никога не е една и съща з всички и всеки опит да се облемче в канонични дрешки е безсмислен.\nМосля, че ще ти е интересно едно мое размишление по темата Пътят към Бог или както-там-му-е-името\nВ него има и линк към един нелош тест, който да ориентира с коя религия човек би се чувствал добре. Моите резултати бяха окуражаващи ме, защото ми дадоха отговори на мои въпроси и ме окуражиха да продължа в посоката, в която бях тръгнала в търсенето на Бога-или-както-там-му-е-името\nна декември 17, 2006 at 3:13 pm | Отговор Мorwen\nХм, на теста излязох хуманист. (Your ideals mostly resemble that of a Humanist. Although you do not have a lot of faith, you are devoted to making this world better, in the short time that you have to live. Humanists do not generally believe in an afterlife, and therefore, are committed to making the world a better place for themselves and future generations.20% spiritual.80% reason-oriented.) Като се замисля е доста вярно. А и на теста почти нямаше въпрос, на който да се двоумя. И много ми хареса това, което си казала в ентрито си за пътя към отвъдното:)\nДа, вероятно, относно Рая и ангелите можем да спорим безкарйно, без да стигнем до съгласие. Макар че не казваш нищо за ада:Р\nДа, и аз смятам, че религиозният Бог е твърде много творение на хората.\nА що се отнася до изпитанията – всъщност имах предвид, че тяхната идея не се връзва конкретно с тази за всезнаещия и милостив християнски бог. Да, може би за старозаветния, но мисля че тези определения могат да се съотнесат към цялата Света Троица.\nМежду другото, по темата за религията наскоро четох едно интересно като идея ентри:\nна декември 18, 2006 at 7:58 pm | Отговор Тихомир\nНаивно е да се разсъждава за Бог като за личност, която си „играе“ с нас. Боцжествената субстанция е абсолютна сусбтанция, т.е тя не се нуждае от никой и нищо, за да съществува, тя е Изворът, а не някаква цел. Бог е вселенският Разум, който по някаква странна причина е решил, че трябва да те има точно теб, тук и сега и, че трябва да пишеш този блог и да четеш коментара ми. До тук са довели много случйности, естествено. Според мен Висшият разум, който никога няма да можем да разберем, именно защото е по-висш от нас, системно и прецизно се бори с хаоса във Вселената, който е обратното на Бог, т.е бори се и с неорганизираните случйности. Нека не забравяме, че няма ненакзано зло…\nна декември 18, 2006 at 8:23 pm | Отговор Асен\nАко някой е решил нещо да се случи, то не се случва случайно.\nОрганизирани и неорганизирани случайности?!?!?!?\nА и последната ти реплика винаги се оправдава в оригиналния си вариант за съжаление. „Няма добро останало ненаказано“. За наказанията над злото можем само да вярваме.\nЗа ада…ще си говорим следващия път, когато успея да си претоваря крака толкова.\nна декември 20, 2006 at 3:24 pm | Отговор Ying\nМного ни пречи, че нямаме контакти с извънземните :(\nна декември 20, 2006 at 6:00 pm | Отговор Marfa\nМорве, това беше страхотно! Впечатлена съм, да знаеш! :)\nна декември 23, 2006 at 12:19 am | Отговор Мorwen\nМного ми е съвестно, обаче за втори път покрай купищата спам изтривам и смислени отговори. С други думи, големи извинения на Komrade и нали знаеш, че не беше нарочно? Съжалявам:(\nна януари 5, 2007 at 3:50 pm | Отговор Eneya\nЧисти го този спам бре ;)\nТи си агностицик или поне аз с такова впечателение останах. Може и да бъркам, разбира се.\nИначе съм съгласна, Религиите са абсурдни. Но пък да обявниш БОг е като да обясняваш цветовете на човек, който никога не ги е виждал.\nА колко до Ницше.\n„Бог е мъртъв“ – Ницше\n„Ницше е мъртв“ – Бог\nвинаги ми е харесвало ;)


Доналд Тръмп: ООН е клуб, където хората "си прекарват добре времето" - Телевизия Европа\nДоналд Тръмп: ООН е клуб, където хората...\nДоналд Тръмп: ООН е клуб, където хората „си прекарват добре времето“\nНовоизбраният държавен глава на САЩ Доналд Тръмп постави под въпрос ефективността на ООН, като заяви, че организацията може да се сравни с клуб, където хората просто “ си прекарват добре времето“. Поводът за коментара на Тръмп бе приетата преди броени дни от Съвета за сигурност на ООН остра резолюция, настояваща за спиране на израелската заселническа дейност, въпреки натиска на новоизбрания американски президент за това САЩ да наложат вето.\n„ООН има толкова голям потенциал, но точно сега тя е просто клуб, където хората се събират, говорят си и си прекарват добре времето. Толкова жалко“, коментира язвително Тръмп в профила си в социалната мрежа Туитър. Той даде заявка, че нещата в ООН ще се променят след неговото официално встъпване в длъжност като президент на САЩ.\nПрипомняме, че преди година новоизбраният президент на САЩ заяви, че желае да бъде „много неутрален“ по отношение на Израел и палестинския въпрос. Последните му коментари обаче разкриват един произраелски уклон и отношение.