Стенограма: Регионална кръгла маса Кърджали | No Hate\nНачало » Стенограми » Стенограма: Регионална кръгла маса Кърджали\nБОЯН ЗАХАРИЕВ (Институт Отворено Общество – София): В този кратък анализ ще се спра на събития, при които тълпи от хора се събират, за да протестират срещу ромите. Вариантите, по които се развиват подобни протести са най-различни, както и участниците в тях.\nОще през 90-те години на миналия век в страни от Централна и Източна Европа с голямо ромско население започват отделни агресивни прояви най-често на членове на крайно десни партии или младежки групи без изявена политическа ориентация или сериозни мотиви, които се поддават лесно на призиви към омраза или насилие. Тези демонстрации често се ограничават до шумни заплахи и скандирания, носене на знаци и надписи, изразяващи неодобрение към ромите или открита омраза. В някои случаи се стига до погроми, насилие или извършване на предумишлени престъпления срещу роми, които не са част от никакви публични изяви или протестни действия.\nТази първа вълна от прояви, разбира се, е повод за тревога, но тя няма потенциала да мобилизира стабилна политическа или изявена обществена подкрепа. Основните политически партии осъждат единодушно тези прояви. Електоралната подкрепа за политиците, които ги насърчават или отказват да ги заклеймят се ограничава навсякъде до 2-3%.\nПрез новия век, след присъединяването на страните от Централна и Източна Европа с по-значително ромско население – Унгария, Чехия и Словакия, а малко след тях и България и Румъния, постепенно се очертава нова тенденция в анти-ромските протести. Можем да я наречем по-скоро популистка, в отличие от изявено дясно-екстремистката вълна от ромски прояви, за която споменах. Двете вълни не са разграничени ясно нито във времето нито в пространството. Във времето те по-скоро преливат една в друга. През второто десетилетие на 21-ви век на конкретни места се появява нова вълна от протести, в която не толкова радикализирани граждани, протестират мирно срещу „безсилието на държавата да се справи с проблемите на ромите“, а към техния протест са се присъединили индивиди и групи, призоваващи към саморазправа с ромите (и понякога готови да пристъпят наистина към саморазправа) и търсещи пряка конфронтация със силите на реда. Така се получава едно сливане на специфични форми на расизъм с нов популизъм.\nПопулизмът от този вид има потенциала да преформулира всички неща до неузнаваемост, което го прави всъщност много по-опасен от необузданата омраза и агресия. Този вид популизъм може да бъде илюстриран със скорошни и все по-интензивни примери от цяла Европа. Агресията не среща електорална подкрепа, макар че част от мотивите, които се изтъкват от десните екстремистки срещат голяма негласна или полугласна обществена подкрепа. Тезите на популизма за разлика от това срещат много по-голяма електорална подкрепа и с лекота получават открито (и гордо) декларирани мнозинства при обществени допитвания. Електоралната подкрепа за популиските версии на анти-ромското говорене достига до 7-10% за партии, за които това е сред основните каузи. Това обаче недооценява пълният електорален потенциал на самите тези, защото част от тях започват да проникват в обещанията преди избори, но и в рутинното говорене на представители на основни управляващи и опозиционни партии, които имат решаващо влияние върху политическия климат, законодателството и реалните действия на изпълнителната власт.\nМоторизираните паравоенни банди, които минават през селищата, където живеят роми, и заплашват са част от стари и интензивни форми на омраза, но зад тях никой политик, дори от най-популистката десница, не би застанал. Полицията понякога не е достатъчно активна, а политиците смятат, че е добре „да се изпусне малко пáра“, но общо взето неприемането им е почти единодушно.\nНовите форми на популизъм, за разлика от това, генерират одобрение и политическа подкрепа. Те имат капацитет да вкарат политически партии в парламентите. Този вид популизъм има реален потенциал да започне да обръща тенденции и да променя закони. Определени страни дори започват по-неприкрито да не спазват международни ангажименти, свързани с човешките права или да спрат да поемат нови. Това не е нещо напълно ново. То се случва от десетилетия. Има режими по света, които се опитват да саботират целия международен процес, но те обичайно са на места по света, където различни групи и местни диктатори имат нужда да могат безнаказано да вършат безчинства. Напоследък обаче тезите на новия популизъм, които имат и международно измерение, започват да имат подкрепа в страни, които имат по-голяма авторитет и се считат за част от демократичната международна общност. Трябва да помним, че фашизмът би бил невъзможен, без електорално да се появи на вълната на подобен популизъм.\nПредвид значението му, ще разгледам няколко основни тези на новия популизъм. Популисткият дискурс по принцип е уязвим, защото е логически противоречив, но с времето и с появата на нови технологии за комуникация, са се появили добри стратегии да се избягват или маскират противоречията и несъстоятелността.\nОсновният лайтмотив е че вече сякаш не се призовава към омраза и неприемане, а просто към справедливост и спазване на закона. Ромите са типичен пример за група, обвинявана в нарушаване на закона всички страни. Идеята е, че ромите не спазват закона и протестите са за това законът да се спазва еднакво от всички. Тази теза разчита на фрагментарно отразяване на реалността – всички случаи, когато престъпления се извършват от представителите на мнозинството, представяно като образовано и законопослушно, просто се пренебрегват. Те не водят до протести. Фактите не са проблем са този вид популистка реторика до момента, до който могат да се ползват избирателно. Иначе нещата стават логически несъвместими. Протестиращите не могат да отговорят защо не са излезли по улиците, когато представител на собствената им етническа група е извършил далеч по-сериозно престъпление.\nНапример през настоящата 2019 г. една популистка група организира протест в покрайнините на Рим и разпилява храната, която е предназначена за ромско семейство, насочено за настаняване във временен социален приют . Едно момче от квартала спори с протестиращите и им казва: „Вие протестирате само когато някой ром обере нещо в дома на друг човек, но когато е италианец, никой не протестира.“ Т.е. такива престъпления има много. Ако желаете да се фокусирате върху тях, имате безкраен материал за много дискусии и много протести. Във всяка достатъчно голяма етническа група почти всеки ден може да се срещне пример за всяко по-леко престъпление, а през годината могат да се срещнат десетки и стотици примери за извършени тежки престъпления. Това, че непрекъснато има някой, който нарушава някой закон не означава, че „законите не се спазват“, нито означава че етническата група на всеки, който е нарушил закона не зачита правния ред.\nВтората тема е равните права. В зависимост от конкретния политически контекст, доминиращата етническа група, мнозинството, „белите“ се изобразяват като жертви. Именно те са дискриминираните, те са преследваните в историята, те са ощетени от прекаления фокус върху защитата на правата на малцинствата. Тук мога да посоча многобройни примери, свързани с ромите от Италия, Чехия, Унгария и други страни. Един италианец от бедните покрайнини на Рим казва: „Тук няма работа. Има много хора, които няма къде да живеят, защо ще настанявате тези?!“ Хората разпознават себе си в тази ситуация и започват да протестират.\nТретият акцент в новия популизъм е, че това не е проява на расизъм. Така казват протестиращите в Габрово, в Италия, в Чехия, Словакия и Унгария. Към другите те са толерантни, но ромите вършат престъпления. Освен това протестиращите с готовност се съгласяват, че не всички роми са престъпници, но точно тези роми, срещу които протестират, са такива. Те живеят заедно, придвижват се заедно. Като дойде един от тях, обикновено идват и други, крадат, вършат престъпления. Подобен вид разсъждения се експлоатират широко от популистките движения в опита им да направят по-консистентна програма. Това по принцип е невъзможно, но при нас г-н Каракачанов се опита. Такива опити се правят и в други страни. Скандирайки „Ние не сме расисти“, тълпата може да се отклони натам, където има ромски къщи. После някой хвърля коктейли „Молотов“, защото не всички роми са „такива“, но срещу тези, които са всичко е позволено. Така е в Чехия, Унгария, България.\nЧетвъртият акцент е „Нашето е наше“. Това е стара фашистка теория за чужденците или всички които нямат изконни права тук – метафорично те са нещо като гости, които трябва да спазват всички правила, без (морално) право да участват в тяхното създаване. Те казват: „Тези, които не крадат, които не са престъпници и спазват всички правила, могат да са тук. Другите трябва да ги изгоним“. Пример за подобна политика е „преброяването“ на ромите в Италия, по инициатива на Матео Салвини. Целта е тези, които не са италиански граждани, да бъдат под една или друга форма накарани да напуснат страната. От целия дебат по темата се разбира, че последователите на Салвини биха с удоволствие направили същото и с ромите, които живеят в Италия от векове и са италиански граждани, но още не са измислили как.\nВ радикалните форми на теорията за „гостите“, към тях се причисляват и граждани на страната от малцинствен произход. Последните в демократичните страни имат пълни граждански права, включително правото да избират и да бъдат избирани, но това се възприема от новия популизъм, макар да не се изрича директно, като не съвсем справедлива ситуация, наложена от диктата на либерализма. Белези на това тълкувание на гражданските права се срещат и в популистките призиви за въвеждане или връщане на различни забравени форми на избирателен ценз, които биха засегнали повече гражданите от етническите малцинства.\nГражданите на собствената страна не могат да бъдат експулсирани на никакво приемливо основание, но могат да се намерят поне практически начини да бъдат гонени от едно място на друго. Те могат да бъдат изгонени от Войводиново, от Габрово, от някой квартал на Рим или от покрайнините на Париж от Острава или Пилзен – например защото къщите, в които живеят са незаконни, не са плащали общинския наем или защото се страхуват да не бъдат нападнати. Къде ще отидат, това не е проблем на останалите граждани. На другото място те могат също да не бъдат желани. Накрая може сами да изберат да напуснат страната и да опитат късмета си другаде.\nАз се притеснявам много от новите форми на популизъм, защото това са граждански протести, в които голяма част от участниците са мирни. Популистите се пазят от смесване или идентифициране с другите, които вършат старите погроми. Това е изключително удобна платформа за влизане в политиката, което може да нанесе сериозни вреди във връзка със законодателството, което третира тези въпроси.\nУспокоява ме донякъде фактът, че идеите на новия популизъм са напълно несъстоятелни и затова на авторите им се налага непрекъснато да използват моментни възможности – битови инциденти, спречквания, криминални прояви. Те не могат да се превърнат в цялостна концепция. Разчитат на пренебрегването на факти, на избирателни наблюдения, на оспорването на статистически данни. Може би подобно успокоение в днешната медийна среда е наивно. Парадоксално именно умелата непоследователност позволява на популизмите да мобилизират много широка подкрепа от най-различни групи, които иначе нямат нищо споделено. Те обаче не го разбират, защото никога не се задълбочават в темите, за които става въпрос. С отделни фрагментарни изказвания, без никаква аргументация, можеш да събереш хиляди и десетки хиляди харесвания, можеш дори да накараш някои хора да гласуват за теб, да ги поведеш на граждански протести. За мен това е дори по-опасно от директното нарушаване на закона или извършването на престъпления от омраза. Тук противодействието е свързано с обсъждането, с общественото говорене, а не толкова със съдебната практика\nЕВГЕНИЯ ИВАНОВА(Нов български университет): Ще се опитам да диференцирам различните групи мюсюлмани на базата на изследване, което направихме през 2016 г. и публикувахме в сборник. Според мен, това е единственото академично изследване, направено в гетата на Южна България с количествена и качествена методика. До този момент повечето изследвания се правят чрез разговори със социални и здравни медиатори, с учители, с правоохранителните органи, но не разговарят с жителите на гетата.\nЩе представя някои данни от изследването за различните групи мюсюлмани, като съвсем съзнателно съм отделила Пазарджик, където е изследвано само гетото.\nГетата в Южна България\nОтговор Общо мюсюлмани Турци Помаци Цигани Пазарджик\nЖивея зле 27,3% 20,5% 29,7% 58,7% 80%\nДълбоко религиозен 20,2% 11,9% 29,3% 45,5% 96,7%\nИслямът е единствената вярна религия 20,5% 5,9% 39,3% 62,2% 96,7%\nРелигията има по-голямо значение за мене през последните години 9,6% 6% 11% 28% 86,7%\nИма голямо значение децата да се възпитават в уважение към религията 64,1% 55,8% 70,3% 97,2% 100%\nИма голямо значение децата да се възпитават в уважение към родината 74,8% 85,8% 53,8% 54,5% 0%\nПриятелите ми са само мюсюлмани 20,4% 18,5% 23,4% 29,4% 70%\nНе одобрявам брак между християнка и мюсюлманин 32,6% 28,3% 36,9% 48,3% 100%\nНе одобрявам брак между мюсюлманка и християнин 40% 36,4% 43,8% 51,7% 100%\nОтношенията християни-мюсюлмани се развиват в отрицателна посока 6,3% 2,7% 2,8% 33,6% 56,4%\nПравата ми са нарушени 5,4% 3,4% 4,1% 19,6% 63,3%\nКъм мене се проявява расизъм 7,7% 0% 0% 17,9% 60,7%\nИма корелация между отговорите на въпросите „Живея зле” и „Дълбоко религиозен“. Колкото по-зле смятат, че живеят хората, толкова по-висока е степента им на религиозност. Драстична е разликата в отговорите между Пазарджик и останалите места. Корелацията е констатирана и в множество други, включително международни изследвания. Най-религиозни са хората в Бангладеш, където има най-големи нива на бедност. Има драстична разлика и между отговорите на въпросите „Децата да се възпитават в уважение към родината” и „Децата да се възпитават в уважение към религията“. В Пазарджик резултатът е 100% за религията и 0% за родината. При качествените интервюта, които направих, след като изготвих тези таблици и ги показах на респондентите, повечето от коментарите им бяха, че са изненадани от липсата на уважение към родината.\nАко само 30% от другите групи не одобряват смесените бракове, в Пазарджик този процент е 100.\nПри турците и помаците онези, които смятат, че отношенията християни-мюсюлмани са влошени, са по-малко от 3%, при циганите са 6%, а два пъти повече – в Пазарджик. (Може да Ви се стори прекомерна употребата на думата „цигани“ вместо „роми“, но считам, че „цигани“ е по-универсално понятие. В изследването, за да избегнем всички възможни отстъпления от политическата коректност, въведохме термина „мюсюлмани от гетата“, но той също не е изчерпателен.)\nИзключително нисък процент от помаците и турците смятат, че правата им са нарушени. При циганите процентът достига 20, а в Пазарджик е 63. Проявите на расизъм: 0% при помаците и турците, а 61% в Пазарджик.\nОчевидно е, че в Пазарджик има проблем. Цялото ни общество нарече този проблем „радикален ислям“. (Друг е въпросът, че определението „радикален ислям“ е неправомерно. Правомерното понятие е „ислямизъм“ или „политически ислям“.)\nКазусът „Пазарджик“ стана голямото плашило за българското общество.\nРеших да потърся проблема от обратната му страна – дали става въпрос за радикализиране на ислямизма или обратното – за ислямизиране на радикализма, т.е. – дали драстичните разлики между Пазарджик и останалите мюсюлмани се дължат на „радикалния ислям” или на отношението на мнозинството към гетото. Много от хората в гетото казваха, че Пазарджик е най-расисткият град в България и правеха сравнение със съседния Пловдив, където отношението към циганите било съвършено различно.\nСъбрах много мнения на българи от Пазарджик. Направи ми впечатление, че негативното отношение е не толкова към „тези с бурките“. (Употребявам популярното понятие, всъщност жените в Пазарджик не носят бурки, а никаб.) Напротив, много българи, включително и местни авторитети, смятат, че няма нищо опасно в „бурките”, че тези хора не са терористи. Негативното отношение е към циганите изобщо – без значение дали са християни или мюсюлмани и как са облечени. Особено възмущение се проявява към появата на циганите в центъра на града, в плувния басейн, в ресторантите и т. н. Имаше и нюанс на носталгия: по времето на комунизма не им били разрешавали да ходят в центъра, а сега, след като е настъпила демокрацията, те се втурнали навсякъде, но в такава степен, че нормалните пазарджиклии не смеят да отидат на ресторант в града, а ходели извън Пазарджик.\nЛегендарна е акцията от 1992 г., когато Арлин Антонов (тогава шеф на РДВР – Пазарджик) нахлува в гетото с 1000 въоръжени полицаи и жандармеристи, за да излови наркомани и проститутки. Според медийните съобщения оттогава и според сегашните носталгични спомени обаче, той „помлял” цялото гето – с жените и децата. Думата е именно тази: „помлял”. Всички знаем, че след тази акция Арлин Антонов беше повишен и изпратен в София на висша длъжност. И до ден днешен множество пазарджиклии съжаляват, че такава акция вече не е възможна, защото сме в Европейския съюз и там има други политики. Споменът за легендарната акция в Пазарджик продължава да е актуален до такава степен, че адв. Хари Харалампиев, който в първото „имамско” дело защитаваше Ахмед Муса, беше заплашен с протести от националистически организации, че вече няма да бъде председател на Общинския съвет, ако продължава да го защитава. Във второто дело Хари Харалампиев вече не защитава Муса, но продължава да бъде председател на Общинския съвет.\nОще един драстичен пример: След президентските избори кандидатът Красимир Каракачанов заяви на пресконференцията: „Започнахме кампанията си в Пазарджик и я завършихме в Пазарджик. Това е война за освобождението на България. Ние сме юмрук, който тепърва ще нанесе удар.“ Ударът сигурно е въпросната Стратегия по циганския проблем, а може би трябва да очакваме и други удари.\nЕдин от резултатите на специалното отношение към циганите в Пазарджик е доброволната им гетоизация, която води до капсулиране, до отдалечаване от мнозинството. „Да ни оставят да си живеем в гетото – каза един от тях. – Цигани ли сме, роми ли сме, но да ни отделят и да престанат да се занимават с нас.“\nПрез 2013 г. за пръв път стъпих в махалата. Тогава десетина жени носеха никаб. Дори жената, майката и тъщата на Ахмед Муса не носеха. Жена му сложи после, а майка му и тъща му все още не носят. През 2014 г., когато осъдиха Муса на първа инстанция, никабите станаха 20. През 2016 г. – след окръжната наредба и Закона за забулването на лицето – те станаха 35. Заради тези 35 жени беше въведен закон.\nЩе направя сравнение с Франция. Според доклад на Европол от 2016 г., който описва актуалната ситуация след обявяването на Ислямска държава, жертвите в Европейския съюз се изчисляват на 150, а общо за света са 1100 за тази година. Най-много в Европа са жертвите във Франция. Докладът се опитва да обясни защо – Франция. Твърди, че тя била символ на свободата и демокрацията, че човешките права били ключови, че разделението между държава и религия било висша ценност. Чак накрая става дума за рестриктивните закони от 2004 и 2010 г., които забраниха забулването на обществени места, за социалната и икономическа изолация на някои градски райони с висока представителност на граждани мюсюлмани. Става дума за „Сент Дьони” в Париж. (Направена е аналогия и с „Моленбек” в Брюксел.) В доклада на Европол накрая пише, че социалната маргинализация на тези групи може да доведе до радикализиране. Не съм сигурна кога ще се сетят за това нашите власти\nАНТОАНЕТА НЕНКОВА: Моделът на Дания. Миналата година Дания приема програма с 22 мерки – „Дания до 2030 г. без гета и паралелни светове“.\nРУМЯН РУСИНОВ (независим експерт): Дълги години съм работил в неправителствения сектор: в проект „Права на човека в България“ за защита правата на ромското малцинство, в Институт „Отворено общество“ в Будапеща, програма „Рома“, и като заместник-директор в Ромския образователен фонд в Будапеща. Основен фокус на моята дейност е ромската общност.\nЩе се спра на аспекта откъде произлиза омразата, какви са нейните източници. Има най-различни тълкувания по този въпрос. Д-р Красимир Кънев с трима социолози през 1993 г. направиха социологическо изследване, като измерваха предразсъдъци, негативни нагласи, междуетнически дистанции при българи, роми, помаци, турци. Изследването показа сериозни нива на предразсъдъци и на негативни нагласи основно към ромите, но и срещу помаци и турци. Широко разпространеното схващане откъде е тази омраза, е, че тя съществува. Някои казват от векове наред, други казват от социализма, трети – от възродителния процес 1985-1989 г. Не отричам валидността на нито един от тези фактори. Ще обърна внимание върху друг фактор, който според мен през последните 20 години играе все по-силна роля при индуцирането и формирането на омразата. Ако обобщя всички фактори – тя идва отдолу, от обществото и отива нагоре. Ако има политически фактори, то те само се възползват от вече съществуващата омраза.\nЩе обърна внимание върху другия аспект – ролята на политико-икономическите фактори за индуцирането на тази омраза. Мисля, че този процес е започнал веднага след прехода. Може би моделът беше показан за първи път точно с акцията в Пазарджик на Арлин Антонов под претекст да разследват случаи с наркотици и проституция. Тогава наистина са помляли половината махала. Само за 8 часа полковник Антонов беше произведен в голям шеф.\nПосле омразата започна да става видима по медиите. Ние, правозащитната общност, имахме нагласата, че медиите са самостоятелна величина, че имат собствена позиция, но скоро стана ясно, че те са най-горната част на айсберга, а отдолу по-голямата част са политико-икономически и корпоративни интереси, зависимости и т.н. Това не е новина, защото почти всички споделяме този възглед, с цялото ми уважение към журналистите, които не са част от това статукво. За всички е ясно, че основният таргет е ромската общност. Но защо тя? Лесно можем да се досетим – ромската общност няма политическо представителство в парламента, няма покровител от съседна или друга страна със значимо присъствие на международното поле. За разлика от евреите и арменците ромската общност е достатъчно масивна, за да става за мишена.\nВ началото на 90-те години на миналия и в началото на ХХI век виждаме период, в който омразата към ромите все още се насажда по медиите. Има и фактори, които я възпират или тя не получава обществено одобрение. Има медии, които казват: „Не бива така“.\nС появата на партия „Атака“ съотношението се промени. Расисткият дискурс получава все по-малко заклеймяване. Маргинали стават тези, които казват „Не бива така“.\nСпомням си когато правехме десегрегационния процес. Това е процесът на образователна интеграция – циганчетата да ходят в български училища от 2000 до 2010 г. Тогава нямаше проблем, макар че имаше някои мрънкащи български родители. Имаше разбиране, че нещо трябва да се направи за тези хора. Пазарджик беше един от градовете, в който успешно действаше този процес. Това се признаваше и от ромската общност, и от Регионалния инспекторат по образованието. Към 2010 г. трябваше да бъдат „наритани“ няколко неправителствени ромски организации и репресивният юмрук на държавата се стовари върху организацията, която правеше образователната интеграция там. Процесът спря. Не знам дали това има връзка с възникналата радикална ислямизация.\n„Атака“ дойде през 2003 г. и започнаха да си подават щафетата с другата партия, сега с третата. Всичко това очертава профила на съвсем друг подход – че тази омраза се генерира отгоре, а не отдолу, от обществото. Тя става вече работен инструмент на политическите фактори и елити.\nНе трябва да пропускаме факта на политическата дискредитация на българските елити. Те нямат позитивни програми и хората не вярват, защото са минали 30 години на неизпълнени обещания. Когато няма позитивна програма, идва редът на конструирането на враг и обещания за спасение от този враг. В случая този враг са циганите.\nЕдва ли има нужда това да се доказва. През последната кампания лъснаха информации за огромни корупционни дейности на най-високите нива на властта. Именно тогава беше провокиран случаят във Войводиново, а преди това в Гърмен, Габрово,кв. Орландовци в София, Раднево. В тези случаи се провокира не само омраза, а насилие. Имаше бойни групи, които се стремяха да се стигне до бой, до кръв. Докъде ще се стигне, не мога да прогнозирам, но тенденцията не е добра. Споделям това с тревога.\nИнтеграция няма как да се случи при това ниво на отравяне на атмосферата в междуетническите отношения. Боя се, че те са отровени за десетилетия напред. Мисля, че сме заличили добрите постижения на добри междуетнически отношения, постигнати в годините преди това. Мисля, че сме се върнали не 30 години назад, а може би 100 години назад. Звучи песимистично, но фактът, че преди нямаше проблем за родителите децата им да учат с циганчета, а сега има проблем, е показателен в това отношение. Сега пускат децата си съвсем целенасочено в други училища. Отношенията са отровени не толкова от предразсъдъците отдолу, колкото от това, което се генерира и провокира отгоре.\nМного хора са се упражнявали по темата за интеграцията на ромите. Тя винаги се описва като провал на ромите. Интеграцията не е провалена, тя е несъстояла се. И как да се прави нещо за ромското образование, когато не се прави нищо за българското образование?! Как да се прави нещо за социалния статус на ромите, когато не се прави нищо за социалния статус на българите?! Но това е друга тема.\nСитуацията, която описвам, не е оптимистична. Мерките, трябва да станат по-строги и по-ефективни, тоест наказаният не да си плати глобата, бълха го ухапала, и утре да може да прави същото. Наказанието трябва да бъде такова, че повече да не може да го прави!\nМигрантската ситуация в България. Преодоляването на предразсъдъците и омразата спрямо бежанците в българия. Към по-ефективна защита на правата и достъп до правосъдие за жертви на престъпления от предразсъдъци. Миграция и изселване – кърджали на картата на българия и европа. Проектът дъждовница\nадв. ГЕОРГИ ВОЙНОВ(БХК): Много често по медиите пише: „Мигрантската вълна ни залива“. А между мигранти и бежанци има разлика. Мигрант е този, който иска да отиде от една държава в друга, за да си намери по-добра работа. Мигранти са всички, част от тях са бежанците. Бежанецът е принудителен мигрант. Част от българите са икономически мигранти в Западна Европа, САЩ и други страни.\nАко питате средностатистически човек от Западна Европа какво означава за него „българин“ и с какво той се занимава в неговата държава, много често ще чуете отговора, че мъжете са строители, извършват тежък ръчен труд, други крадат коли и кредитни карти, а жените гледат деца, стари хора, евентуално проституират. Това е предрасъдък.\nТова важи и за голяма част от хората от Източна Европа. Например поляците са известни в Германия като хора, които много бързо се справят с отварянето и прекарването на автомобили през границата. Полша е страна с население 38 млн. души, но не всички мъже в Полша са крадци на автомобили, както и не всички, които идват в нашата страна от Сирия, Ирак и Афганистан, са ислямисти терористи.\nБежанецът е лице, което е принудено да напусне страната си на произход. Трудно се прави разликата понякога между бежанец и мигрант. Понякога хората са принудени да напуснат страната си поради крайна бедност. Такива хора биват наричани икономически мигранти. Върховният комисариат за бежанците (ВКБ) излезе със становище, че лицата, които напускат Венецуела, биха се класирали по основанията за получаване на закрила като бежанци. Нивото на икономическа разруха там е такова, че самото присъствие на територията на тази държава би граничело с нечовешко унизително отнасяне. Не всеки, напуснал държавата си, я е напуснал просто по икономически причини. Практически на такива хора са им заплашени основните човешки права – право на живот, защита на тяхното здраве и физическа неприкосновеност.\nДруг пример. Някои хора казват за бежанците, че те не бягат от война. Има държави, където вътрешен и външен въоръжен конфликт не съществуват. Такъв пример е Турция, но ако там излезеш на площада и извикаш „Долу Ердоган!“, точно след 5-10 минути ще се озовеш в ареста и срещу теб ще има наказателно производство.\nНашата държава, която приема бежанци и мигранти, също е преследвала лица поради етническата им принадлежност. Такъв пример е възродителният процес. Тогава стотици хиляди хора от България са били принудени да напуснат страната заради преследванията на комунистическия режим.\nЩе обърна внимание на признака „пол“. При предоставянето на статут като форма на международна закрила, признакът „пол“ следва да се разглежда в контекста на преследване в страната на произход, например в Иран, Афганистан, Саудитска Арабия и др. В Саудитска Арабия нямат социални проблеми, няма огромна бедност, но правата на жените са изключително ограничени. Там са инсталирали приложения към телефоните на жените, чрез които съответният глава на семейството да може да следи къде се намират във всеки един момент. В тази страна съвсем доскоро на жените бе забранено да управляват автомобили, да излизат без придружител и т. н.\nКогато такова лице попадне под юрисдикцията на някоя от държавите на Европейския съюз или на други, които са ратифицирали Конвенцията за бежанците от 1951 г., то би следвало на такова лице да се предостави международна закрила предвид обстоятелството, че базисни права на жената в съответната й страна на произход биват потъпквани и там я очаква не само наказателно преследване, но и отмъщение от нейното семейство.\nЩе се спра на обществените нагласи. Всички си спомнят есента на 2013 г., когато дойде бежанската вълна у нас и когато за първи път се заговори за бежанци. През първите 6-7 месеца нямаше изказвания от вида „Те ни заливат, ислямистите идват.“ В лагера за настаняване в Харманли и в лагерите в София гражданите се организираха спонтанно и носеха дрехи и храна, защото държавата не беше подготвена за навлизането на такъв голям брой бежанци. Мисля, че през септември и октомври същата година в нашата страна навлязоха 13-14 хиляди човека. Дотогава държавата се беше справяла с около 500 човека на година, но успя сравнително бързо да се организира и да приведе условията в тези лагери в приличен вид в разумен срок. В момента Гърция изпитва наплив от хора, но условията там не са се променили и техните лагери за настаняване изглеждат по-зле от някои места в Африка. Донякъде съзнателно се поддържат лоши условия, така че хората да не поискат да останат По същите причини в България няма функционираща интеграционна програма за бежанците.\nНякои казват: „Бежанците не искат да остават тук, защо тогава трябва да се грижим за тях?“ А те не искат да остават тук, защото, първо, диаспорите, които сирийците, иракчаните и афганистанците имат в страните от Западна Европа, са много по-големи. Там те могат да получат директно пряка помощ от близки и далечни членове на семействата си. Семейството в страните от Близкия изток и Средна Азия е нещо съвсем различно от семейството, както ние го разбираме тук. Там, ако срещнеш далечен роднина, той ще ти помогне да се ориентираш, ще ти намери работа при някой познат и т. н. Там цялата заобикаляща среда ти помага да се ориентираш, а и самата държава, като например Германия разполага с много повече ресурси за социални политики. А тук, както знаете, ние не се справяме със социалните си политики дори за нашите граждани, камо ли за хора, които идват отвън.\nИстерията за бежанците и мигрантите възникна по същия начин, по който възникна истерията за Истанбулската конвенция, а в момента и по отношение Стратегията за детето. По телевизията започнаха да се показват представители на крайно десни групи и партии, различни маргинални преди това образувания, които започнаха да размахват плашилото на чуждата култура, на ислямския терорист, който ще хукне след българските жени и деца, за да ги изнасилва, поробва и т.н. Статистиката показва, че няма регистрирано нито едно насилствено престъпление от страна на търсещите закрила бежанци. Може да има някоя дребна кражба, но плашилото се размахва до такава степен, че започнаха да се събират тълпи в населените места, където хората с получен бежански статут искаха да се настанят да живеят съвсем законно. Например хората в с. Розово се събраха и казаха, че не искат тези сирийци там. Същото стана и в Елин Пелин, където отново имаше протести. Бежанците бяха живели там вече няколко месеца и никой не беше разбрал за тях, но услужливо ВМРО и кметът, който е от тази партия, подсетиха гражданите и успяха да ги наплашат, че едва ли не в тяхната община ще се развие клетка на Ислямска държава.\nПринципите са като тези, които бяха приложени при Истанбулската конвенция и които сега се прилагат към Стратегията за детето. Враждебността, която се надигна през 2015 г., отказа и малкото бежанци, които имаха идея да се интегрират, да останат тук.\nОт началото на 2019 г. 685 лица са потърсили закрила в страната, от които 634 са избягали, без да дочакат приключването на процедурата пред Агенцията за бежанците. Това е съвсем обяснимо, защото нашата държава не предоставя статут почти на никого освен на сирийски граждани. Това е част от политиката да бъдат възпирани хората да минават през нашата територия, а ако го правят, да го правят нелегално и да заминават на Запад. Основният страх на нашата държава е, че не може да се справи с голям брой бежанци. Това може да е основателно, но не това са механизмите. Въпросът не е решен като цяло и на европейско ниво. Основните пререкания са между периферните държави на Европейския съюз – България и Гърция, и по-богатите държави от Централна и Северна Европа, които са основната цел на мигрантите и търсещите закрила. Идеята е регламент „Дъблин“ да предотврати „пазаруването на убежище“, защото всички бежанци искат да останат в държава, която ще им осигури по-добри условия. Такива страни са Германия, Холандия, Швеция, доскоро и Англия. Идеята беше, че първата държава, в която си подал молба за закрила, тя остава отговорна за теб до края, а ако продължиш, следва да те върне. Това обаче не работи.\nИлюстративни данни: за миналата година сме получили 5 хиляди запитвания за връщане на хора от различни държави, а са изпълнени едва 55. Тоест и другото голямо „плашило“, че Германия ще ни върне 20 хиляди бежанци, не се случи, защото редица германски съдилища преценяват, че условията при нас, особено за уязвими групи хора (хора с увреждания, самотни родители, хора с различна сексуална ориентация), са неподходящи и тези хора биха могли да станат жертва на преследване.\nГЕОРГИ КУЛОВ (журналист, сътрудник на обществения посредник в Кърджали): Ще се спра на малцинствата в Източните Родопи. Става въпрос за малцинства в малцинствата. При тях също има противоречия. Различни са факторите, които играят роля при тяхната толерантност и търпимост. Това умело се използва от вътрешни и външни политически фактори за разломите в политиката и за манипулиране на общественото мнение.\nОсновно малцинство в Източните Родопи в Кърджалийска област е мюсюлманското сунитско малцинство. Данните за него не са меродавни, но то доминира. Спрямо него българите християни в този регион са малцинство. В резултат на извървения дълъг път през последните години по отношение на толерантността сунитското малцинство и християните живеят в условия на търпимост. Това съм го отразил в моята книга „Мостът“, която беше преведена и на турски език, защото този проблем беше разгледан в дълбочина.\nВ рамките на турското малцинство освен сунитско има и алевитско малцинство. Алевитите тук са много по-малко като процент отколкото в Североизточна България. Поради това в много отношения техният фолклор и материална култура на са добре експонирани. Те са разпръснати. Спазват своя принцип за интегриране в мнозинството, благоразумно скривайки вярата си. Между сунити и алевити има стара вражда, която е много отчетлива в съседна Турция. Политиката в България е насочена към толерантност между двете общности. В съседна Гърция обаче се прави опит тези две общности да бъдат противопоставяни.\nМалцинства има и в местната ромска общност в Кърджали. Основно ромското население е съсредоточено в кв. „Боровец“. В годините на демократичния преход хората, които се самоопределят като роми, рязко намаляха. Идентифицират се като турци. Основната част в квартала се определят като „милиет“, което е характерно за такива квартали в страната. По публикации на хора изследователи от ромски произход специално за Кърджали става дума за потомци на агуптите. Заедно с тях в кв. „Боровец“ живее едно общество, с което те не поддържат дружески отношения – малцинството на далитата. Както в Индия, далитата са извън кастовата система. Те са извън кастовата система и на ромската общност – най-презряната категория население. Това личи от отношението на милиета спрямо тях. Християните българи и турците – сунити и алевити, имат негативно отношение не към милиета, а към общността на далитата.\nОбщността на българите мохамедани или българите с ислямско вероизповедание е в пограничните общини на региона. Те са добре приети от християнската и сунитската общност, но има известни противоречия, защото са на ключови позиции във водещи силови структури, което поражда конкуренция.\nПри тях, както и при другите малцинствени общности, има малцинство в малцинството. Става дума за българите алевити. Те са много малко. На изчезване са като общност. Голяма част от тях започват да се афишират (не казвам, че се самоопределят) като сунити.\nЩо се отнася до миграцията, тя е насочена както навън, така и навътре в страната. Пример навън – това е т. нар. „Голяма екскурзия“, когато 350 хиляди турци, независимо от тяхното вероизповедание, напуснаха страната по посока на Турция. Имаше период, когато миграционните потоци навън бяха овладени и тези хора се насочиха към вътрешна миграция – към големите градове в региона и в страната. Това беше за период около десетина години. След това миграцията се насочи към Западна Европа. Сега има големи общности – говоря за турци сунити и алевити и българи мохамедани – в Германия, Холандия, Испания.\nВътрешната миграция има своите първопроходци във времето на индустриализацията на страната в тоталитарния период, когато българите от региона – потомци на бежанците, се насочиха към големите градове, за да участват в пролетариата. На тяхно място по селата се установяваха хора от Източните Родопи – в Хасковско, в Асеновградско и Пловдивско и променяха демографската картина. Тази миграция целеше да се разшири мюсюлманският анклав, без да се къса връзката с Източните Родопи, където е установено основното ядро на мюсюлманското сунитско и алевитско население.\nАлевитското население живее с мисията, продиктувана от вярата, че от Елмалъ баба теке, Момчилградско, където са погребани ръката и окото на Фатима – дъщерята на Мохамед, ще тръгне второто пришествие за мюсюлманите и ще се появи имам Маги, дванадесетият шиитски имам. По древна традиция алевитите смятат, че трябва да предвождат мюсюлманската диаспора и затова те са част от миграцията към Западна Европа.\nРАДОСТ НИКОЛАЕВА (директор на Артдвижение „Кръг“): Едно от местата, където работим, е с. Дъждовница – село с малка местна общност от 150 български турци. Днес броят на хората постоянно намалява, както във всички тукашни села с български турци, поради силна миграция към Франция, Германия, Испания и Белгия.\nНие сме в селото от 2004 г. Ако трябва да съм честна, нашият млад екип попадна тук без ясно съзнание за бъдещата отговорност. Нашият предмет на дейност са интердисциплинарни практики в сферата на съвременното изкуство, развиваме ги непрекъснато в зависимост от тенденциите по света. Вдъхновени от идеята на няколко чуждестранни организации, наши партньори, решихме да опаковаме в стихове и рисунки разпадаща се сграда в района на Кърджали, където имахме добри контакти, като метафора на „спасяване“ на паметта от разруха. Обиколихме доста села на територията на община Кърджали в Източните Родопи. Още пазим един албум със селекция от 100 изоставени и самосрутващите се обществени постройки в селата на региона – резултат от обезлюдяването му след насилствената емиграция на местното население по време на т.нар. „възродителен процес“. Избрахме сграда, която можеше да стане обект на този проект – „опакована с авторски стихове и визуални материали“ на млади автори от Италия, Гърция и Холандия. Това беше някогашното основно училище, а преди 1950 г. – училище за имами в село Дъждовница. В онзи момент ни интересуваше единствено състоянието на самосрутващата се постройка и възможността да я „спасим“ чрез изкуство. Сградата е в двора на местната джамия. Не съзнавахме напълно какво е да попаднеш в село с различен етнос, как можеш да нарушиш и/или дори да промениш обичайната система на живота, как се променяш самият ти в съжителството. След като получихме подкрепа от Общинския съвет в Кърджали да ползваме тази сграда за проекта, се амбицирахме да започнем да я възстановяваме с доброволен труд. Пътувахме до селото всяка седмица, обсъждахме идеи как да се възстанови сградата, как да я превърнем в жив европейски център за изкуства. Странно изглеждаше това, че в селото сякаш нямаше хора, нямаше деца, никой не се мяркаше в дворовете и това продължи до появата на първите доброволци, с които започнахме възстановяването на сградата. Това бяха 40 младежи от Япония, Израел, Германия, Швейцария и Испания, а когато започнахме да работим с тях, стана „чудото“. Хората от селото излязоха от къщите и започнаха да помагат, а с времето се присъединяваха към всичко, което правим.\nСпасихме сградата и й дадохме шанс за нов живот. Нашият екип има сериозен опит в провеждане на културни политики в нетрадиционна среда и Швейцарската културна програма за съвременно изкуство „Про Хелвеция“ застана зад идеята ни старото училище да се възстанови като Европейска младежка културна къща „Арт хоризонти“. Стартирахме програми „artists-in-residency” и започнаха да пристигат артисти от различни европейски страни, от партньорски организации и университети, за да работят в селото по свои проекти. Тези, които идваха „отвън“, се потапяха в нашия специфичен опит как да станеш част от местната общност, приемайки нейните ценности и култура в името на нов интеркултурен модел.\nАко обаче трябва да говоря за опита ни в „отхвърляне поради различност“, ще кажа – да, имаме опит. Напр. нашите покани за участие в резидентни програми в селото години наред се приемат много по-лесно от чуждестранните артисти, отколкото от българските. От около 1000 творци, които са работили тук по свой проект седмица, месец или няколко месеца, само 150 са от България. Останалите са чужденци, вкл. от далечни дестинации като Непал, Индия, Камерун, Япония, Канада. Няма да правя хипотези на какво се дължи това, но ние вече сме част от съдбата на този експериментален „остров“ Дъждовница и сме особено чувствителни към традиционните предубеждения и страхове, които увеличават дистанцията към етнически различния терен.\nЗащо казвам, че неприсъединяването на български артисти към програмите за работа „in situ” е някаква „форма на отхвърляне“? За артистите от България Дъждовница е село, а в конкуренцията с други – развити и богати села, нейните възможности са ограничени. Зад липсата на мотив за участие в нашите програми-каузи, обикновено е скрит и страхът, че етносът е различен и неговите практики не се познават. Чуждите артисти (досега тук са работили по свои проекти автори от 33 страни) обикновено идват, защото виждат в наше лице мост към местните хора, към начина на живот, виждат предизвикателството. Действително за всеки наш гост в селото са отворени всички къщи и всички врати.\nИмахме доброволка в селото от Айдахо – 23-годишната Джесика Ан Морисън от Корпуса на мира. Дойде да учи местните деца на английски и да участва в дейностите на организацията ни. Не ползваше нито турски, нито български, а без тези езици нямаше как да премине в света на местните хора. Остана три месеца и се отказа. При раздялата доста говорихме за нейния специфичен поглед към живота в селото, как изглежда всекидневието на хората през нейните очи. Беше забелязала, че във всяка къща има много плетени терлици, подготвени за различни поводи, а те са уникална част от облеклото на различни народи. Така се роди идеята за нашия селски Празник на Терлика, който провеждаме всяка година в Дъждовница от 2006-та насам, в началото на септември и това е единственият местен светски празник. За първото издание трябваше да оплетем 3-метров терлик, но нашите жени се притесниха от нестандартната идея. Оплетоха го момичета от друго село, а нашите се съгласиха да казваме, че тукашните са авторките. Партньори от Холандия ни помогнаха за организацията и осъществяването на първото издание на празника. Всяка година цялата нощ преди празника в джамията се приготвя традиционен кешкек за раздаване, за събитието пристигат групи и гости от съседни села, присъединяват се и чуждестранни артисти със свои проекти. Празникът от години вече е част от националната програма на Министерството на културата, а заради него някои от мигрантите се прибират от чужбина – още един повод да си видят семействата. Празникът на Терлика е постижение от особен порядък, което някои коментатори спокойно могат да нарекат интеграция. Истината е, че ние сме интегрираните. Самата аз вече съм част от това село, ние сме една общност, гледаме през обща призма. Интеграцията не е еднопосочен процес, а ако е еднопосочен, това вече е нещо друго, някаква форма на власт и присвояване.\nПредизвикателство от особена сложност за нашия екип бе създаването на „мостове“ между местната изолирана общност, България и света. Или казано иначе: как да се преодолеят границите между културите и етносите в съседство, като се проучи и възпроизведе техният културен опит? Един вече овладян от нас инструментариум е събирането, изследването и представянето на местните ресурси като арт концепции – по различни поводи, на различни места и със съучастието на различни публики. Етнолози и културни изследователи в БАН има, но често липсата на финансиране пречи за изследвания в такива малки и изолирани места и общности. Така че се заехме сами да събираме и описваме местни истории, често с помощта на преводачи от турски на български език. За две години подготвихме и издадохме книга с интервюта с възрастни хора от селата на Източните Родопи – „Посветено на терлика: 20 артекспедици в Източните Родопи“, илюстрирана от френски художници. Автори сме на десетки изложби, разработки и презентации, създадени въз основа на лични архиви. Ориентирахме се към непознатата част от живота на турската общност чрез културни изследвания на тема „Турска семейна памет“. Вече имаме голям фонд, в който се съхраняват лични документи, писма, семейни снимки на семейства от Кърджали и региона. Работим и с наши изселници в Турция, с дружества на изселниците в Одрин, Текирда, Бурса. Хората научават един от друг за работата ни, пращат ни материали от собствените си архиви с разкази за събития от непознатата и забравена история на семействата им, докато са били в България. Създаваме богата мозайка от лични истории, които са част от историята на региона от края на 19 в. до времето на „голямата екскурзия“ през 1989-та. Отговорни сме тази памет да се съхрани.\nПокрай турската семейна памет започнахме да се занимаваме и с еврейската памет, тъй като в Кърджали е имало еврейска община и еврейска общност, които са малко познати, защото последните еврейски семейства са емигрирали през 1949 г. в Израел. Често представяме изложби с редки документи и материали, посветени на еврейската и/или турската семейна памет, на престижни места по света – напр. в Изложбения център „Ексел“ в Лондон, в Университета в Гент, Белгия, на биенале във Флоренция, в галерии в Ден Хелдър, Холандия, в Барселона и в Палермо.\nКогато представяме художествени интерпретации, създадени въз основа на архиви и исторически документи, се сблъскваме с различен тип отношение към това, което правим. От възхищение до протест. През 2017 г. бяхме поканени в Българския културен институт в Берлин по време на Дни на българската култура. Бяхме заедно с режисьора Стефан Командарев, с актьори, филмови дейци, български издателства, с екип на БНТ. Нашата организация – Арт движение „Кръг“ – представи експозиция от уникални семейни фотографии от „изселническите папки“, в големи формати, с кратки разкази към тях, в които винаги е скрит голям сантимент и носталгия. Тогава едни хора ме извикаха настрана и ме попитаха гневно: „Вие какво мислите, че правите с такава изложба тук?!“\nЯсно е, че имаме не само поддръжници на това, което правим. Интересно беше, че в Българския културен институт през цялата седмица не се появи нито един мюсюлманин, въпреки голямата мюсюлманска общност от мигранти от България, които имат и собствена организация в Берлин. Разпитах и стана ясно, че не се поддържат връзки с тях и те не участват в общи събития с български организации. Сблъсках се с този вид отчуждение и в Гент, Белгия, а също и в Испания, където мигрантите от България от различни етноси живеят в паралелни светове без връзка помежду си.\nИ за финал: с хората от Дъждовница навлязохме в друг свят, научихме много и излязохме от него различни. Наскоро ме поканиха в едно радиопредаване в БНР и ми предложиха вода. Отказах с думите „Рамазан е.“ До такава степен чувствителността от интеркултурното взаимодействие е развила у мен нови антени, нов начин на мислене, ново светоусещане. Вероятно това е бъдещето на нашата европейска идентичност.\nОмраза в интернет актове на расизъм и действия от ксенофобски подбуди. Как българското и международното законодателство третира езика на омразата? Заплахи към журналисти от nаравоенни организации, охранители на границите.\nИВАН РАДЕВ (AEЖ): Аз съм представител на Асоциацията на европейските журналисти. Занимаваме се основно със свободата на словото. Правото на свободно изразяване е основно право. То не е абсолютно съгласно българската Конституция, съгласно Европейската конвенция за правата на човека и различни законодателства. Всеки има право да търси, съхранява и разпространява информация, но няма право да насажда омраза, да прокламира насилие или да използва свободата на словото, за да накърнява правото на равно достойнство на други членове от обществото.\nВсички знаем каква е медийната среда в България. До голяма степен нетолерантното и дискриминационно отношение е станало норма. От маргинално то се е превърнало в мейнстрийм, в основен поток. За съжаление механизмите за регулация и за саморегулация на медиите не са особено ефективни у нас. Съществуват закони, съществува и Етичен кодекс, но Етичната комисия, която следи за спазването на този кодекс, вече не заседава.\nНашата асоциация се опитва да създаде една общност. Смятаме, че трябва да има наказания. Те са заложени в Наказателния кодекс. Институциите, прокуратурата и останалите органи трябва да си вършат работата, но преди всичко медиите трябва да прилагат саморегулация, да има нетолерантност към подобни явления. Опитваме се в нашата асоциация да съберем общност от хора и с малки стъпки, с позиции, с реакции при фрапантни нарушения да сезираме институциите и да показваме, че някои неща са недопустими и че няма да може да минават хей така. С малки стъпки се опитваме да върнем махалото. Това е процес, който засяга и други страни, особено с развитието на социалните мрежи.\nНа първо място смятаме, че спазването на журналистическия професионализъм е в интерес на самите медии. Това отличава нас, журналистите, от всички останали с достъп до интернет. Нашето предимство е спазването на стандартите.Общността, която се опитваме да създадем, постепенно се разраства, макар и невидимо. Може повечето от Вас да не са чували за Асоциацията на европейските журналисти, но се надяваме да разширяваме своето влияние. Бих се радвал на дискусия с колегите журналисти и с участващите в днешната среща с оглед какво повече можем да направим в ситуацията, в която се намираме в България.\nКРАСИМИР КЪНЕВ (БХК): В сравнение с останалата част на България какво е положението в Кърджали по отношение словото на омразата, насъскване на хората едни срещу други?\nВИЛДАН БАЙРАМОВА(журналист): През последните години това дамгосване го няма тук. Радвам се, че в България имаме Асоциация на европейските журналисти. Вие бяхте първите и си останахте единствените, които реагирахте в подкрепа на колегите от „Бивол“. Проверявахме в сайта на Съюза на българските журналисти. Не реагираха. Реагираха на случая с Генка Шекерова, Миролюба Бенатова и Марин Николов от Нова телевизия. Те са 200% разследващи журналисти. Добре, че Ви има Вас!\nКРАСИМИР АНГЕЛОВ (кореспондент на БНР): Интернет донесе много добри неща, но и много вреди. Той позволява да се качва и да се получава страшно много информация почти без пари. Махалото се залюля, но през последните години започна леко да се връща назад, защото хората започнаха да оценяват, че има огромна разлика между информацията, която получават в социалните мрежи, и информацията от класическите медии с работещи професионални журналисти, които държат на елементарните правила и се стремят да дават обективна информация. Това може да се забележи от рейтинга на новинарските сайтове в България. Хората са гладни за достоверна информация.\nНапример през ноември и декември 2018 г. бяха протестите за високите цени на горивата и електроенергията. Тогава в Радио Кърджали предприехме тактиката – винаги на място, винаги с протестиращите, с преки включвания по радиото и в страницата ни в социалните мрежи. За този един месец имахме абсолютен рекорд сред сайтовете на БНР – 827% ръст на посещенията и на аудиторията.\nВ последно време виждаме в световен мащаб леко отмиране на т. нар. линейни електронни медии, радио, телевизия. Аудиторията им намалява за сметка на аудиторията в интернет. Те ще се превърнат в платформи с мултимедийно съдържание, където всеки когато иска ще може да влиза и да гледа или слуша онова, което го интересува.В момента в България телевизиите са в страшна криза заради отлив на аудитория оттам – спад на рекламните приходи в тях. За съжаление езикът на омразата е регламентиран единствено, и то не напълно, в Закона за радиото и телевизията. Единствено радиото и телевизията попадат под някаква регулация.\nСлед възродителния процес, през 90-те години тук имаше див национализъм. За добро или за зло тогава се появи ДПС, което успя да тушира настроенията и в българската, и в турската общност. След това нещата се промениха и в момента сме градът на нетолерантността. Когато приемам нов човек на работа, казвам: „Има две неща, които са недопустими в тази медия, заради които можеш да бъдеш уволнен – скрита реклама и език на омразата. Те са регламентирани в закона и са част от практиката, която имаме тук. Трябва да се стремим да бъдем обективни. Не трябва да замазваме или да захаросваме нещата. Те трябва да се казват с истинските им имена, но без да се създават идеологеми, без да се използват масови стереотипи.\nОбществените медии в България са призвани не да търсят рейтинг, а да търсят обективната истина и по този начин да имат влияние в обществото, нищо че са с по-нисък рейтинг. За съжаление в България това не се разбира. През последните 10-12 години тактиката на правителствата, независимо кои са те, е от вида: „Тези медии се хранят с пари от бюджета. Защо да им даваме, когато частните медии са ни безплатни“. Има голям спор доколко е ефективна тази политика. Имаше семинар в София с представители на Европейската комисия и на радио-телевизионните оператори от Европейския съюз. Тенденцията в цяла Европа е да се възвръща силата на обществените медии Ярък пример в това отношение е Би Би Си – обществена медия в Англия. Тя държи над 72% от аудиторията и от пазара. Следващата частна медия държи около 9% от аудиторията. Там става въпрос за наливането на огромен финансов ресурс, но журналистическите стандарти се спазват безпрекословно. Продукцията на Би Би Си е еталон за всички журналисти. България не може да си позволи такъв огромен ресурс, но се стремим да е така. У нас има системно недофинансиране на обществените медии. Напоследък излезе информация, че БНТ има дългове 50 млн. лв. и е в реален фалит. Част от тези дългове е заради недобро управление и менажиране на медията, но другата част е заради системно недофинансиране.\nЕдин пример: преди 8-9 години преминахме към цифрово разпространение на сигнала в страната. На БНТ това струва 11 млн. лв. годишно допълнително, но бюджетът й не беше променен. Беше й възложено да прави нещо допълнително, без държавата да даде своята подкрепа.\nБНР създаде Радио Кърджали преди повече от 3 години, отчитайки, че има информационна празнина за населението в Кърджали, Смолян, Хасково, и по-специално за мюсюлманите. Тук те са лишени от информационно отразяване, защото след финансовата криза в страната тя удари много жестоко медиите и почти всички си изтеглиха кореспондентите. В момента има само двама щатни кореспонденти – на БТА и БНР. Другите са сътрудници, което означава, че могат да работят, но могат и да не работят.\nМЕХМЕД ЮМЕР (издател, Obzornews.bg): Аз съм бивш главен редактор на в. „Заман“-България. Сега правим електронното издание „Obzornews.bg“, което би могло да се нарече наследник на „Заман“-България. Началото на в. „Заман“-България е сложено в далечната 1992 г. Двуезичната му форма се развиваше през годините. Първоначално страниците на български език бяха 4, после 8 и 12. Стигнахме до 12 страници на турски и 12 страници на български език. Лично аз не съм се сблъсквал с език на омразата в България. Когато правехме вестника, беше точно обратното. От вестника наследихме добра практика. През 2005 г. „Заман“-България пръв учреди в страната „Награди за принос към обществения мир“. Тогава бяха наградени много знакови фигури, включително и покойния президент Желю Желев, Тодор Колев и др.\nВестник „Заман“-България беше българска медия, създадена по българското законодателство, със съдружници от Турция. Залезът на медията в Турция започна когато на 4 март 2016 г. полиция влезе в редакцията, журналистите бяха нападнати със сълзотворен газ и палки. Тогава както СБЖ, така и много сродни организации по света защитиха свободата на словото в Турция с официални декларации. После на медията беше назначен държавен синдик, след което тя зае изключително проправителствена линия. А след няколко месеца вестникът беше закрит. Към днешна дата част от журналистите още са в затвора в Турция. Така в България външните съдружници се оттеглиха и фирмата спря дейността си.\nТогава с колегата ми от „Заман“-България Тайфур Хюсеин решихме отново да правим журналистика. Сега правим електронното издание „Obzornews.bg“, а фирмата се казва „Обзормедиа“.\nПриех да участвам в днешния панел и ще говоря за език на омразата в интернет, дай Боже да не се стига до престъпления от омраза.\nЩе Ви запозная с „Obzornews.bg“. Тя е сравнително нова медия и не би могла да се конкурира с другите български електронни издания, ако не предложи нещо съвършено различно. Тръгнахме с амбицията това да бъде специализирано електронно издание за Турция и за Близкия изток. Първата част изпълняваме, за втората още не можем да генерираме човешки и финансов ресурс. Издържаме се от реклама.\nПоддържаме линията на двуезичното издаване, но в България трябва да се позиционираме на български език, защото това е нашата родина. Целта ни е да предложим качествени анализи за събитията в Турция и Близкия изток, защото този регион на света сега е сред най-горещите конфликтни зони и всичко, което се случва там ни засяга и като държава. Това се потвърждава и от мигрантските вълни, които ни заляха след избухването на сирийския конфликт.\nКак става износ на омраза, когато работиш по дадена тема? Избрали сме да пишем за Турция и за Близкия изток. Съотношението към този етап е около 90:10. Сега от Босфора духат бурни ветрове. По какъв начин се получава износ на език на омразата в интернет? Някои читатели извън България, които ни следят, явно не си дават сметка, че България е свободна демократична страна от Европейския съюз. Ние работим по наши правила и не нарушаваме Етичния кодекс. За да го има на хартия, той първо трябва да е изграден вътре в нас, в мисленето и подхода на журналиста. Ние не се месим в делата на други държави, а правим анализи или превеждаме такива за събитията в тях. Когато ни поканят в медиите си казваме мнението, правим анализи и коментари, пишем в сайта ни по тези теми. Новините, които качваме на Фейсбук страницата на „Седмичен обзор“, понякога биват нападнати с типичен език на омразата. Наскоро пуснахме превод на статия на „Шпигел“ – „Ердоган руши демокрацията в Турция“. Отдолу един човек, който излиза с името и снимката си – Ердинч Имамоглу, пише: „Медията „Обзор“ двайсет и четири часа ръси глупости по адрес на Република Турция.“ Той стига още по-далеч в оклеветяването, като в друг пост пише: „Именно вие сте терористите, прикрити като уж мюсюлмани. Вие сте ционисти.“ В друг коментар същото лице се заканва с думите: „Ще дойде и вашият ред!“ Това е типичен пример за език на омразата в интернет. Ние в България не можем да сме толерантни към подобни атаки.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Ако погледнете форума на „Дневник“, ясно се вижда как привърженици на определени политически партии атакуват вестника по подобен начин.\nМЕХМЕД ЮМЕР: Тук проблемът е, че български граждани, които работят и творят тук, не могат да бъдат етикетирани и сравнявани с онези там, където се случват тези неща. Например представителят на „Амнести интернешънъл“ Тънер Кълъч беше вкаран в затвора в Турция. Нима ние не трябва да пишем и публикуваме новини и анализи затова? Но както споменах и по-горе, на някои недоброжелателни турски, а може би и двойни граждани това не им се харесва и го смятат за „недобронамерена атака“ и лепят етикети, както правят там. С това не искам да казвам, че такива недобросъвестни коментатори са много, но искам да обърна внимание на този факт, че го има. Тук не трябва да допускаме етикетиране и разделение на българските граждани, независимо как се казват. Ние защитаваме българския интерес. И точно затова смятам, че нашето мнение за събитията в южната ни съседка се уважава като меродавно и достоверно.\nПодал съм сигнал до компетентните органи в България. Получих и отговор, че на този етап няма достатъчно аргументи за образуване на разследване за престъпление срещу мен. Затова исках да внеса важен щрих и да опиша езика на омразата в интернет. Например, ако работите в Би Би Си и сте против Брекзит, нима нещата не трябва да се отразяват?! Ние като медия полагаме усилия да представим качествени анализи по темите, свързани с Турция, без да влагаме пристрастие.\nТАЙФУР ХЮСЕИНОВ(журналист): Ще споделя своя опит, свързан с езика на омразата. Хората, които употребяват език на омразата в интернет, разделям в три категории.\nПървата категория са платените тролове.\nВтората категория са потребителите в интернет, които заплашват и съветват журналистите по какъв начин да коментират дадено събитие. Ние многократно сме ставали обекти на такива „съвети“.\nТретата категория са онези, които не са достатъчно информирани и нямат достатъчна представа за събитията, но коментират по задължения. Един пример – относно предложената от САЩ за посланик в България г-жа Херо Мустафа имаше коментари, че е била предложена за посланик у нас заради турското робство. Това се коментира, без да се има предвид, че тя е от кюрдски произход. Родена е в Ирак и е била бежанка. Владее 9 езика и е дипломат от кариерата, но голяма част от коментарите бяха крайно негативни и вкарани в контекст, който няма нищо общо с действителността. Наскоро имаше дописка, която сме публикували в турскоезичния вариант. Става въпрос за гр. Велики Преслав, Шуменска община, където мюсюлманин ремонтира местната църква. Намерил е работници и финансира ремонта. Коментарът беше: „Ето, това е толерантността на мюсюлманите, но къде са немюсюлманите? Защо в Турция немюсюлмани не ремонтират джамии?“\nИнтернет е благодатна почва за езика на омразата.\nИма обаче положителни примери, които остават в сянка. Направените социологически проучвания показват, че такива примери могат да променят съзнанието на не малка част от потребителите на интернет. Направих справка за футболиста в „Ливърпул“ Мохамед Салах, мюсюлманин, който не крие своята принадлежност към религията и е изключително вярващ. Имаше изследване от международна група и публикация, която включваше преподаватели и студенти от Университета в Станфорд и Цюрих. В публикацията беше отчетено, че количествените престъпления на базата на екстремизъм в графството Мърсисайд, чийто административен център е Ливърпул са спаднали с 18,9%. Направени са анализи на 15 милиона поста в туитър след включването на Мохамед Салах в отбора на „Ливърпул“. Количеството на антимюсюлманските коментари от страна на феновете на Мърсисайд са намалели два пъти. При изследването са направили допитване до 8 хиляди фенове на „Ливърпул“ и са направили заключението, че заради нападателя привържениците на клуба са започнали да се интересуват от исляма и какви хора са мюсюлманите, без да имат предразсъдъци към тях. Важен показател са промюсюлманските скандирания от публиката на стадиона на „Ливърпул“ – „Анфийлд“. По оценка на изследователите личността на Мохамед Салах и откритостта му към вярата помагат за разбирането на мюсюлманството от европейското общество. Така един положителен пример – личността на Мохамед Салах, може да доведе до положителни резултати.\nТакъв положителен пример имаме и в България. От 1945 г. насам, смятам, етнически турчин не е участвал в българския национален футбол. Наскоро в мача с Полша за пръв път като титуляр участва Исмаил Иса, който дори отбеляза гол. Имаше изключително положителни коментари. Спомням си, че когато преди 3-4 години го привлякоха в Левски, първоначално имаше негативни коментари, но едно положително представяне промени нагласата към това религиозно малцинство в България.\nКогато в. „Заман“ започна да се издава в България, целта беше вестникът да бъде изключително българска медия. Породи се идеята българските граждани от турски произход и българските мюсюлмани да могат да се чувстват по-комфортно в България и как медията би била полезна в това отношение. Никак не беше лесно българските управляващи да бъдат убедени, че трябва да направят така, та хората от малцинството да се почувстват истински пълноправни граждани. Във вестника имаше положителни послания от президента, премиера и председателя на Народното събрание за байрама. В момента тази традиция се продължава от президента Радев. Това е полезно в името на толерантността и диалога, та комшулукът от битово да стане на национално ниво и езикът на омразата да бъде прекъснат. Ние уведомявахме управляващите, че нашите страници са открити за техните призиви за толерантност. Един от тези призиви обаче имаше сериозен коментар в един от националните вестници – критиката беше защо президентът не се сеща да поздрави християните в България за Коледа и Великден, а се е сетил да направи това за мюсюлманите за байрам и то във вестник, който не е толкова широко разпространен в България. Вестник „Заман“ обаче тогава беше много широко разпространен в смесените региони. Тиражът му беше около 10 хиляди броя, но ние знаем, че другите вестници печатат много бройки, но продават съвсем малко.\nВИЛДАН БАЙРАМОВА (журналист): В различните периоди на моята работа като журналистка съм се сблъсквала с много език на омразата, като в началото тя беше провокирана от моето име. С много сълзи съм напоила възглавниците си, но се научих да прокарвам тези неща покрай ушите си. Бях обявена за бюлбюла(славей) на възродителния процес. По-късно научих, че съм била разработвана от службите. Това ми го каза човек от Държавна сигурност. Опитвам се да забравя всичко това, въпреки че то ми е направило живота по-емоционален.\nЩе Ви информирам за реакции след мои публикации. Отивам в циганския квартал „Боровец“. Направих репортаж за „Дойче веле“. Единият от моите водачи беше кметският наместник, а другият – общински съветник. И двамата бяха от тази общност. В квартала бях потресена от чистотата, от разкошните къщи, защото у мен с години бяха наслагвани внушения, че циганите са мръсни и нехигиенични. Имаше къщи с магазини, с басейни. След като репортажът излезе в „Дойче веле“, на страницата във фейсбук бях сравнена със земята – що за репортаж било това, какви са тези глупости. Много хора от квартала бяха станали гурбетчии. Как тогава никой не си зададе въпроса как тези хора се интегрират толкова успешно в цяла Европа?! Децата им ходят на училище и освен турски изучават немски, френски. После тези хора се връщат в Кърджали и преобразяват махалата, донасят западната култура. Аз им се радвам. На мен това ми харесва.\nИ защо никой не попита: защо в България тези хора са излишни? Това държавна политика ли е? От началото на промените досега – 30 години, а за тях няма интеграция!\nМного внимавам в Турция да не възникват скандали, свързани с България. Попаднах на материал, че заместник-председателят на ДПС се изказал на форум в турския град Чорлу, посветен на „голямата екскурзия“, че колкото Турция е по-силна, толкова ние в България и на Балканите се чувстваме по- спокойни, че много лесно е да си турчин в Турция, но много е трудно да си турчин в България. На мен обаче не ми е трудно.\nПроверих много сайтове относно този форум. Подробно беше описано словото на валията на гр. Текирдаг. Имах ангажимент да дам информация за сайта на „OFFnews“, за който работя. Веднага след това започнаха коментарите. Във всеки от тях имаше цинизми и ругатни за този човек, който се беше изказал така, от вида: „Този да се маха веднага! Да заминава незабавно за Турция! България е за българите!“\nВсе пак не знам кога българският читател ще се научи обективно да преценява нещата. Дори само едно име може да отключи лавина от глупости и от омраза.\nВИКТОР ЛИЛОВ (издател): Имам известен личен опит в битността си на такъв човек. Ще се спра на проблема за сексуалната ориентация. Когато стане въпрос за тази ориентация, дори най-рационално мислещите хора спират да мислят рационално. Ако често откриваме негативни коментари под статии, написани от журналист с мюсюлманско име, или засягащи български граждани с турски етнически произход, то коментарите под статии, свързани със сексуална ориентация и полова идентичност, са още по-страшни. Често, в подобни коментари, се стига до призоваване за кастрация, клади и т. н.\nСексуалната ориентация е част от личностната ни идентичност. Тя е един от признаците, който не подлежи на промяна. Вродена е. Все още има спорове или неуточнени научни тези на какво се дължат различните сексуални ориентации. Те са шест на брой. Културните стереотипи и човешкият опит се конфронтират с наличието на хомосексуалната (като грешна) сексуална ориентация. Античните общества не са имали проблема с различните сексуални ориентации. Той се появява в по-късни времена.\nЩе се спра на някои предразсъдъци и стереотипи, свързани със сексуалната ориентация.\nХомосексуалността е премахната като психическо разстройство от Десетата ревизия на международната класификация на болестите с решение на СЗО на 17 май 1990 г. На 18 май т. г. трансджендър състоянията бяха премахнати от същата тази класификация. В научния и експертен свят няма колебания относно сексуалната ориентация или трансджендър състоянията и дали те по някакъв начин застрашават човека, неговото психическо здраве или други аспекти на човешката личност. Напротив, това е част от нашата човешка личностна идентичност. Не случайно международното законодателство, европейското законодателство и вътрешните законодателства на много държави защитават определени форми на сексуалната ориентация и признаците хомосексуалност и полова идентичност. Европейската конвенция за правата на човека разширява чрез съдебната практика тази защита, така че сексуалната ориентация, в конкретния случай хомосексуалната ориентация и половата идентичност са защитени признаци.\nТова е формалната част на ситуацията. Неформалната част е, че в България на практика липсва каквото и да е обществено разбиране, липсват каквито и да е публични политики, които да направят живота на хомосексуалните хора или като цяло на ЛГБТИ-общността поносим. Говорейки за поносим, имам предвид достъп до универсални човешки и граждански права. Бих споменал чл. 8 от Европейската конвенция за правата на човека – правото на личен и семеен живот. На практика достъпът до това право на тази общност е отказан. Българските закони превръщат това право в привилегия по признак сексуална ориентация, само че хетеросексуална, тоест достъп до право на семеен живот имат само хора с хетеросексуална ориентация.\nВ България доминират предразсъдъци – например хомосексуалността е вид поведение или мода. Тук се прави доста често срещан допуск, че сексуалната ориентация и сексуалното поведение са нещо идентично, че човек може свободно да избере сексуалното си поведение, тоест да има сексуални връзки с хора от различен или от същия пол, включително хомосексуалните хора могат да изберат това поведение и в действителност те често го правят под обществен натиск, само че избират хетеросексуален модел на поведение, включително и семейство, с цел да скрият своята хомосексуална ориентация. Едното е избор, другото е същностен елемент, оформящ определена човешката личност. Много често позитивно настроени хора смятат, че след като е избор, нека да оставим хората свободно да си избират какъв секс искат да правят. Това не е вярно и е въпрос на информираност да правим разлика между сексуално поведение и сексуална ориентация.\nСмята се, че хомосексуалните хора винаги могат да се познаят по начина, по който се държат, по поведението им. Доста хора предполагат, че един хомосексуален мъж трябва да изглежда много феминизиран, включително да облича женски дрехи, да се гримира и т. н., а една хомосексуална жена задължително трябва да е мъжкарана, да се държи грубо и да е подстригана късо. Това са стереотипи, свързани с объркването между поведение и ориентация. Често се екстраполира хетеронормативния семеен модел върху хомосексуалните хора, тоест смята се, че след като в едно семейство има мъж и жена, то ако има двойка мъже, те трябва да си разпределят „мъжките” и „женски” роли по някакъв начин.\nЕдин скандал, който патриотите успяха да сервират миналата година в публичното пространство, беше т. нар. джендър-въпрос или темата свързана с джендър-идентичността. Става въпрос за полово определени, но чисто културни, социално формирани норми на разпределение на ролите според пола. Даден българин може да има хомосексуални приятели, които никога не са се откривали пред него. Неговите приятели най-вероятно са слушали хомофобски вицове и най-вероятно са се смеели на тях, единствено за да прикрият сексуалната си ориентация. Това по никакъв начин не прави живота им по-лесен. Често може да чуете „Не познавам хомосексуални“, както и „Имам много приятели – хомосексуални, но те никога не биха парадирали със своята сексуалност“.\nНещо изключително негативно, част от арсенала на псевдомедии, които се занимават с хибридна пропаганда, е сравняването на хомосексуалната ориентация с педофилията, която е сексуално престъпление. Създаването на знак на равенство е крайно отблъскващо относно хората с по-различна от масовата сексуална ориентация. Това може да доведе до сериозни ситуации на агресия, когато хомосексуални мъже (по-рядко хомосексуални жени) са обекти на насилие и тормоз.\nХомосексуалността е част от човешката личностна идентичност, така както и хетеросексуалността. Много често са ме питали: „Викторе, ти кога избра да станеш хомосексуален?“ Обикновено отговарям: „А ти кога избра да станеш хетеросексуален?“ Хората се объркват и казват „Не знам“. Тогава им казвам: „И аз не знам. Така се родих“. Всъщност аз доста се съпротивлявах да си призная вътрешно, че съм хомосексуален. Опитвах се да се вписвам перфектно в хетеронормативната среда и да изпълнявам онова, което обществото очаква от мен, включително съобразявайки се с израза „Ами какво ще кажат съседите?!“ Зад тази фраза се крие много сериозен мотив свързан с натиска от страна на родителите към своите деца, когато те не са част от въпросната хетеронормативност. Когато някой син или дъщеря споделят, че са с различна сексуална ориентация, първата реакция на семейството е не да подкрепят сина или дъщерята си, а да кажат: „Боже, какъв срам! Ти се прави, че си нормален, а ние на никой няма да казваме“. Така още повече се засилва усещането у един млад човек, че нещо с него не е наред.\nТук стигаме до ситуация, конкретно свързана с езика на омраза, с насилие срещу хомосексуални хора. Тя е свързана с два аспекта – правен и социален.\nПравният аспект е сравнително ясен. Тъй като не съм юрист, няма да се спирам подробно на него. У нас сексуалната ориентация не е защитен признак в Наказателния кодекс. Полицията смята, че не е задължена да регистрира престъпления по този признак, макар че има такава възможност, особено когато жертвите споделят, че насилието е извършено по този признак. Нямаме статистика и не сме в състояние да кажем какви са измеренията на това насилие. Този признак съществува само в Закона срещу дискриминация.\nСоциалният аспект тук е свързан с това, че много хора се крият и никога не биха съобщили, че дадено престъпление срещу тях е извършено с подобен мотив. Причините са две. Ако човек заяви в полицията, че съответното престъпление е извършено с такъв мотив, той се притеснява, че представителите на полицията биха се държали унизително, подигравателно с него. Така човек става жертва на т.нар. „вторична виктимизация“, която не се случва като пряк резултат от престъпното деяние, а се реализира през реакцията на институциите или, още по-лошо, на родители или близки до жертвата лица. Другата причина е, че хората се страхуват да разкрият собствената си сексуална ориентация. Измерението на проблема е неизвестно. Имаше организации, свързани със защита на правата на ЛГБТИ-общността. По моя лична оценка тези опити не бяха особено представителни. Имаме регистрирани 10-20-30 случая в анкети, но те нямат представителност. Много хора се страхуват дори от анонимни анкети и не желаят да споделят как се чувстват в общество, в което хомофобията е норма на поведение.\nСитуацията у нас се влошава. Това е констатация на множество изследвания, свързани с публичното възприемане на ЛГБТИ общността. Това влошаване на средата се случи благодарение на многото компромиси, които направиха политиците през последните години, включително изграждането на коалиции с политически партии, които открито използват речта на омраза, за да генерират подкрепа. Това влошава цялостния климат. Престъпността срещу ЛГБТИ-общността, срещу бежанци и хора, търсещи убежище, нараства. Такива хора често биват идентифицирани като обществения враг. Политиците предпочитат да подвеждат общественото мнение, че когато нападнем обществения враг и го отстраним от социалния пейзаж, ще решим някакви проблеми.\nНапример много сериозни хора – коментатори и анализатори, използват словосъчетанието „циганска престъпност“, което ме шокира. Маргинализираните общности са удобна жертва, когато трябва да се решават партийно-политически и други въпроси, свързани с достъпа до повече власт. Няма обаче политическо лидерство, което да каже, че сме в ситуацията на нарастване на насилието, че краткосрочните популистки рецепти не могат да решат проблемите, а всъщност генерират повече омраза и насилие. Няма политическо лидерство, което да каже, че ако продължим по този път, ще стигнем до ситуация, в която всеки може да бъде следващата жертва.\nНАТАЛИЯ ПАСКАЛЕВА-КЬОСЕВА (Районен център 112 – Кърджали): Въвеждането на Единния европейски номер за спешни повиквания 112 е ангажимент поет от България във връзка с присъединяването й към ЕС и в изпълнение на Директива 2002/20/ЕО на Европейския парламент и на Съвета на Европа и през 2007 г. стартиран пилотен проект на територията на гр.София. От 2008 г. е приет и обнародван Закон за национална система за единен европейски номер 112. Създадени са центровете 112, които осигуряват на гражданите, намиращи се на територията на Република България, непрекъснат, бърз и безплатен достъп до службите за спешно реагиране за получаване на помощ при спешни случаи с цел защита на живота, здравето, сигурността и имуществото им. Единният европейски номер 112 (ЕЕН 112) се използва при необходимост от спешна помощ при различни рискове за живота, здравето, сигурността и имуществото на гражданите.\nНационалната система за спешни повиквания включва центровете за приемане на спешни повиквания към ЕЕН 112, националните служби за спешно реагиране и взаимодействието между тях. Службите за спешно реагиране са главните и областни дирекции на полиция, главните и регионалните дирекции на „Пожарна безопасност и защита на населението“, Центровете за спешна медицинска помощ, Планинската спасителна служба към БЧК, Изпълнителна агенция „Морската администрация” за морско и водно спасяване в акваторията на р.Дунав и Черно море.\nВсяко постъпило повикване в центровете 112 се класифицира като регламентирано или нерегламентирано, като за регламентираните повиквания според естеството на сигнала се определя ключова дума от „Класификатор на спешните повиквания”, утвърден от министъра на вътрешните работи след съгласуване със службите за спешно реагиране. Съгласно ЗНССПЕЕН 112 данни от регистъра на спешните повиквания се предоставят на ССР и съда, като те са веществени доказателства.\nПо Закона данните от регистъра се съхраняват в срок от 3 години. Достъп до тях имат само службите за спешно реагиране и съдебната власт. Гражданите не могат да изискват и да получат достъп до данните от регистъра. Центровете 112 предоставят аудиозаписи и снимки на електронните картони.\nДнес говорим основно за престъпления срещу личността. Операторите на ЕЕН 112 не изискват от обаждащият се информация относно пол, сексуална ориентация, религиозна и етническа принадлежност.\nНационалната система 112 е високотехнологична система. Всички сигнали за престъпления против личността се предават по електронен път или по телефон към дежурен ОДЧ на ОД/РУ на МВР. За всички престъпления, извършващи се в момента служителите от центровете 112 осъществяват конферентна връзка с дежурен ОД/РУ на МВР по местоизвършване с цел своевременното им информиране за предприемане на действия по сигнала.\nЖертвите на насилие трудно говорят за проблема, защото са „смачкани” емоционално и психически, чувстват се унизени и недостойни и поради тази причина трудно споделят и признават, че имат нужда да потърсят компетентна помощ. Причините най-често са: страх, срам, неудобство, негативна реакция на обществото – особено в малките населени места, предразсъдъци, натиск на обкръжението, липсата на подкрепа – приятелска, юридическа, семейна, социална, финансова зависимост, липса на информираност за възможните решения и др.\nМного често сигналите на ЕЕН 112 не се подават от самите жертви, а от техни близки приятели или роднини, обезпокоени от промяна в поведението или споделено за преживяното от самите жертви.\nАз съм с онкологично заболяване и бях на лечение само с такива жени. Бях изключително изненадана от един случай – жената живее в малко населено място, но не може да признае пред съселяните си, че има такова заболяване. Все едно е извършила престъпление, което трябва да скрие. Така е и със случаите на домашно насилие. Въпреки, че всички съседи го знаят, неприемливо е ти да го признаеш.\nВъз основа на класификацията, която правим на повикванията, обект на нашите анализи са случаите на домашното насилие. Във връзка с промените в НК, когато постъпи повикване за домашно насилие, при възможност операторите 112 изграждат конферентна връзка с дежурния в областната дирекция или районното полицейско управление. Смисълът е те да бъдат уведомени възможно най-бързо и да бъде изпратен патрул на мястото. Ако се обажда жертвата, често проблем е, че не може да говори. В повечето случаи има фонов шум от чупене на стъкла и предмети, или пък говорят много тихо, защото са се скрили някъде.\nИмаме случаи с деца, които също може да са обект на насилие или са свидетели на тогава. Често получаваме сигнали от съседи, обезпокоени от шума и виковете в дома на жертвата.\nСигналите за домашно насилие са около 5% от всички регистрирани сигнали за страната. Броят на повикванията за домашно насилие е около 20 хиляди годишно за страната. През 2018 г. е имало около 23 хиляди повиквания на тел. 112 за домашно насилие. При постъпване на сигнали от деца, които имат нужда от психологическа консултация, операторите 112 трансферират разговора към Националната телефонна линия за деца в риск 111 116. Обикновено сигналите постъпват, когато ескалира физическата, емоционалната и вербална агресия.\nСигналите за изнасилване обикновено са под 1% от всички сигнали, които предаваме към службите за спешно реагиране.\nПрез 2015 г. служители от Районен център 112 – Кърджали се включиха в дискусионни срещи и презентиране на услугата ЕЕН 112 по проект “Център за консултиране и подкрепа на жени, жертви на насилие”, финансиран от Фонд „Социална закрила” към Министерство на труда и социалната политика на тема “Превенция на домашното насилие” на НЧ „Обединение 1913” – Кърджали. Общите усилия на участниците в проекта даде възможност на жертвите да бъдат информирани, да получат подкрепа и смелост в малки населени места да признаят за насилието и да потърсят компетентна помощ. Акцентът е за малките населени места, където хората трябва да добият повече увереност и подкрепа, за да се престрашат да признаят този проблем. В Южен централен район леко се е повишил броят на тези сигнали, може би защото жертвите са добили повече смелост. Жертви обаче са не само жените. Подобни проекти и организарани срещи спомагат за информираността, дават им смелост, че на техния проблем има решение.\nКАМЕЛИЯ ЧОЛАКОВА (Център за подкрепа на пострадали от насилие, секретар на читалище „Обединение“): Работя по проблема от 1999 г. в партньорство с Окръжна дирекция на МВР, с телефон 112, със съда и прокуратурата. След като законът влезе в сила, ние сме партньори с тях и те изключително много ни помагат. Ние имаме юрист и психолог, които ги консултират.\nЦентрове като нашия има във всички окръжни градове. Обикновено те имат офиси в големите градове, пострадалите ги знаят и ги търсят, за да получат подкрепа. Кърджали е специфично място и при нас има затворени общности с исторически наслоени задръжки. Обикновено пострадалите са жени и е изключително трудно те да си признаят, че имат такъв проблем и да намерят смелост да потърсят помощ. Затова нашият начин на работа е различен – ние пътуваме при хората и разясняваме на хората в малките населени места на област Кърджали, че има закон, има кой да помогне, има служби и организации, които защитават пострадали от насилие. Много често след приключване на срещите жени на повече от 50 години ме прегръщат и казват: „Аз никога нямаше да потърся помощ, но Вие ни дадохте кураж“. По-младите жени са по-информирани и открито си признават проблема пред своята общност, което е добре.\nЗа съжаление нямаме статистика за официално пострадалите. Имаме подкрепа от различни донори и проучваме опита на Норвегия.\nОсновните характеристики на пострадалите от насилие по полов признак са страх и срам. Големият проблем е, че в България няма държавна политика за закрила. У нас обществото все още смята, че домашното насилие е проблем на семейството, а не проблем на обществото. Съществуват митологеми, че само ромите бият жените си или че жената е направила нещо нередно, та затова мъжът я бие. Тази постановка беше допълнително манипулирана, за да може да се противопостави на Истанбулската конвенция. За съжаление много малко хора я прочетоха и чуха гласа на организации като нашата, които всеки ден се срещат предимно с жени. Пострадалите мъже са около 2-5%. В последно време имаше много убити жени. Това е следствие от безразличието на българското общество към този огромен проблем.\nНАТАЛИЯ ПАСКАЛЕВА-КЬОСЕВА: Много често жертвите правят опити за самоубийство. Не е ясно обаче колко от тези жертви са в резултат на домашно насилие, които не виждат изход от положението.\nКАМЕЛИЯ ЧОЛАКОВА: Огромно е и поражението върху психиката на децата, които почти винаги са свидетели на събитията. Различното при нас е, че се опитваме да отидем при проблема, за да правим превенция. В България никой не работи с насилниците, за разлика от Норвегия, където и двете страни се смятат за пострадали. Има политики за работа с двете страни. За да извърши акт на насилие, насилникът също има проблеми – или злоупотреба с алкохол, или употреба на наркотици, или има психически отклонения. На него също трябва да му се помогне.\nОрганизациите, които работят по тези въпроси – полицията, съдът, неправителствените организации, правят единични опити за решаване на проблемите. Най-много критики се отправят към полицията, когато някой проблем не се реши или когато някоя жертва бъде убита, но вината не е в полицията, а в цялото ни общество.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Оправдавате ги, но има случаи, когато жените многократно са се обръщали към полицията, но не са получавали защита.\nКАМЕЛИЯ ЧОЛАКОВА: Законът ги ограничава. Зависи какви са им правата.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Правата са им ясни. Щом като има насилник, те са длъжни да предотвратят по-нататъшно насилие и да го подведат под наказателна отговорност.\nПРЕДСТАВИТЕЛ НА ПОЛИЦИЯТА: Г-н Кънев, това показва непознаване на проблемите.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Един пример. Има убита жена, която 6 пъти преди това е искала съдействието на полицията.\nПРЕДСТАВИТЕЛ НА ПОЛИЦИЯТА: Истината е, че нямаме стратегия и генерално решаване на проблемите. Решаваме въпросите на парче.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Център 112 регистрира годишно 20 – 23 хиляди обаждания, а според статистиката полицията регистрира годишно 40 – 50 хиляди престъпления с установени извършители (кражби, грабежи и т.н.).\nКАМЕЛИЯ ЧОЛАКОВА: Според закона домашното насилие не е престъпление.\nПРЕДСТАВИТЕЛ НА ПОЛИЦИЯТА: И аз ще Ви дам един пример. Получаваме сигнал за домашно насилие. Отиваме, но жената ми казва: „Ох, той току що заспа. Идете си.“ Как да регистрираме този случай?\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Къде пише в закона, че едно престъпление се регистрира, само когато жертвата се оплаче писмено?!\nНАТАЛИЯ ПАСКАЛЕВА-КЬОСЕВА: Има разлика между броя на повикванията и броя на регистрираните сигнали, защото ние можем да получим 5 повиквания за едно домашно насилие, тоест 5 повиквания, но в полицията това е един регистриран сигнал.\nАНТОАНЕТА НЕНКОВА: Ключовата дума е „регистриране“. Всички експерти по темата „престъпления от предразсъдъци“ казват: „Регистрирането, воденето на статистика и анализът на данните са ключов момент, когато искаме да противодействаме“.\nВАСИЛ КОЛЕВ (ОЕБ „Шалом“): Аз съм заместник-председател на Централния израилтянски духовен съвет.\nПрез последните години се забелязва голямо увеличение на антисемитските, ксенофобските и расистки прояви в световен мащаб, като за съжаление България не прави изключение. При нас те не са в такива тежки форми, както в много други страни. За това спомагат много добрите отношения и съвместна работа с държавата, в лицето на МВнР, МВР и други институции. България има определен Националния координатор за борба с антисемитизма (зам.-министър на Външните работи Георг Георгиев), Ръководител на българската делегация в Международния алианс за възпоменание на Холокоста (посланик Пламен Бончев) и Национален координатор в МВР по въпросите, свързани с еврейската общност (комисар Звезделин Колев).\nКакви са тези прояви на антисемитизъм? Те могат да бъдат под най-различна форма, както действия, така и даване трибуна на антисемитски изказвания в интернет, в медии за масови комуникации и др.\nПреди няколко месеца имаше хвърляне на камъни и счупване на стъкло на Синагогата. Полицията реагира много бързо и успяха да идентифицират човека. Информацията беше, че той не може да отговаря сам за деянията си.\nПрави впечатление, че отделни личности на държавно ниво имат такива прояви. Например Иво Антонов – директор „Социална политика“ в Министерството на отбраната, се снима с фашисткия поздрав пред Военния музей в София. За съжаление това нямаше никакви последици. Той също е сред организирал да се даде награда на Дянко Марков, който е един от основните инициатори на фашисткия „Луков марш“ в София, който напоследък се организира всяка година.\nДруг пример е депутатът Методи Андреев, който имаше съответно изказване през декември 2016 г., че „Ротшилд e финансирал комунистическата революция и червената петолъчка символизира синовете на Ротшилд“.\nСледващ случай – с Пламен Харалампиев – председател на Държавната агенция за българите в чужбина, който през ноември 2017 г. се снима и публикува снимка с тениска на Вермахта, нацистките военни сили от времето на Втората световна война.За съжаление проявите на антисемитизъм все повече и повече се задълбочават. Има изказвания на Веселина Борисова през август 2018 г. в лекции в Созопол и Бургас, по повод фотографска изложба, посветена на живота на руското императорско семейство по времето на Цар Николай II, е посочено, че убийствата на руското царско семейство са били особено брутален еврейски ритуал. Също и кандидата за депутат проф. Иво Христов през февруари 2017 г., на среща с избиратели в Пловдив, заяви, че “еврейският погром, подкрепян с еврейски пари, e довел до ликвидацията на руската империя“.\nЕто и информация за други типове антисемитски, ксенофобски и расистки прояви: На тази снимка от септември 2018 г., във фейсбук страницата „Забелязано в София“, човек е наметнал хитлеристкото знаме. В Сливен всяка година има фестивал на детската книга, през май 2018 г. на ХХ-то издание на фестивала, на почетно място на щанда на ИК „АТЕА“ са изложени книгите на Хитлер.\nМного показателен е случая, когато на 20 април т. г. в София групировката Български Национален Съюз проведе международна неонацистка среща по случай рождения ден на Хитлер. След това на 21 април, в помещенията на ProjectLab в София, организираха публична конференция, на която всеки можеше да се запознае с идеите на неонацистките им съмишленици. В нея участваха открити екстремисти и участници в редица дейности, прекрачващи европейските закони, както и законите на съответните държави. Сред организациите са едни от най-крайните нацистки групи от Германия, Франция, Полша, Унгария и Чехия. Също тогава участниците в конференцията създадоха Съюз „Крепост Европа“, чиито цели са да „ликвидира влиянието на марксизма, ционисткото лоби, масонството, левите партии и организации, и джихадистките групи“. Това направи много лошо впечатление на целия свят, че точно България е мястото, където започва такава дейност.Още един пример. На сцената за независима музика в София, наречена „Маймунарника“, където свирят различни оркестри, на 13 юни т. г. групата „Паган блъд“ имаше концерт. Групата е известна с националсоциалистическите си убеждения. Самите те жанрово се определят като група с принадлежност към NSBM „националсоциалистически блек метъл“. Благодарение на СДВР е създадена организация за обезпечаване на сигурността и обществения ред, и не е допуснато проповядване или подбуждане към дискриминация, насилие или омраза, основани на раса, народност или етническа принадлежност.\nТрябва да се отбележи, че добре работим с всички вероизповедания в България. Има Национален съвет на религиозните общности, където участват традиционните за България вероизповедания – еврейското, мюсюлманското, арменското, евангелистите и православната църква.Работим съвместно и с други организации, с които сме подписали Меморандум за сътрудничество с много организации, наречен „Заедно за България, заедно за Европа“. Сред тези организации са Организацията на евреите в България „Шалом“, Централния израилтянски духовен съвет, Сдружение за човешки права „Маргиналия“, Фондация „Глас“, фондация „Блу линг“, Български фонд за жените, фондация „Ресурсен център Билитис“, Асоциация на европейските журналисти – България, Фондация „Майко мила“, Фондация „Софийска платформа“, Българският хелзинкски комитет. Благодарение на тази съвместна дейност доста такива случаи на антисемитски, ксенофобски и расистки прояви се забелязват навреме и се успява да ограничат техните неприятни влияния, но за съжаление тази тенденцията се увеличава.\nРаботна среща с представители на публичните институции в Кърджали\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Днес обсъдихме широк кръг проблеми, свързани с дискриминация, омраза, насилие и много други престъпления, мотивирани от предразсъдъци, към етнически и религиозни групи. Моля да ни разкажете за Вашите наблюдения.Какви мерки са предприели публичните власти за решаването на тези проблеми?\nМИЛВАН СЕФЕР (секретар на Областния съвет за сътрудничество по етническите и интеграционните въпроси): Имаме Областна стратегия 2012 – 2020 г., в изготвянето на която се включиха оперативният областен екип. В състава му влязоха представители на институции и неправителствени организации. Тя беше изготвена на базата на Националната стратегия. При обсъждането и приемането на Областната стратегия кметският наместник не пожела да присъства, не знам по какви съображения. Присъстваха обаче представител от кв. „Боровец“ и здравният медиатор.\nИзползва се комплексният принцип на работа. Хубаво е, че от миналата година Георги Кулов е член на Областния съвет. Въз основа на стратегията общините с изключение на община Черноочене изготвиха общински планове за дейност по отделните приоритети. За мониторинговия доклад за областта ние изискваме от общините информация какво е направено в областта на здравеопазването, образованието и т.н.\nЩе се спра на последния приоритет, включен в областната стратегия – върховенство на закона и недискриминация. За следващия програмен период след 2020 г. трябва да включим в състава на Областния съвет освен институциите и неправителствените организации и представители на етническата общност в кв. „Борово“. Те отказват по едни или други съображения. Още при разписването на Стратегията бе взето решение тя да кореспондира със Стратегията за социално развитие, защото обхваща социално уязвимите слоеве на населението, не само ромите.\nОбластният доклад е въз основа на докладите на общините, а те обхващат повече ролята на местната Комисия за борба с противообществените прояви на малолетните и непълнолетните. Те работят в тясно сътрудничество с директорите на училищата, отделите за закрила на детето, прокуратурата, центровете за обществена подкрепа (където ги има). Лично аз не съм запозната със сигнали за омраза, за престъпления от расова омраза и дискриминационни прояви.\nПрави впечатление, че все повече в областта се наблюдава сътрудничество и взаимодействие между институциите и неправителствените организации, което е напредък. Общинският съвет по наркотични вещества прави информационни кампании. Включени са представители на РЗИ. Правим кампании „Не на насилието“ Предстои заседание на Областната комисия на Националния съвет за закрила на детето към ДАЗД. Така все повече се чува и гласът на децата.\nМЕХМЕД МЕХМЕД (експерт по здравеопазване и социални дейности в община Кърджали): По отношение на малцинствата, за разлика от всички други области и общини при нас ромското население не се признава за роми. По последните статистически данни около 800 човека са се определили като роми. Това са хората, които живеят в горната част на кв. „Боровец“. Другите, които са в компактните квартали, се самоопределят като турци, българи, евреи. Има група от 5 – 6 души арменци, които събират хората, за да ги привлекат по някакъв начин. Ромско население има и в махала „Перперек“.\nНе смятам, че има дискриминация към всички етноси, които живеят в общината. В моята дългогодишна работа не ми се е случвало някой да дойде и да се оплаче, че към него имало агресия за това, че е турчин. В Общинската администрация не водим такава статистика.\nМИЛВАН СЕФЕР: В общините няма експерти, които да се занимават с интеграцията. Обикновено с това се занимават експертите по социалните въпроси.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Ако един ром има оплакване от дискриминация, как ще разбере на кого да се оплаче?\nГЕОРГИ КУЛОВ: Аз съм сътрудник на омбудсмана. Отговарям за връзките с обществеността. Стараем се да съдействаме при по-тежки случаи, които постъпват при нас. Нашата институция има 9-годишна история. Г-н Расим Муса е вторият, който изпълнява тази длъжност. Той е бивш кмет, бивш председател на Общинския съвет, бивш депутат и шеф на Изпълнителна дирекция в Министерския съвет. Правя съобщенията от негово име. Имаме страница в интернет и разпращаме информация до всички медии. Нашето впечатление е, че до известна степен съществува език на омразата по отношение на неговата личност, а не на институцията. Това е породено от политическата му история, но не от етническата му принадлежност.\nПървият омбудсман също беше етнически турчин. Това е добре за региона, защото основното население е турско и често се налага то да бъде обслужвано на турски език. Населението трябва да има доверие в тази институция и в човека, който я олицетворява. Затова имаме добри резултати.\nПроблемът на институцията, за разлика от националния омбудсман, който има широк периметър на действие, е в това, че общинските омбудсмани (обществени посредници) са ограничени от Закона за местното самоуправление и местната администрация и могат да реагират само на жалби, свързани с дейността на общинските администрации. Всеки опит да се разшири този периметър на действие носи успех само ако личността, която е обществен посредник, има авторитет. Нас ни търсят и от други общини, не само от община Кърджали. Годишно постъпват около 250 жалби. Аз съм служител на институцията от самото й начало. Тя беше създадена по проект. Досега не сме имали нито една жалба за дискриминация на етническа, расова и политическа основа.\nМиналата година постъпи една жалба за домашно насилие. Тя обаче не идва от България или от нашия регион. Тя е от Швеция за семейство от Кърджалийско. Родителите са се отнесли по-твърдо към детето си при неговото възпитание и шведските власти, по сигнал на съседи, са го отнели от семейството. Г-н Муса направи съответните постъпки пред Външно министерство, консулските служби и шведските власти, за да удостовери, че майката е в кондиция и че може вече да се грижи за детето си. Надяваме се на благоприятен изход.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Споменахте за обслужване на турски език в общинската администрация\nГЕОРГИ КУЛОВ: Екипът е смесен. Работим заедно българи и турци.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Рамковата конвенция за защита на националните малцинства казва, че в региони, където има представители на малцинствата, може да се въведе обслужване на езика на малцинството. Това може да бъде не само в администрацията, но и в органите на съдебната власт. Струвало ми се е за абсурдно в една зала, където съдията е турчин, прокурорът е турчин, а те трябва да си говорят на български. В по-горните инстанции на съда е необходимо да се говори на български, но когато става дума за първоначалното производство, това никому не е необходимо. Възниквал ли е този въпрос като необходимост?\nЕЛЕНА ПАСКАЛЕВА: На моя етаж в блока,в който живея, живее семейство,членовете на което се определят като цигани. Ние сме българи католици, до нас има християни, а отгоре живеят турци. Живеем добре. Проблемът за етническа нетолерантност се инспирира отгоре. На тел. 112 ние приемаме сигнали и на турски език, освен задължителните два европейски езика. Питаме ги дали ако говорим на турски ще им е по-лесно. Ако кажат „да“, имаме турскоговорящ човек.\nГЕОРГИ КУЛОВ: Около 70 –80% от жалбоподателите са от турски произход. Секретарката на г-н Муса е туркиня. Реално обслужването се води на турски. Документацията обаче се води на български. Когато имахме забележки, че указателните табели попътишата ни в региона,например, трябва да са на два езика, и на латиница, от„Пътно управление“ реагираха веднага и ние бяхме една от първите общини, където се поставиха табели и на български и на турски, и на латиница. Това улесни много хората. Смятам, че използването на турски език в институциите би облекчило обслужването. Това обаче не трябва да накърнява конституционното изискване. Винаги може да се намери желаният баланс.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Относно въпроса дали при изборните кампании агитацията може да се провежда на майчин език – има дело в Страсбург и той ще се реши скоро, тъй като има ясен стандарт, че политическа агитация може да има на такъв език, на какъвто се разбираш с хората. Трябва обаче все да дойде решение от Страсбург, за да може да се промени законодателството. В Турция имаше такава забрана за кюрдите, но Европейския съд за правата на човека осъди Турция и те съобразиха закона.\nМЕХМЕД МЕХМЕД: Общинският съвет има 10 комисии. Една от тях е Постоянната комисия по образование, култура и вероизповедания. Аз съм първи мандат общински съветник. През миналия мандат комисията е била само по образованието и културата, но този мандат се добави и вероизповеданието. През изминалите 4 години досега нито веднъж не сме разгледали случаи на престъпления от омраза. Общинският съвет единодушно е осъждал актове на омраза, но свързани само със случаи на международно ниво.\nПартията, която представлявам, е правила предложения за промени в закона относно предизборната агитация на майчин език, но въпросът още не е решен.\nЕМИН ХАЛИЛ (общински съветник): Ние с г-н Мехмед Мехмед сме първи мандат общински съветници и през мандата не сме разглеждали случаи на прояви на дискриминация и престъпления от омраза. Имало е случаи на остро противопоставяне на политическа основа, но това не е днешната тема.\nИВАН ДОБРИНСКИ (Областна дирекция на МВР): Занимавам се с разследване на наказателни производства. Престъпления от омраза или дискриминационни случаи нямаме. Имаме образувани две преписки за футболни игрища. Записват се да играят футбол, но виждат на игрището деца от ромски произход. Казват им „Мангалчета, хайде изчезвайте“ и ги изгонват, защото са си платили за този час. Предполагам, че същото щеше да стане, ако децата бяха българчета. Според колегите, които са проверявали този сигнал, това спречкване е извършено не защото децата са от ромската общност, а защото групата се е записала да играе футбол. И когато има някаква случка, подета и от медиите, много лесно се експлоатира тази тема.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Имало ли е на територията на областта разрушаване на къщи?\nАНТОАНЕТА НЕНКОВА: В ромската махала „Боровец“ къщите законни ли са?\nИВАН ДОБРИНСКИ: Разрушаване на къщи не е имало. Къщите в „Боровец“ са незаконни.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Около 70% от ромските къщи в България са незаконни, но ако започнем да ги събаряме, доникъде няма да стигнем. Международното право защитава случаи, когато един човек няма къде да отиде, да не остава на улицата, бездомен.\nИВАН ДОБРИНСКИ: Над ромската махала „Боровец“ има вилна зона и ниви, но след като ромите са се самонастанили, хората не ходят да си обработват нивите и са ги отписали. Трябва да се вземат такива решения, че да има практическо решаване на проблемите.\nКАМЕЛИЯ ЧОЛАКОВА: В случаи на насилие над жена или дете, в Норвегия работят със семейството – работят лекари психолози, социални работници. Насилникът си плаща. Ако някой е свидетел на проблема в семейството, но не е съобщил, той подлежи на наказателна отговорност. Ако жертвата е решила, че не може да живее със съответния си партньор, тогава полицията го прибира и може да отиде в затвора. Държавата осигурява настаняването на децата, а на жената се осигурява работа, докато си устроят нов дом. По норвежкия механизъм работят и с детето, и със семейството. Накрая детето се връща в семейството.\nРОСИЦА СТОЯНОВА (директор на Дирекция „Социално подпомагане): Това, което каза Камелия Чолакова, го има и в България. В чл. 7 от Закона за закрила на детето се казва, че всеки гражданин и служител е длъжен да уведоми органите на МВР и дирекция „Социално подпомагане“, ако има дори съмнение, че детето е застрашено.\nВ българското законодателство няма термин „вземане на деца“, а „прилагане на мерки за закрила“. Затова децата не се настаняват нито при близки и роднини, нито в институции. Настаняват се временно в центрове за настаняване от семеен тип с решение на районния съд по местоживеенето на детето. Така се постъпва при конкретна ситуация, но това не е постоянно. Даже се намали практиката на съдилищата. Някои деца се настаняват до пълнолетие. Срокът обикновено е от една до три години. В този период се работи със семейството, то се подпомага. Съдействаме с Бюрото по труда родителите да започнат работа. Дава им се възможност за еднократна помощ според възможностите на държавата. Дава им се възможност да си поправят къщата, да си поправят прозорците и т.н. Случаите са конкретни.\nНикога досега от 2001 г., откакто работя в тази област, целта не е била да вземем деца и да ги настаним някъде. Съдействаме за детски градини, стига да има желание на другата страна да й помогнем.Стремим се да противодействаме на насилие и престъпления.\nНе проумявам истерията срещу Националнат стратегия за закрила на детето в България . Ние сме органът, който провежда реални мерки за закрила на детето, както и полицията. Вземаме мерки против насилието. Не виждам нищо, което да е насочено към вземане на децата или да предвижда промяна в закона. И сега имаме основанията, при които трябва да предприемем мерки за закрила на детето. Правим го винаги с желание да помогнем и детето да се върне в семейството, въпреки че някои деца са по-щастливи на сметището. Убеждаваме ги, че не е добре детето да бъде там.\nЗа осиновяването на децата. Тук сме повече в темата за дискриминация по пол. Около 99% от българските кандидат-осиновители (българи, турци и от други етноси) заявяват, че не желаят осиновяване на деца от ромски произход и деца с увреждания. Не осъждам никого, но такива са фактите.\nЕЛЕНА ПАСКАЛЕВА (Център 112): Най-важното е екипът да работи. Нашият екип има опит и умения. неправителствените организации се опитват според силите си да направят нещо добро. Поздравления за тях, тъй като тази работа иска да се работи със сърце. В нашия регион съществува толерантност.Следя новините за нашия регион през много медии. Всички телевизии бълват негативни информации и насаждат у хората отрицателни настроения. А пък в МВР – само справки, само анализи. Нещата се гледат под лупа. Медиите много влияят на обществените нагласи, но когато не са достатъчно обективни не подтикват към балансиране на ситуациите.\nАНТОАНЕТА НЕНКОВА: Но не медиите, а правителството оттегли Стратегията за закрила на детето.\nКРАСИМИР КЪНЕВ: Да оценим все пак ситуацията тук , в региона на Кърджали, като положителна и да я пазим!\nСтенограма: Регионална кръгла маса Пловдив\tСтенограма: Регионална кръгла маса Плевен