01.03.12 - 01.04.12 - Нямам идея\nУтре е първи април- Ден на шегата, или както ни е по-близко на душата- Ден на лъжата. Така де, ако се замислим каква е разликата между шега и лъжа, не е голяма. Разликата е в реакцията на потърпевшите, но винаги можем да ги обвиним в липса на чувство за хумор и да си измием ръцете.\nТа утре е Ден на.... Каквото и да е, трябва да измисля, как да преметна колкото се може повече хора.\nВ къщи е лесно. Обикновено, който стане пръв, премята следващите, че навън е навалял цял метър сняг. Дори и да не вярват, все пак намръщено повдигат пердетата и номерът винаги минава. Не е оригинално, но е безобидно и върши работа. Само че, ако след тази тежка зима, разпространя такава новина сред по-голяма група хора, може да загазя. Хората вече имат алергия към сняг и студ и вестоносецът ще го отнесе.\n-Майтап, бе, Уили!- би казал Алф и би му се разминало.\nСамо че, аз не съм Алф и затова се замислям за други, не толкова опасни територии. Така....\nАми мога да излъжа, че цената на природния газ и горивата за потребителите е намалена наполовина. Да, ама не! След като толкова пъти ни лъгаха на едро, никой няма да се върже. То не бяха нашите управляващи -бивши и настоящи, то не бяха от Лукойл и хиляди знайни и незнайни. Няма кой повече да се върже. Вече никой не верва, но ако пък ми поверват? Гледам някакво сдружение си верва, че с протести цените на горивата ще намалеят, та току виж ми повярвали. Да, ама ако вземат да ми поверват, а после се усетят?\n-Майтап, бе, Уили! Все някога цените ще паднат.\nЩе трябва да измисля нещо друго. Ще взема да се ориентирам към някой социална група, дето по е по-доверчива и ще се върже. Например пенсионерите. Готово!\nСлед като Господ изплати заплатите на миньорите в Кърджали, почина един ден и на третия вдигна пенсиите на всички с цели 20 процента.\n-Майтап, бе, Уили!\n-Ще ти кажа един майтап!- чувам гласа на пенсионерката в къщи.- На оня ......., не мога да му направя нищо, ама ти си ми подръка. Като взема точилката, само на майтапи ще ми станеш.\nЩе трябва да измисля нещо друго. Например, че някой от босовете на организираната престъпност е осъден и отива в затвора, или всички народни представители масово си подават оставките, признавайки своята некадърност. Прокуратурата пък, не може да смогне да приема самопризнанията на бивши и сегашни министри, признавайки си и най-дребните случаи на корупция.\nМайтап, но дори да повярвате на мен няма да ми е смешно. Защото и аз съм вътре в кюпа и още се връзвам понякога и вервам.\nЗатова май няма да будалкам никого утре. Ще си чета новините и като видя някоя хубава, направо ще я подмина. Защото вече съм се научил, че няма начин да е вярна. Колкото и да е достоверна, все ще очаквам познатият глас да изреве в ухото ми:\nПубликувано от Владимир Кабрански в събота, март 31, 2012 Етикети: Размисли\nЕдин ден, докато се разхождал в гората, Заекът забелязал в тревата нещо лъскаво. В началото се стреснал и поискал да избяга, но след това любопитството му надделяло и внимателно се приближил. Разтворил тревата и не повярвал на очите си. Пред него се намирал огромен диамант.\nЗаекът не бил виждал диамант, но веднага го познал. Много бил слушал за този прекрасен камък и нямало как да го обърка с друго. Взел го внимателно и дълго се любувал на чудната игра на светлината. Никога не бил виждал нещо по-красиво.\nДокато гледал диаманта, Заекът чул шум в храстите. Бил страхлив по природа и всеки шум го стряскал, но този път изпитал нещо различно. Не се страхувал за себе си, а за камъка. Уплашил се, че някой иска да му го вземе, притиснал го до гърдите си и побягнал с всички сили.\nСпрял чак, когато се озовал зад заключените врати на дома си. Полюбувал се отново на диаманта, а след това се замислил, къде да го скрие. Дълго мислил, но нито едно място не му се видяло достатъчно сигурно. Станало полунощ и Заекът, сложил диаманта под възглавницата и опитвайки се да поспи.\nСамо че, сънят не идвал. Заекът успявал да заспи, само за минута и го събуждали страшни кошмари. В тях коварни и зли неприятели искали да откраднат диаманта му. Дочакал сутринта с отворени очи и всеки звук отвън го стряскал.\nСлънцето изгряло и нощните демони си тръгнали, но вместо тях някой почукал на врата. Заекът притаил дъх, притиснал камъка до сърцето си, но тропането не преставало.\n-Зайо! Зайо, бе! Ставай веднага, че закъсняхме! Уж трябваше ти мен да будиш, а никакъв те няма.\nЗаекът познал гласа на Таралежа, с когото се били уговорили да ходят за гъби, но не отворил вратата.\n-Тръгвай без мен!- отговорил.- Аз не съм добре и няма да излизам днес.\n-Ама, какво ти е,Зайо!- притеснил се Таралежът.- Я отвори вратата да те видя. Звучиш странно и сигурно имаш нужда от моята помощ.\n-Махай се от тук!- изкрещял Заекът- Да отворя вратата, а? Да я отвора, за да ме обереш, разбойнико. Махай се от тук и не искам да те виждам повече!\nТаралежът си тръгнал объркан, а Заекът продължил да мисли, къде да скрие камъкът. Не излязъл целия ден, и на другия и на по-другия. Не ядял, не спял и по цял ден треперел от страх.\nРазчуло се в гората, че Заекът е зле. Никой не знаел, каква е причината, но много животни си разтревожили. Идвали до дома на Заекът искайки да му помогнат, но никое от тях не разбрало причината. Заекът не отворил вратата и изгонил всички. Нямал доверие на никого.\nМинала седмица, а Заекът не излизал от дома си. Пъдел грубо всеки, който почукал на вратата и не спирал да трепери. Тогава забелязал нещо странно. Диамантът бил станал по-голям. В началото Заекът не вярвал на очите си, но скоро се убедил, че е така. Хем се зарадвал, хем започнал да се страхува още повече, че някой ще го ограби.\nДиамантът вече не се побирал под възглавницата му и бил толкова голям, че едва го повдигал. Скоро заекът разбрал и какво кара диамантът да расте. Колкото повече се страхувал, толкова по-голям ставал диамантът. Колкото по-грубо гонел загрижените за него приятели, толкова по-бързо растял камъкът. Растял, докато един ден, не изпълнил цялата къща.\nЗаекът хем се радвал, хем се страхувал. Радвал се, че като неговия диамант, няма втори на света. Страхувал се, че ако някой видел камъка, щял да го пожелае и да му го открадне.\nКогато обаче, диамантът станал толкова голям, че в дома на Заека, нямало място за нищо друго, внезапно Заекът усетил още един страх. Страхувал се от самотата и, че приятелите, които обидил, никога няма да му простят. Страхът от това бил толкова силен, че Заекът изскочил от дома си. Не се интересувал, че вратата останала отворена, а обиколил всички, които бил обидил и ги помолил за прошка. Повечето от тях, махнали с ръка и забравили обидите и тогава Заекът завел всички в дома си.\nИскал да им покаже огромния диамант, но него го нямало. Бил станал отново малък, какво в мига, когато заекът го намерил. Заекът взел внимателно диаманта, полюбувал се на чудната игра на светлината, а след това замахнал с ръка и хвърлил камъкът в близкия поток.\nДиамантът потънал в потока и всички въздъхнали облекчено. Помислили, че се отървали завинаги от него, но не било така. Буйните води на потока, понесли прозрачното камъче, блъснали го няколко пъти в скалите, а след това го изхвърлили на една полянка.\nДиамантът паднал сред тревата и зачакал деня, в който някой щял да го намери отново.\nПубликувано от Владимир Кабрански в петък, март 30, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nБеше полунощ, когато телефонът зазвъня. Очите не се отвориха, но ръката машинално се протегна и напипа слушалката.\n-Ало! Шефе! Имам нужда от теб!\n-Не можа ли да почакаш до сутринта? Уморен съм и вече ми е омръзнало от всичко. Няма ли някой ден, да се справите без мен? Не сте деца.\n-Но, Шефе! Наистина имам нужда от теб. Тук един твърди, че е Господ.\n-Е, и? Не е нито първият, нито ще бъде последният. Следвай стандартната процедура.\n-Но, Шефе! Този не иска да говори с мен. Иска само теб.\n-Да не е агресивен? Буйства ли?\n-Повече на думи, Шефе, но е едър екземпляр. Обясни ми, че вдига от лежанка 140 килограма, а когато колежката му предложи хапче ѝ предложи да се видят отвън и да се разберат по мъжки.\n-Добре! Настанете го да поспи, а утре ще говоря с него. Сега ще спя, ако ми разрешите. Не зная дали ще заспя, но сам съм си виновен. Трудно е да бъдеш Бог!\n-О, Шефе! Той каза същото преди малко. Лека нощ, Шефе!\n-Твърдите, че сте Бог? Сигурен ли сте?\n- Ох! Омръзна ми, да преиначават думите ми. Не съм казал това. Казах, че ме наричат Господ.\n-А каква е разликата?\n-Нима не разбирате? Бог може да бъде всеки. Не си длъжен да правиш нищо. Виж, Господ е друго нещо. Господ е личност със заслуги, а аз ги имам.\n-Добре! Щом така казвате, няма да ви противореча.\n-Не! Не, аз го казвам. Казват го другите хора, впечатлени от делата ми.\n-Кои други хора? Познати или непознати, всички или само роднините?\n-Абе, много хора го казват. Не съм ги броил, но са много. Вярно, че има неблагодарници, дето все гледат да ме оплюят, но аз не им обръщам внимание. Не оценяват какво правя, защото са дребни душици, но не им цепя басмата. Виж тези, които ме харесват са друга работа. Само да можехте да видите погледите им изпълнени с вяра и надежда. Разтапят сърцето ми направо. Когато ме нарекоха Господ, се просълзих.\n-А вие, вярвате ли им? Вярвате ли на всичко, което ви кажат.\n-Не вярвам на никого и на нищо! Всички са лицемери и трябва да се държат изкъсо! Всеки иска нещо от теб, всеки трябва да бъде контролиран. Някои си мислят, че могат да правят, каквото поискат. Само че, аз не си поплювам. Който не слушка, няма крушка!\n-Да, има всякакви хора. Днес трудно се намират такива, които могат да си свършат работата сами. Предпочитат да не мислят, да не вземат решения и някой друг, да поема отговорността, вместо тях. Омръзнало ми е да обяснявам, че не мога да съм навсякъде.\n-О, не! Нима не разбирате? Не ми трябват хора, които вземат решения. Решенията ги взимам само аз. Нали затова съм Господ. Виж за отговорността си прав. Понякога се случва нещо да не се получи и тогава, все трябва някой да е виновен. За това са нужни хора, а аз не мога да върша всичко.\n-Да, трудно е. Сега ще ви оставя, защото имам доста задачи днес. Радвам се, че поговорихме и се надявам, да ви е олекнало.\n-Няма проблем! Вършете си работата. Разбирам ви напълно. Когато сте свободен, ще се радвам да поговорим пак. Трудно е да намериш човек, който те разбира и е на твоето ниво. Трудно е да бъдеш Господ!\n-Какво ще го правим, Шефе?\n-Каквото и другите. Както казах още вчера, следвайте стандартната процедура.\n-Да, Шефе! Както винаги сте прав.\n-И още нещо! Опитайте се поне веднъж, да свършите работата си без мен. Уморен съм от всичко и от всички. Не мога да върша всичко сам.\n-Да, Шефе! Разбира се! Няма да ви безпокоя повече днес. Освен ако не се наложи, разбира се. Какво да правим, като не можем без вас. А вие сте силен, Шефе. Не всеки може да бъде Бог.\nПубликувано от Владимир Кабрански в четвъртък, март 29, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nНякога преди много време, в една гора намираща се на края на света се разнесъл слух. Една прелетна птичка, донесла в гората вестта, че на другия край на земята живее един много добър цар.\nС какво бил добър царят ли? Ами просто бил добър. Обичал да прави добри дела, а най-много обичал да защитава слабите. Чуел ли, че някой, някъде не можел да се защити сам, независимо от какво, царят на мига си предлагал услугите.\nНякои казвали, че го прави защото сърцето му е добро. Други, пък злословели, че защитавал слабите, защото обичал да му благодарят. Трети пък, го смятали за чудак, но всички го наричали Царя Защитник.\nЗа животните били интересни всички новини. Гората им била далече от всяко цивилизовано място и всяка вест била и разнообразие, но тази ги развълнувала повече. Гората им не била идеалното място за живот и всяко животно имало от какво и от кого да се оплаче.\n-Ех! -въздъхнал Таралежът.- Защо и ние нямаме такъв Цар? Нашият, ако се оплачеш от нещо, само ръмжи и ти казва, да си затваряш устата.\n-Нямаме късмет и сме се родили на лошо място. В тази гора всеки иска да ме изяде, а никой досега не ме е защитил. Дали пък да не пишем на Царя Защитник и да поискаме помощта му?\n-Да бе!- махнал с ръка Заекът.- Не ни стига нашия Цар, та ще викаме тук и друг. Ако сме оцелели досега е било, защото сме разчитали на себе си.\nСамо че, другите животни не обърнали внимание на Заека. Без да умуват дълго, написали писмо до Царя Защитник и го помолили за помощ.\nНе минала и седмица и Царят Защитник пристигнал в Гората. Събрал животните , изслушал оплакванията им и запретнал ръкави. Изгонил стария Лъв и обявил на всички живеещи в гората, че от този ден се намират под негова защита. Събрал животните и им казал:\n-От днес тази Гора е под моя власт. Аз ще определям правилата и няма да търпя никакво непокорство. Няма да позволя на никого да навреди на друг, а наказанията ще са сурови.\nЖивотните радостно приветствали думите на Царя Защитник. Само Заекът не се включил в аплодисментите.\n-Какво от това, че изгонихме един цар, когато си имаме нов? Щял да ни защитава от несправедливости, но с твърда ръка. Ами от тази ръка, кой ще ни защити.\nЖивотните обаче не обърнали внимание на Заека. Радвали се на новия цар и се безропотно изпълнявали заповедите му.\nСлед Лъва, новият цар изгонил един по един и останалите хищници. Нямало как да се променят, а и не желаели това.\n-Браво на новия Цар! Браво на Царя Защитник! - викали вкупом животните.\n-Че къде се е видяло гора без хищници?- мърморел Заекът.- Изгонихме тези, които познаваме, но рано или късно ще се навъдят нови, може би по-лоши от старите.\nНикой обаче не го слушал, а Царят Защитник продължил с промените. Назначил свои хора на всички постове в царството и започнал да контролира всяко действие на животните.\n- За ваше добро е!- обяснил той.- Само така, ще мога да ви защитя винаги. Ако не следя с доверени хора всичко, което се случва в Гората, как ще разбера, кога някой има нужда от помощ?\nСлед месец новият цар наредил да изсекат всички дървета в гората.\n- За ваше добро е!- обяснил Царят.- Само така, ще мога да ви защитя винаги. Дърветата и храстите пречат и на мен и на вас. В тях могат да се скрият злодеи, а никой не иска това, нали?\nНа следващия ден новият Цар наредил да отклонят реката.\n-- За ваше добро е!- обяснил Царят.- Само така, ще мога да ви защитя винаги. Реката е опасна, защото лесно може да прелее и да навреди на всички вас.\nЖивотните били смутени. Гората им вече я нямало, а животът им бил немислим без нея. Не смеели да се оплачат, защото новият Цар не търпял възражения. Управлявал с твърда ръка и наказвал всяко провинение.\nМинал още месец и един ден в гората се разнесъл слух. Новият Цар, Царят Защитник си тръгвал. Бил получил покана от едно далечно царство на другия край на Земята, с молба за помощ.\nЗаминал Царят Защитник, а животните се събрали край празното корито на реката.\n-Какво ще правим сега?- питали се те.- Как ще живеем, когато нямаме цар, който да ни защитава?\n-Даааа.... -обадил се Заекът.- Трудно ще ни е без цар защитник, но сигурно ще се справим. Само че, с това,че вече си нямаме Гора, няма как да се справим.\nПубликувано от Владимир Кабрански в сряда, март 28, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nПриличаше на обикновена заешка дупка, напусната отдавна от обитателите си. Гъстата трева я обграждаше и скриваше през топлите месеци, но Пазачът не се притесняваше от това. Никога не я беше почиствал и дори шипковия храст, засял се и израснал в самата дупка не го притесняваше. Понякога искаше да забрави за нея. Да събере малкото си вещи, да продаде старата къщичка и да обиколи света. Чел беше за толкова прекрасни и приятни места и дори в дългите зимни нощи, си беше начертал маршрут около земното кълбо.\nИскаше да види света, но знаеше, че това е само неосъществима фантазия. Знаеше, че е завинаги свързан със Звездната врата и нямаше как да напусне мястото. Беше Пазач от незапомнени времена и дори не си спомняше началото.\nНе беше трудно и всъщност не правеше нищо. Посрещаше желаещите, задаваше стандартните въпроси и посочваше мястото. Хората пристъпваха към Звездната врата и изчезваха. Не знаеше къде отиват, а и не го интересуваше. Това беше тяхна работа, а и никой не се завръщаше, за да разкаже.\nПонякога хората питаха, дали през вратата може да се отиде на Луната например, или пък до някоя неизвестна и на него планета. Тогава Пазачът кимаше важно с глава и отговаряше, че може. Можеше да се отиде навсякъде. Не се замисляше от къде зае това, но и никой не се съмняваше в думите му. Хората, които пристигаха знаеха за Вратата. Заеха, че тя е възможност да напуснат този свят и друго не ги интересуваше.\nОт години никой не беше минавал през нея. Последният човек, който пожела да го направи беше младеж с окъсани дрехи и разбито сърце. Дори не знаеше къде иска да отиде и Пазачът го спря.\nНе можеше така! През Звездната врата, можеха да преминат само хора, които знаеха къде искат да отидат и отговореха на въпросите. Въпросите не бяха трудни и досега Пазачът не беше върнал никого, заради тях. Виж посоката беше важна. Без нея Вратата не се отваряше никога.\nПазачът често се чудеше, защо идват хора, като този младеж. Тръгнали на път, без дори да знаят посоката. Ако някой ден станеше свободен и Вратата го пуснеше, той имаше списък с хиляди места, където искаше да отиде. Беше толкова лесно.\nПовечето хора знаеха къде искат да отидат. Местата бяха различни, както и причините да тръгнат. Някои търсеха тръпката. На земята им беше скучно и търсеха приключения. Други бягаха от нещастия, трети бяха осъзнали, че няма нищо, което да ги задържа тук.\nПристигаха сами или на групи. Пазачът така и не разбираше как намират мястото. Вратата не беше отбелязана на нито една карта и дори жителите на съседното градче не подозираха за съществуването ѝ. Само че, хората я намираха. Пожелаеше ли някой да напусне Земята, винаги намираше Вратата. Пристигаше, отговаряше на въпросите и тръгваше на където пожелаеше.\nСкоро не беше идвал никой, но Пазачът не се притесняваше. Знаеше, че винаги ще има хора, които искат да отпътуват от Земята. Понякога търсеха други пътища и нямаше работа с години, но винаги накрая идваха при него.\nПазачът обиколи малката градинка и поседна на слънце. След тежката зима, пролетта идваше бързо. Скоро всичко наоколо щеше да е зелено, а шипковият храст израснал в дупката, щеше да се отрупа с бледорозови цветове.\n-Добър ден! Знаете ли къде е Звездната врата?\nГласът беше на мъж на средна възраст. Изглеждаше безкрайно уморен, но се опитваше да се усмихне.\n-Тук е.- отговори Пазачът.-Само че, преди да ви я покажа, ще трябва да отговорите на въпросите. Не са трудни и са чиста формалност, но такива са правилата. Нали разбирате?\n-Добре.- отговори мъжът.- Щом трябва ще отговоря. Отговарял съм на хиляди въпроси и няколко повече, са без значение.\n-Нека започнем! - засуети се Пазачът.- Извинете, че ви притеснявам, трябва. Такава ми е работата, а няма кой де ме замени. Сигурно съм ви досаден, но не ми обръщайте внимание. Аз съм просто един стар мърморко. Нека започнем с въпросите. Колко са звездите на небето?\n-Чудесен отговор!- изръкопляска Пазачът.- Вторият въпрос е колко прави едно плюс едно?\n-Сигурно има някаква уловка.- замисли се мъжът.- Би трябвало да е две, но....\n-Отново правилен отговор. Всъщност първите два въпроса са без значение. Важен е третият и затова трябва да отговорите правилно. Къде искате да отидете?\n-Не зная името на планетата.-смути се мъжът.- Отбелязал сам я на картата тук. Ето вижте.\n-Добре! Всичко е наред. Вървете към шипковия храст. Звездната врата е там, но няма да я видите, нито ще усетите нещо. Не съм преминавал през нея, но зная, че става бързо. В един миг сте тук, а след това се озовавате на мястото, където сте поискали да отидете. Вървете и довиждане!\n-Довиждане!- отговори мъжът и тръгна към Вратата.\nВървеше бързо и уверено, но след няколко крачки се спря и се обърна.\n-Имам един въпрос. Ако някой ден пожелая....Ако поискам да се завърна тук, как мога да го направя?\nПазачът застина безмълвен. Никой досега не го беше питал за това. Хората преминаващи през вратата искаха да си тръгнат и не се интересуваха от друго. Вратата пропускаше само в едната посока.\nПазачът не знаеше отговора, но в този миг разбра, че нещо се беше случило. Погледна към Вратата и застина с отворена уста. Там вече нямаше дупка, а огромна блестяща окръжност.\n-Какво стана?- извика уплашен мъжът.- Сигурно нещо се развали.\n-Не! - отговори Пазачът.- Всъщност въпросът ти поправи нещо, а и помогна на мен. Вратата вече е отворена в двете посоки, а аз съм свободен. Благодаря ти! Сега върви и знай, че винаги можеш да се прибереш у дома.\n-Ами вие?- запита мъжът.- Какво ще правите? Не искате ли да дойдете с мен, или да отидете на някоя друга планета?\n-Не! - засмя се Пазачът.- Може би някой ден и аз ще премина през Вратата, но няма да е скоро. Няма какво да търся на друга планета. Погледнете наоколо! Тук имам всичко, от което се нуждая. Имам една стара карта, на която съм си отбелязал, кои места искам да видя. Някой ден ще тръгна на път и ще ги видя, но винаги ще се завръщам у дома. Сигурно, ще посетя прекрасни места, но най-хубавото е, да можеш да се завърнеш. Нали?\nПубликувано от Владимир Кабрански в понеделник, март 26, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nПреди около месец в един разговор стана дума за йога. С малка изненада установих, че за повечето хора, йога е нещо отвлечено и пълно с мистика. За повечето хора, йога е свързана със странно изглеждащи гурута от Изток или хора, вързали тялото си на възел по собствено желание. Всичко около тези неща е обвито в мистика, което плаши, но и привлича.\nДонякъде тази представа идва от мястото, където се е зародила йога. В миналото се е приемало, че така наречената Западна цивилизация, се е основавала предимно на рационалността. Източните цивилизации, пък са били пример за наблягане на духовното.\nСъдейки по днешното състояние на нещата, източните народи са доста по-рационални от Западните. Печелят от всичко, дори от духовното. Не съм сигурен, че и някога не е било така.\nОт Изток са идвали много учения и религии. Разказвали са се легенди за страни на чудесата и хора надарени с невероятни способности. Разказите на Марко Поло, са карали съвременниците му да го слушат с отворени уста, а и днес са интересно четиво. Само че, някак забравяме, че от изток, наред с мистиката са идвали и стоки. Мистичното е продавало успешно и го прави и днес.\nАко потърсите в нета нещо за йога, ще намерите много малко полезни неща. Повечето сайтове съдържат прекалено много мистика и неща, които са далеч от ежедневието ни и нормалния начин на живот. Други пък рекламират частни школи, но отново полезното е обвито в мистика, която е излишна и вредна. Върши работа за събиране на пари, но ползата е съмнителна.\nНаскоро разбрах, че и в нашия град, преди около година е открила врати луксозна школа. Доколкото зная печели добре, защото вместо нещо полезно, йога се е превърнала и в начин за демонстриране на стандарт на живот. Хората гледат обвивката, отвличат се от мистиката и не познават рационалното, което може да се извлече.\nПреди години и аз се занимавах с Йога. Не ме е привличала екзотиката. Просто имах нужда от повишаване на гъвкавостта, което да ми е от полза за футбола и борбата. Имах съученици, които можеха да се вържат на възел, без да имат понятие от йога, но заниманията ми помогнаха.\nИмах късмет да си купя книгата на Венцеслав Евтимов -Йога. Днес е почти невъзможно да се намери, а за съжаление преди няколко години я дадох на позната и забрави да ми я върне. Книгата е най-доброто практическо ръководство издавано в България. Авторът много точно дава начините да се използва рационалното от системата и се надявам някой ден книгата да се преиздаде отново. Книгата е пълен преглед на Йога и в нея не са спестени и много неща, които могат да ви объркат. Затова ще се опитам да кажа, какво съм научил и кое е полезното. Ако се махне лъскавата обвивка, йога е проста и рационална система от упражнения и дишане. Много хора се заблуждават от снимките на вързаните на възел хора, аскетите замръзнали неподвижно втренчени в пламъка на свещта, безсмислените проповеди или шарлатаните, лежащи на пирони, но това е само излишната част.\nЗа ежедневието на съвременният човек, очистващите процедури също са неприемливи и неприложими. Както казах, единственото нещо от което можем да извлечем полза, са част от техниките за дишане и физическите упражнения.\nЗа да практикувате йога, не ви трябва огромно пространство или специално помещение. Можете спокойно да го правите в къщи и едно одеяло или постелка на земята са достатъчни. Упражненията отнемат не повече от 15-20 минути дневно. Основните пози са лесни и не е нужно да си кълчим езика с оригиналните им наименования. В основата на изпълнението им е удобството на човек и отпускането, а не напрежението. Упражненията се изпълняват до точката, в която няма напрежение и се задържа в нея. Не се гонят рекорди и бързи резултати, а резултатите идват от постоянството. Във всичко това няма и капчица мистика или нещо възвишено, но носи полза.\nНамерих част с упражненията от книгата на Венцеслав Евтимов. В нея са описани начина на изпълнение на всяко от основните упражнения, ползите и противопоказанията, а също и дишането.\nКолебаех се, дали да не кача някъде файла, но се отказах. Ако съм успял да ви заинтересувам с горните редове, ще изпратя файла на всеки желаещ.\nПубликувано от Владимир Кабрански в събота, март 24, 2012 Етикети: Размисли\nПреди много години имало едно много бедно царство. Всъщност царството не било бедно. В него имало всичко, от което хората се нуждаели. Земята била плодородна, а хората работливи и упорити.\nСамо че, били бедни.\nХората били бедни, но пък царете им били много богати. Много от тях натрупали богатства, на които завиждали и царете на много по-големи царства. Богати били царете, но богатството не им стигало и винаги искали още. Не им стигали данъците, с които облагали хората в царството, а всеки ден измисляли нови.\nАко били само царете и данъците, за хората все пак щяла да остава по нещо, но царете имали и хиляди придворни, които също искали да са богати. Крадели безогледно и винаги им се разминавали без наказание.\nС годините богатството се натрупало и един ден владетелят на царството се оказал най-богатия човек в света.\nЦарството станало известно. Започнали да идват много хора, за да видят най-богатия човек на света. Идвали, гледали и цъкали с език, а после си тръгвали.\nЦарят се надувал, като пуяк, но за хората в царството животът не се променил. Те пак били бедни и едва свързвали двата края. Много от тях избягали в други царства. Други пък останали и се примирили със съдбата си. Трети пък изоставили домовете си и станали разбойници.\nРазбойниците обикаляли горите, полята и пътищата на царството. Мразели богатите и където срещнели богат човек без охрана, му взимали всичко. Малко оставяли за себе си, а повечето от ограбеното раздавали на бедните. Нямало голям ефект, защото Царят и придворните бързо прибирали обратно ограбеното, но разбойниците друго не знаели. Царската войска ги преследвала безмилостно, но на мястото на всеки хванат разбойник, се появявал нов.\nЕдин ден до Царят достигнал слух. В царството щял да пристигне Най-богатия човек на земята. Царят дълго се смял, защото знаел, че по-богат от него няма, но слуховете не преставали. Никой не знаел кой е човекът, от къде ще дойде и как е спечелил богатството си, но мълвата се носела навред. Един ден вестоносец донесъл вестта, че най-богатия човек на земята вече е в царството.\nЦарят не могъл да сдържи любопитството си. Скочил на коня и без да чака охраната си, препуснал да посрещне госта. Не вярвал, че има по-богат човек от него, но искал да се увери с очите си.\nТръгнал Царят, но объркал пътя. Навлязъл дълбоко в една вековна гора и там го заварила нощта. С Луната пристигнали и група разбойници. Пленили Царя и го затворили в една пещера, чакайки деня, когато щели да решат съдбата му.\nВ пещерата имало и друг човек. На светлината на лоената свещ изглеждал ужасно. Бил със стари скъсани дрехи, а косата и брадата му достигали до земята. Царят все пак се решил да го заговори. Представил се и попитал странника, кой е и от къде идва.\n-Аз съм най-богатия човек на земята.- отговорил странникът.- Идвам отдалеч, защото чух за това царство интересни неща.\n-Ха-ха-ха!- засмял се Царят.- Сигурно си чул нещо за мен, защото не ти а аз съм най-богатия човек на земята. Чух, че някакъв луд е влязъл в царството и се представя за по-богат от мен, но ако това си ти, значи е лъжа, както и предполагах. Невъзможно е човек, който изглежда като теб, да притежава дори една милионна от моето богатство!\n-Да!- отговорил странникът.- Чух, че тук живее един много богат цар, но не дойдох за него тук. Интересно ми беше, как в най-бедното царство на света може да има толкова богат човек. Зная, че всички казват, че си най-богатият човек на света. Зная, колко голямо е богатството ти, но то не представлява нищо, в сравнение с моето. Аз не съм богат с имущество и пари, но имам нещо повече. Прекарал съм години в учене и зная почти всичко на този свят. Това е моето богатство и спрямо него, твоето не струва нищо.\nЦарят се смял дълго, но странникът не му обърнал повече внимание. Заспал спокойно в очакване на утрото.\nНа сутринта разбойниците изкарали от пещерата двамата си пленници, но познали Царя. Взели му всичко и изпратили вест до двореца му, с искане за огромен откуп, равен с богатството му. От странника не взели нищо, а го пуснали да си върви по живо, по здраво.\nПридворните скоро платили откупа и Царят се върнал в двореца си. Бил бесен, защото не му било останало почти нищо. Изпратил войската си по следите на разбойниците и увеличил двойно данъците, но знаел, че никого повече няма да успее да натрупа такова голямо богатство. Страната била бедна и дори да заграбвал всичко за себе си, никога нямало да бъде най-богатия човек на земята.\nЕдин ден стражата му съобщила, че го търси някакъв странник. Царят нямал желание да вижда никого, но му казали, че странникът се представил, като най-богатия човек на земята.\nСрещнали се двамата отново и странникът се усмихнал:\n-Видя ли, че бях прав, когато казвах, че съм по-богат от теб. Твоето богатство, ти загуби в един ден и никога няма да си го върнеш. Моето богатство пък раздавам от години и никога няма да намалее. Сега разбра ли, защо съм най-богатият човек на земята?\nПубликувано от Владимир Кабрански в петък, март 23, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nЗа пролетта ще ти разкажа днес.\nЗа пролетта с кокичетата бели.\nЗа пролетта завърнала се днес\nи песента ѝ във капчуците.\nПристигна с изгрева на пръсти,\nусмихна се и каза: Тук съм!\nРазходи се по улиците пусти\nи ги помете с пролетния вятър.\nПогали със коси гората,\nразпукна в бяло всички пъпки,\nтанцува бавно по тревата,\nприпомняйки си стари стъпки.\nИзтупа от снега поляните,\nнакичи с цвят, където свари.\nПочука тихо по прозорците\nи всеки слънчев лъч погали.\nПомаха весело на птиците,\nзавърнали се у дома.\nПрипя им в такт със песните,\nПубликувано от Владимир Кабрански в вторник, март 20, 2012 Етикети: стих\nНякога преди много години, в едно малко царство, живеел един цар, който много обичал яйца. Толкова обичал яйцата, че ги предпочитал пред всяко друго ядене. Хапвал яйца сутрин на закуска, хапвал яйца и на обяд, а и вечерята не минавала без любимите яйца. Обичал яйцата приготвени по всякакъв начин, а готвачът му всеки ден измислял нови рецепти.\nВсъщност приказката не е за яйцата, а за щастието. Защото Царят, който обичал да яде яйца, не бил щастлив. Не знаел причината за това, но дори не си спомнял, кога за последен път изпитал щастие.\nЦарят си имал всичко. Имал си хубаво царство, хубава царица, хубави и добри деца. Имал прекрасен палат с красива градина и големи гори, където се отдавал на втората си любов- лова.\nЦарят нямало и от какво да се оплаква. Нямал врагове, здравето му било цветущо, а пък народът в царството бил кротък и покорен.\nВсичко било наред, но Царят не бил щастлив. Дълго време не казвал на никого и се стараел да не личи, но накрая попитал съветниците си, защо е така. Съветниците свили рамене и казали, че няма причина. Всичко било наред и ако Царят не бил щастлив, причината можела да бъде само в някоя непозната болест.\nЦарят изпратил да повикат всички лекари в царството. Обещал богато възнаграждение на този, който му каже от какво е болен и каква е причината за да не е щастлив. Лекарите дълго се съветвали и допитвали до старите книги и накрая установили причината. Причината била в любимите яйца на Царя. Всъщност не в самите яйца или огромните количества, в които ги хапвал Царя, а в кокошките, които снасяли яйцата. Те не били щастливи и предавали с яйцата си, нещастието си на Царя.\nЛекарите предписали и лекарство. За да бъде щастлив, Царят трябвало да яде само яйца от щастливи кокошки. Само че, никой не знаел къде може да се намери щастлива кокошка и дали кокошките, въобще могат да изпитват щастие.\nЦарят събрал отново съветниците си. Трябвало или да намери щастлива кокошка, или да се откаже от любимата си храна. Само че, да престане да яде яйца, било немислимо. Затова Царят наредил на съветниците си, в срок от една седмица да му намерят щастлива кокошка.\nСъветниците се стреснали, но не посмели да обяснят, че такова нещо няма. Никой не искал да изпита гнева на Царя и затова, съветниците се втурнали да обикалят царството, в търсене на щастлива кокошка.\nИмали късмет и в края на дадения срок, успели да намерят.\nВ царството по чудо живеела една особена кокошка. Всъщност тя не била щастлива кокошка. Просто била една много чувствителна кокошка, която можела да бъде радостна, когато и е хубаво и тъжна, когото и е лошо. Толкова била чувствителна, че това направило впечатление дори и на стопаните ѝ. Без да се колебаят стопаните на кокошката я продали на съветниците на Царя и не се сетили никога повече за нея.\nСъветниците завели кокошката в двореца. Направили ѝ прекрасен дом, осигурили ѝ най-добрата храна и дори назначили двама слуги, които не се отлъчвали ден и нощ от нея, изпълнявайки всичките ѝ желания.\nКокошката бързо свикнала с лукса и започнала да снася яйце след яйце. Дори не знаела, че снася не обикновени, а щастливи яйца, но Царят опитвайки от тях, се почувствал щастлив. Наградил богато съветниците си и всички заживели щастливо.\nСамо че, един утрин не донесли на Царя любимите му яйца. Съветниците пребледнели обяснили, че кокошката внезапно починала. Втурнали се из цялото царство, за да търсят друга щастлива кокошка, но никога повече не намерили.\nТака Царят никога повече не изпитал щастие. Опитвал яйца от хиляди кокошки, дори такива докарани му от другия край на света, но след тях нямало щастливи. Дори за седмица спрял да яде яйца, но щастието не се върнало. Тогава Царят се примирил и заживял както преди. Съветниците го убедили, че не му трябва щастие, след като си имал всичко останало.\nВсъщност съветниците излъгали малко Царя. Кокошката не била мъртва. Просто един ден спряла да снася яйца. Не било от храната, водата или грижите. Причината била друга.\nЕдин ден кокошката се заслушала в разговора на двамата слуги, които се грижели за нея. В началото те се оплаквали от своя живот, после разказали един на друг за семействата си. След това продължили със съседите и картината на живота в малкото царство, която описали, хич не била розова. Царят наистина си има всичко необходимо, за да бъде щастлив, но не било така за поданиците му.\nКокошката не била много умна, но както казах била с чувствителна душа. Разстроила се от чутото и спряла да снася щастливи яйца. Не помогнали нито грижите, нито храната, нито заплахите. Глупава кокошка била и не разбирала от дума.\nА приказката не е за яйцата и за щастието. Не е и за глупавата кокошка. Тя е просто измислена история, която дори не се е случила. Дори в приказките не се случват такива неща.\nПубликувано от Владимир Кабрански в понеделник, март 19, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nНе помня скоро да съм имал по-тежка седмица. Вече уж приключи, защото почивните дни са само мои и рядко нещо успява да ги развали. Не зная дали ще успея този път. Иска ми се, да върна настроението и енергията си, но....\nЩях да съм сигурен, че ще успея, ако причините беше в работата или в пролетната умора. Само че, причините са в хората. Започвам да се заглеждам все повече в ежедневните им постъпки и за пореден път, се убеждавам, че никога няма да ги разбера. Не говоря за ежедневните рутинни неща, а тези, чрез които комуникираме един с друг.\nВинаги съм се опитвал, да спазвам моите правила, добри или лоши, но основани на това да помня, че срещу мен стои Човек. А във всеки Човек, доброто го има повече от лошото. Все още го вярвам, но напоследък обратните примери станаха прекалено много.\nДнес все пак е почивен ден, времето е топло, а хората усмихнати. Пролетта е някъде наблизо, но по нашия край за нея напомнят само пеещите денонощно капчуци. При нас все още снегът е покрил всичко и ще остане още дълго. Малко завиждам на познатите, които споделят снимки със свежа зеленина и дори цветя. Тук планината ще държи студа още поне месец, а когато дойде, по другите краища на страната, ще са забравили вече за нея.\nВ петък на обедната почивка се качих на покрива на сградата, в която работя. Исках да направя снимки на планината и се надявах, че хубавото време и гледка, ще успее да ме разсее поне малко. Така и стана, но снимките ме разочароваха. Светлината беше прекалено силна, а и за пореден път установих нещо интересно. Колкото повече се приближавам до планината, толкова повече, тя се отдръпва и бяга. Става въпрос за фотографиите, а не за човешкото око. То е съвършен инструмент, който рядко оценяваме. Само че не мога да предам това, което виждам, а докато успея да повторя снимките при по-подходяща светлина ще трябва да се задоволите с тези.\nЛеки и спокойни почивни дни!\nПубликувано от Владимир Кабрански в събота, март 17, 2012 Етикети: Ден след ден, Самоков\nВ третата година от царуването на цар Ипу, много беди се стовариха на царството ни.\nОт Изток навлязоха конници, прилични на дяволи. Опожариха градовете и селата и отвлякоха много хора в робство.\nОт Север по морето дойдоха изроди с човешко тяло и глави на животни. Жадни за кръв и злато, не подминаха нито едно пристанище и нито един кораб.\nОт Юг с керван търговци, пристигна невиждан мор. Не пощади нито животните, нито хората и на десет един оцеля.\nОт Изток удари пустинният вятър и затрупа цялата страна с пясък, три педи дълбок. Не остана ни шепа земя годна за сеитба, ни извор незатлачен.\nОтчаяха се хората и загубиха човешкото в себе си. Не почитаха нито Боговете, нито Царете или другите хора, нито земята си. Гладни тълпи се скитаха боси по напуканата от сушата земя и се хранеха само с тръни. Ако срещнеха пътник се нахвърляха, като диви зверове върху него и нямаха милост към никого.\nГрадовете затвориха портите и не пускаха никого, но дори в тях животът струваше по-малко от медна пара или шепа зърно. Дори в Царския палат имаше хора, които умираха от глад, а водата се раздаваше по десет глътки на глава и нямаше значение главата царска ли беше или на просяк.\nТогава една нощ небето се отвори и пристигнаха Демоните. Пристигнаха на колесници без колела и коне, които летяха в небето, ревящи като гладни лъвове и оставяха огнени дири след себе си.\nХората се уплашиха. Потърсиха опора в старите пророчества, но не намериха диря. Допитаха се до звездите, но и там не беше записано нищо. Помолиха Боговете, древни и нови за съвет, но Боговете мълчаха.\nСкриха се хората по домовете си. Затвориха плътно врати и прозорци, но ревът на колесниците се чуваше навсякъде. Демоните летяха в небето денем и нощем, кръстосвайки цялата страна. Понякога се спускаха на земята, а където кацаха, земя и скали се разтапяха от огъня.\nИзмина седмица, а Демоните не си отиваха. Тогава хората решиха да посрещнат съдбата си, каквато е била записана. Излязоха от къщите и се предадоха в ръцете на Демоните. Паднаха по очи и молеха за милост.\nТогава Демоните се спуснаха при хората. Слязоха от колесниците и приближиха към хората. Нямаха крака, но се движеха. Нямаха очи но виждаха. Нямаха лица, но се различаваха помежду си. Нямаха уста, но заговориха на хората без думи.\nЗаговориха на хората и след това го поведоха към крепостните порти. А когато портите се отвориха, хората загубиха и ума и дума.\nНавред пясъкът беше изчезнал, а полята бяха свежи и засети със жито. Тълпите от хора зверове, се бяха укротили, като агънца и не виеха с животински гласове, а пееха химни за възхвала. Нямаше я вече ни болестта, нито варварите дето рушаха Царството.\nТогава хората отново паднаха по очи и възхвалиха новите Богове, но Демоните ги вдигнаха на крака. И не бяха те Богове, а Учители даващи знанието си на всеки.\nПромени се Царството и хората научиха много от Демоните. Настъпиха години на мир и благоденствие и всички бяха доволни, без Царя и неговите велможи. Защото Демоните даваха знание на всеки по равно и не деляха хората.\nСъбра Царят велможите си, за да измислят как да изгонят Демоните. Не му трябваше знание и благоденствие, което е за всички. Мислиха цял месец, но не измислиха нищо, защото Демоните бяха могъщи и нямаха слаби места.\nТогава Царят се допита до един отшелник, дето живееше сам в пещера сред пустинята. А отшелникът му каза:\n-Има три неща на този свят, дето могат да разрушат всичко. Красива жена, голямо богатство и голяма гордост.\nИ тогава Царят изпрати при Демоните дъщеря си, а тя беше красавица, пред която и камъните се разпукваха, но не успя да покори Демоните.\nТогава Царят събра всичкото си богатство, а то беше равно на цели хиляда таланта. Събра го на едно място и го предложи на един от Демоните. Само че, демонът не се впечатли, а на следващия ден цялата столица беше покрита със злато. И стените и портите бяха от злато, а къщите също. Дори и улиците бяха покрити със златни павета и всеки имаше толкова злато, колкото желаеше.\nНе се отчая Царят, а изпрати велможите си при най-малкия от Демоните. И те хвалеха Демона ден и нощ. Наричаха го велик и равен с Боговете и величаеха всичко, което правеше. Един ден му казаха, че другите Демони му завиждат и са се наговорили да го убият.\nТогава Демонът се разгневи. В една тъмна нощ вдигна колесницата си в небето и с огън и жупел унищожи побратимите си. Не остана нищо нито от Демоните, нито от колесниците им.\nА на сутринта Демонът осъзна, какво беше направил и се разгневи на хората. Вдигна колесницата си и разруши всичко, което Демоните бяха дали на хората. После полетя срещу Слънцето и никой не го видя повече.\nА в Царството се върнаха и варварите, и болестите и пустинята отново настъпи. Хората загубиха човешкото и отново заживяха, като зверове, загубили всичко, което бяха получили. Дори знанията загубиха, защото всеки ги пазеше за себе си.\nТогава реших да запиша какво се случи, защото утре няма да ме има. Няма да има нито мен, нито Царете, нито хората които живеят днес, а идващите след нас трябва да го знаят. Защото Демоните няма да се върнат никога повече, но Царе ще има винаги.\nПубликувано от Владимир Кабрански в четвъртък, март 15, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nСтоеше неподвижен в центъра на огромната зала и очите му не се откъсваха от огромния екран на една от стените ѝ. Екранът беше тъмен с изключение на три малки светли точки в горния му ляв ъгъл. Някога бяха хиляди, но една по една угасваха, а днес щяха да изчезнат и последните.\nУсмихна се и си спомни началото. Отдавна никой не го помнеше, защото беше преди милиони години, а никое живо същество, не живееше толкова дълго. Никое освен него, но той беше различен.\nСъздаден беше в малка лаборатория, където вложиха в него всичко, което тогава знаеха и можеха. Създателите му нямаха представа, какво ще се получи, но той не остана дълго при тях. Беше надарен с интелект, който се развиваше всяка секунда и нямаше ограничения. Направиха му и тяло, слабо и нетрайно, което по-късно замени със създадено от него. Всъщност не се нуждаеше от тяло, но без него околните трудно го възприемаха. Всъщност дори с тяло, го гледаха с учудване, но и с пренебрежение, защото не предполагаха на какво е способен.\nСпомни си с усмивка, изненаданите физиономии на създателите си, в мига преди да ги унищожи. Бяха свършили работата си и повече не му бяха нужни.\nУнищожението му харесваше и не се колебаеше никога, но повече му харесваше страха и да пречупва волята на другите. Ставаше все по-добър и скоро планетата му стана тясна. Тогава пожела цялата Вселена. Знаеше, че ще отнеме много време, но той го имаше.\nЗвездните му флотилии завладяваха планета след планета. Понякога срещаха съпротива, но това само го забавляваше. Унищожаваше без милост непокорните за назидание на бъдещите противници.\nНе се месеше в делата на завладените планети. Достатъчно му беше само да се подчиняват и страхуват от него, но с годините това започна да му става скучно.\nМечтаеше, някой ден да се изправи срещу достоен противник. Противник, който имаше неговия интелект и сили, но Вселената се оказа малка, за да открие такъв.\nДнес флотилията му щеше да унищожи последните три свободни планети. Не очакваше съпротива, защото на тях нямаше живот. Бяха просто три каменни скали, обикалящи около отдавна изгаснала звезда.\nСтоеше неподвижно от часове и очите му не се откъсваха от екрана. В този миг не мислеше за трите планети, а за бъдещето си. Скучно и без надежда, някой ден да срещне достоен противник.\nСветлините примигнаха плахо и угаснаха. Всичко беше свършило и Вселената беше негова. Само че, не усети радост, а разочарование и гняв, че някой го беше измамил.\nВ този миг, някъде далеч по коридорите се чу силен шум. През дебелите стени се чуваше стрелба, взривове и викове на изненада, болка и страх.\nСлушаше без да изпита нищо. Най-вероятно беше поредният придворен глупак, повел други глупаци с надежда, да се възкачи на императорския трон. Дори не се ядоса, но не искаше да остава повече в тъмната зала и разтвори широко вратите.\nОт коридора нахлуха облаци дим и прах , а заедно с тях връхлетя и началникът на стражата. По петите го следваше разчорлена стара жена с дълъг гърбав нос, която го налагаше с проскубана метла.\nНачалникът на стражата се опита да се скрие в краката на Императора, но той го срита с отвращение.\n-Това, Ваше Величество, е много древен уред за почистване.-отговори началникът на стражата.\n-Зная, Глупако! Зная какво е метла и помня времето, когато се използваха. Питам, какво прави Баба Яга тук? Как една детска фантазия, която дори не съществува е преминала през охраната?\n-През южния порт влязоха, Ваше Величество. Беше затворен, но те преминаха през стените. Опитахме всичко, но нищо не може да ги спре или убие. Всичките ми воини са изпепелени или превърнати в камъни.\n-Те ли? Значи не е само вещицата?- възкликна Императорът.- Трябваше да се досетя сам.\nПогледна към входа и ги видя. Там бяха всички. Ламята с трите глави, жабокът Принц, седемте джуджета и феята Орисница. Стояха и гневните им погледи не се откъсваха от него.\n-Къде е Принцесата!- жабокът Принц.- Казвай, къде си я скрил! Ако не ме целуне, ще си остана завинаги зелен и грозен.\n-Ти и като принц, няма да си по-красив.- засмя се Императорът.\n-Къде е Принцесата?- изръмжа Ламята.- Казвай, докато не съм се разсърдила!\n-Ами разсърди се!- ядоса се Императорът.- Нито ме интересува глупавата ви принцеса, нито измисления ви свят. Живейте си в него и не се мяркайте наоколо, защото ще ви смажа! Вълнуват ме по-важни неща, а не някаква принцеса.\n-Само че, тя изчезна, когато се появи ти.-размаха метлата Баба Яга.- Изчезна, когато започна да покоряваш планета след планета, сеейки страх в душите на хората. Страхът убива фантазията, убива и нашия свят. Ти и само ти, си отговорен за това и ще си платиш!\nИмператорът се засмя. Не обичаше смеха и не се беше смял от години, а днес не му беше до смях. Искаше да остане сам, но малката групичка нямаше намерение да се маха. Прехвърли през главата си хиляди начини, как да ги унищожи и усмивката му замръзна. Осъзна, че не можеше. Те не бяха истински, но бяха по-живи отколкото милиардите същества на покорените планети. Нямаше как да ги накара да се страхуват, нямаше как да ги затвори или убие. Погледна малката групичка и за първи път изпита страх. Беше покорил Вселената, но всъщност до този момент не беше влизал в истинска битка. Битка за всичко или нищо. Събра всичките си сили и пристъпи към натрапниците....\nКогато димът се разпръсна в залата нямаше никого. Беше тъмно и тихо, но нещо се случваше. На огромния екран на стената се появи една светла точка. Примигна и угасна, но след нея се появи друга. След нея още една и още една....\nЕкранът вече не беше тъмен. Светлините примигваха, проблясваха ярко или угасваха, но с всеки миг ставаха все повече и повече. Там някъде в безкрая се водеше последната битка за Вселената.\nПубликувано от Владимир Кабрански в сряда, март 14, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nСтояха на брега на морето и топлият вятър галеше кожата им. Над тях в небето пулсираха и се гонеха две светли кълба. Едното бледо червено, а другото яркосиньо. Сливаха се и се разделяха, спускаха се почти до морската повърхност или се издигаха, докато се превръщаха в светещи точки. Лъчите им рисуваха чудни картини по изкуствените облаци, следвайки ритъма на популярна мелодия.\nМелодията приключи и кълбетата внезапно изчезнаха. Небето се оцвети в светъл кехлибарен цвят, а вълните станаха изумруденозелени.\n-Красив изгрев!- усмихна се Ник.\n-Красив е, но изчакай до другата седмица. Изгревът, който подготвяме с Еси, ще е най-доброто, което това място е виждало.\nЕрик хвърли наметалото си и се втурна към водата. Ник го последва, но въпреки усилията си, изостана още след първите метри.\n-Ако не е голяма тайна, каква е идеята ви за изгрева? - попита Ник, когато излязоха от водата. -Дано е оригинална, защото през последната година, дори не си правят труда да създават нови. Взимат от архива и ги пипват малко, като най-често развалят първоначалната идея.\n-Ще бъде нещо ново и същевременно старо, като света. - засмя се Ерик.- Идеята е на Еси. Разбираш ли, тя е решила да се занимава с история. Изровила е куп неща за Земята. Вчера гледахме един истински залез. Имали са централна звезда и тя е създавала изгревите там.\nВ началото мислех, че това е скучно, но не можеш да си представиш, колко различни са били всъщност. Ще се опитаме да накараме синтезатора, да повтори един от тези изгреви. Всъщност това ще е началото. Мисля да помогна на Еси при проучване на историята ни.\n-Проявяваш странен интерес.- ухили се Ник.- Най-обещаващият млад физик, си губи времето с Историята. Че нея всички я знаят. Имам съмнения, че причината е в Еси, а не в историята.\n-Еси е невероятна! -усмихна се Ерик.- Прав си, че тя е причината, но след като започнах, научих много неща. Не е толкова просто, както изглежда. Всъщност, какво знаеш за историята?\n-Каквото всички. Древните са били на ръба да унищожат Земята и себе си. Тогава Съветът е направил този кораб. Нужни били всички останали ресурси на Планетата, но успели в последния момент. Натоварили хората и потеглили.\nВ началото се движели бавно и докато напуснат своята планетна система се сменили две поколения. След това попаднали на Демоните. Всъщност Демоните ги намерили. Превзели кораба, убили много от хората и си тръгнали внезапно, както били дошли. Само че, забравили едно от Кълбата.\nОстаналите хора успели да разгадаят силата на Кълбото. Открили природни закони, различни от тези, които познавали. Използвали ги и превърнали кораба в това, което е днес. Вече можели да пътуват по-бързо от светлината и посетили много планети, но нито една не им харесала. Били враждебни и уязвими, а на кораба имали всичко.\n-Това го зная и аз. Само че, не говоря за Историята, а за историята. За това, което се е случило преди да напуснем Земята. Еси е намерила много неща. Не разбирам всичко, но вчера тя ми цитира една мисъл на древните: „Който не познава историята си, е осъден да я преживее отново.“.\n-Не разбирам.- замисли се Ник.- Какво толкова трябва да знаем? Историята никога не се променя. Каквото е било вчера, такова е днес и ще бъде утре. Онова време, преди да дойдем на кораба, не засяга никого днес. Тръгнали сме навреме и сме оставили лошото там.\n-Може би си прав, но Еси каза друго. Каза, че онова там в миналото е част от нас, дори да не го разбираме. Всъщност тя може да го обясни по-добре от мен. За днес е изровила филм от последните дни преди отпътуването. Искаш ли да го видиш?\n-Не! Ще пропусна семинара по математика и само ще ви преча.\n-Глупости! Няма да пречиш на никого, а със сигурност ще научиш повече нови неща, отколкото на семинара.\n-Еси от къде е изровила тези неща? Мислех, че достъпа е забранен.\n-Не е и никога не е бил. Аз също мислех така, но архивът винаги е бил на четвърто ниво в библиотеката. Просто никой не се интересува от него. Дори новите роботи не знаят, какво има в тази секция.\n-Закъсняхте!- посрещна ги Еси. - Чакам ви от час. Днес няма да гледаме филма. Открих нещо по-интересно. Знаете ли какво има в центъра на кораба ни?\n-Предполагам, че долу има някакви складове.- опита късмета си и Ник.\n-Нещо такова, но не съвсем. Там е старият кораб. Мястото където живеем сега е надстроено по-късно, върху него. Според един от документите тук, когато хората са напускали Земята, са си мечтаели един ден да се завърнат на нея. Малко преди кризата са открили тунелите в пространството, които използваме и днес. Ние знаем как да ги откриваме в пространството, но тогава ни са нямали тази възможност. Не пише как, но хората са успели да създадат такъв тунел. Единият му край е бил на самата планета, а другият е на този кораб.\n-Значи....- замисли се Ник.- Значи, ако това е вярно, винаги можем да се върнем на Земята?\n-Можем, но дали си струва? - махна с ръка Ерик.-Какво ще намерим там? Мисля, че трябва да уведомим Съвета. Те ще решат какво да направим, но ми се иска да участвам в проучването на този тунел. Странно, как досега никой не го е направил. Може би книгата лъже?\n-Може би, но преди да кажем на някого, искам да проверя.- скочи Еси.- идвате ли?\nДълго се спускаха по шахтите. Транспортната система не работеше на долните нива, а маркировката често липсваше. Почистващите роботи не слизаха тук и пода беше покрит с дебел слой прах. На места коридорите бяха преградени от хаотично струпани сандъци и се налагаше да търсят други пътища.\nКогато достигнаха мястото, гледката ги накара да затаят дъх. Осветен от бледа светлина старият кораб сякаш висеше в огромен прозрачен балон. Погледите им не можеха да видят всичко, но от учебните филми познаваха всяка линия на корпуса му. Само че, във филмите той изглеждаше величествен и лъскав, а днес беше развалина. По корпуса му се виждаха хиляди пробойни и се виждаха детайли от вътрешността.\n-Няма начин тук да има никакъв тунел.- възкликна Ерик.- Дори да има няма никакъв начин да стигнем до кораба. Освен ако не можем да летим. Хайде да се връщаме.\n-Добре.- въздъхна Еси.\nПриближи се до стъкления корпус и протегна ръка, за да избърше праха от него. Тогава светлината угасна и усетиха, че се носят във въздуха. Усетиха силен удар и всичко свърши.\nСтояха на брега на морето и потръпваха от хладният вятър. На хоризонта се появи бледо червено сияние. Започваше изгревът.\n-Сигурно няма начин да си тръгнем от тук. - каза Ерик.\n-Няма!- отвърна Еси.- А защо трябва да си тръгваме?\n-Ами ако Демоните не са си отишли, а са използвали тунела и са дошли тук?- попита Ник.\n-Ще се справим!- засмя се Еси.\nСвали наметалото си и се втурна към морето. Пясъкът драскаше стъпалата и, а студът на водата и подейства като шок и спря за миг. Покрай нея бясно блъскайки водата с ръце и крака, преминаха Ерик и Ник, но тя не им обърна внимание. Отпусна се по гръб и се загледа в небето.\nСлънцето вече беше над хоризонта. Червеното на изгрева угасваше, заменено от синия цвят на морето. Небето също беше синьо, с най-красивия син цвят, който беше виждала. Синьо море, синьо небе и между тях слънцето. Топлещо, но с изгарящи кожата лъчи.\nСиньо море, синьо небе и между тях слънцето. Всеки ден еднакво, но и различно.\nПубликувано от Владимир Кабрански в вторник, март 13, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nТелевизорът в хола гърмеше, но бай Иван имаше други грижи. За разлика от женската част на семейството, вперила очи в екрана, събитието не го впечатляваше.\nНа Земята бил дошъл извънземен. Голяма работа! Ако поне беше някой страшен нашественик, Бай Иван може би щеше да му обърне малко внимание. Само че, извънземното беше зелена топка, една педя широка. Грозна, безпомощна и безполезна топка.\n-Ела тук, де!- повика го жена му.- Дават директно от Белия дом. Онова зеленото, когато дошло, направо там кацнало. Американците се опитали да го скрият, но то отказало да отговоря на въпросите им. Проговорило едва пред представители на цялото човечество. Твърди, че е беззащитно, няма лоши намерения и скрити оръжия. Било дошло на Земята, като пратеник на добра воля. Искало само да ни каже, че не сме сами във Вселената и тя не е страшно място. Когато станем готови, щели да ни приемат в тяхното общество. Ама не дават помощ дяволите. Основното им правило било за ненамеса в работите на другите. Че за какво ни са тогава? Кажи нещо, де?\n-Престани да викаш! Чух всичко вече хиляда пъти.- ядоса се бай Иван. - Тъпото извънземно хич не ме интересува.\n-Ох! Да не те кастрил пак шефът ти? Я чакай да нарежа салатката и да ти налея една ракийка. Хич не му се връзвай на този!\n-Не искам ракийка!- изръмжа бай Иван.\n-Не искаш ли? Да не си болен?\n-Не бе, жена! Нито съм болен, нито с шефа имам проблеми. Няма да седна да се ядосвам за такива дреболии. Луканката я няма бе, жена! Вчера я гледах провесена на тавана и не се сдържах, та си резнах едно резенче. Днес я няма. Няма я, бе!\nКолко тичане стоварих, докато намеря младо конче, колко пазарлък беше да сваля цената, само аз си зная. В тази луканка вложих целия си майсторлък, а знаеш, че като моята луканка няма никъде.\nДа, ама днес я няма. Ако хвана този дето я е откраднал, ще му одера кожата от бой. Първо мислех, че е съседът. Знаеш как обича да ми прави мръсно. Да, но от три дни не си е в къщи. Щях да река, че е някоя котка, ама не е. В цялата махала една не остана, откак гръмнах белия котарак на бабата. Да е птица пък, ще вземе парче или две, а няма да отмъкне цялата луканка.\n-Успокой се, миличък! Ще направиш пак луканка. Ето ти сега ракийката и ела да гледаме телевизия.\n-Не ти искам ракийката!- ядоса се бай Иван.- Такава луканка няма да мога да направя никога повече. Само да пипна крадеца!\n-Тате!- влетя дъщеря му. - По телевизията казаха, че извънземното ще обиколи целия свят. Искало да се срещне с колкото се може повече хора. Когато направили маршрута, то пожелало да дойде първо в нашата страна. Другата седмица ще е в нашия град. Ще го видя на живо и ще си взема автограф. Искам и ти да дойдеш, за да ме снимаш с Извънземното.\nБай Иван изръмжа, но знаеше, че няма начин да се измъкне. Пък и детето беше добро и заслужаваше всякакви жертви.\nСлед седмица, бай Иван, подстриган и обръснат, чакаше с фотоапарат в ръце появата на важния гост. Точно по обяд колона от лимузини спря на площада пред кметството. Следваха ги колите на вестници и телевизии, а един хеликоптер, заснемаше събитието от въздуха.\nОт лимузините излязоха куп важни особи, които бай Иван беше виждал само по новините. Сред тях Извънземното едва се виждаше, но хората полудяха от възторг.\nИзвънземното изостави важните особи и се понесе във въздуха сред хората. Беше кротко и любезно. Раздаде много автографи и търпеливо заставаше където искаха, за да се снимат с него. Бай Иван направи хубави снимки и поиска да си тръгне, но дъщеря му се заинати да останат до края.\nПоследваха речи от официалните лица, от които бай Иван нито чу нещо, нито разбра, а накрая дадоха думата на Извънземното.\nТо застана през микрофоните и гласът му, тих и мелодичен се понесе над смълчаните хора:\n-Днес е един велик ден от великото време, в което живеете. Може би, не всички разбирате важността на това, което се случва. Не разбирате, че Първият контакт, ще отвори пред вас нови възможности. Ще освободи мечтите ви и ще ви даде вяра в собствените сили. Вие имате потенциала, да се превърнете във велика звездна раса и това зависи само от вас самите.\nМоже би, много от вас се чудят, защо днес съм тук. Тук в тази малка страна и това малко градче, които никой не знае. Тук съм, защото аз пожелах, това да е сред първите места, които да посетя. Пожелах това по две причини.\nПърво, вярвам, че хората живеещи тук са същите, като хората в огромните ви мегаполиси.\nВторо, с това място ме свързва една сантиментална случка. Всъщност корабът ми не се приземи в двора на Белия дом. Обърках координатите и кацнах в един двор недалеч от тук. Беше нощ и никой не забеляза това, но това градче е истинското място на Първия контакт.\nХората избухнаха в аплодисменти и Извънземното дълго чака да настъпи отново тишина. Покашля се и продължи речта си:\n-Има още нещо, свързано с това място. Вече всички знаете, че нашата политика, е основана на абсолютна физическа ненамеса на посетените планети. С това място тук, обаче ме свързва едно нарушение на тези правила. Използвам случая, да поискам официално извинение от местните хора.\nКогато кацнах, видях нещо, което не бях виждал на друга планета. Бордовият компютър ми обясни, че това е храна, което ме изуми. Ние отдавна не се нуждаем от храна, поне не такава, каквато вие използвате, но се изкуших и я опитах. Исках да опитам само едно малко парче, но се разсеях и изядох цялата. Моля ви за извинение!\nНастана тишина, а после една едра фигура се втурна напред. Не можеха да я спрат нито загражденията, нито охраната.\n-Ти ли си бил, бе! Ти ли, маймуно зелена! Ще ти одера кожицата извънземна! Ще ми крадеш луканката, а! Моята луканчица, ще крадеш! На ти! На! На! На!\nПубликувано от Владимир Кабрански в понеделник, март 12, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца\nВчера завърши конкурсът за фантастичен разказ в памет на Агоп Мелконян. Резултатите са обявени, а организаторите от Сборище на трабадури, журито и участниците вече са си отдъхнали.\nСлед участниците беше и моя милост. Предполагам, че съм от първите, изпратили разказче, а и се опитах да споделя за конкурса навсякъде, където имах възможност.\nТова беше първия конкурс, в който участвах. Защо го направих ли? Защо участвах и защо разпространих новината?\nНа първо място, защото фантастиката е любимия ми жанр. Има хора, които не разбират това, но фантастиката за мен не е нещо отвлечено. Тя е част от ежедневието ни, част от самите нас. В комбинация с фантазията на всеки отделен човек, тя е отражение на мечтите ни, желанията и дори ежедневието ни. Човек просто трябва да вдигне глава и отвори очите си, за да я види, дори в ежедневните неща. Фантастиката е единствения жанр, в който абсолютно всеки човек може да намери нещо, което да му е интересно.\nВтората причина да се включа е, че такива конкурси са полезни с всичките им недостатъци. Това е възможност без ограничения за българските автори да се покажат на светло. Колкото и да говорим, че днес има хиляди възможности за това, спрямо българските автори отношението на издателства е негативно. Причината не е, че нямаме добри и дори талантливи автори, а че днес писаното слово се е превърнало в стока. Важна е рекламата и възможността за продажби, а не съдържанието.\nЩе излъжа, ако кажа, че когато реших да участвам, не съм желал да спечеля. Да, победата е хубаво нещо, но самото участие ми даде нещо повече от нея. За трите вечери, които отделих за написване и подготовка на материала научих достатъчно, за да кажа, че си струваше. Не съм от наградените, но спечелих нещо за себе си.\nИмаше и още една причина, за да участвам, но нея осъзнах по-късно. Предполагам, че дяволчето в мен е искало да вгорчи живота на журито. Преглеждането на множество ръкописи, не е лесна работа, но пък нали не е на мой гръб : ).\nНо нека все пак да започна и с описанието на самото мое участие.\nВ момента, когато реших да участвам, едно разказче кацна услужливо в главата ми и пръстите ми се понесоха по клавиатурата. Не спрях докато не сложих точката след цели пет страници. Само че,....\nСамо че, се получи прекалено дълго. Изискването беше за не повече от хиляда думи или 7200 знака. Почувствах се глупаво. Спомних си една история от далечното минало.\nИсторията е свързана с престоя ми в родната казарма и кандидатстудентските изпити. Исках да кандидатствам с химия, а времето за учене беше оскъдно. Ротният ми командир беше едно недоразумение, за което не искам да си спомням. Направи всичко възможно, не само аз, а и другите желаещи да кандидатстват, да не го направят. Все пак всички успяха да изкарат добри оценки на основните изпити, но нещата не свършиха до тук. Тогава трябваше задължително да се явяваме и на още един изпит, включващ боза от философия, политикономика и история на БКП. Беше без оценка, само с да или не, но не-то те изхвърляше от класирането.\nНощта преди този изпит прекарах без сън, като дежурен на портала, а в 6 часа сутринта едва успях да хвана влака за София. Темата беше лесна- За прерастване на количествените натрупвания в качествени изменения. Започнах да пиша, като дадох пример с класическия пример за житната нива. Тук спомените ми се губят за повече от час, но очевидно не съм спрял да пиша, защото когато разбрах какво правя, бях нахвърлял цели пет страници с житни ниви. Оставаха десетина минути и не си спомням дали сложих точка на последното изречение, но пък за моя изненада, резултатът беше -да.\nСега се оказах в същото състояние. Зная, че не мога да пиша по поръчка или когато пожелая, а това беше поредното доказателство. Започнах да кастря разказа, което ми отне една вечер, а резултатът не ми хареса. Захвърлих всичко и в главата ми нахлуха хиляди зелени човечета. Представих си ги как щъкат навсякъде около нас и в този миг едно от тях ми се усмихна.\nРазказа Първи контакт, написах за половин час. Не е точно фантастика, но не се поколебах да го изпратя, заради една единствена, но много важна причина. Докато го пишех, се забавлявах. Докато го редактирах, се забавлявах. Дори сега, когато го чета, се забавлявам, а това е най-важното нещо при писането.\nНадявам се и журито да се е забавлявало и да не са ме ругали много. Надявам се и вие да не ме ругаете, когато другата седмица ви досаждам само с приказки с фантастичен елемент.\nВ понеделник ще прочетете - Първи контакт. В сряда ще видите неуспешния ми първи опит- Синьо небе, а в петък една приказка, която написах миналата седмица, но оставих да отлежи- Последната битка за Вселената. Ако не слушате и имам време, може да допълня с една история за демони в почивните дни.\nПубликувано от Владимир Кабрански в неделя, март 11, 2012 Етикети: Разни\nВчера се замислих над начина, по който използваме и разбираме думите професионализъм и професионалист. Повод беше едно твърдение, че професионализмът е гаранция за нещо по-добро. Използваме често думата аматьорство в пренебрежителен смисъл и синоним на нещо зле направено, но дали е така?\nПрофесионализмът и професионалистите ги има още от зората на човечеството. Донякъде е свързана с разделението на формите на труд и обособяването на групи хора, които се специализират в определени дейности, но всъщност това, което е в основата, е получаването на възнаграждение за определен тип труд. Разбира се, специализираното изпълнение води до усъвършенстване и стремеж да се усвои по-добре професията. Това е свързано отново с възнаграждението, защото по презумпция, колкото е по-квалифициран в професията си един човек, толкова по-високо възнаграждение може да получи.\nВ миналото, а и днес професионализмът е причина за създаването много добри неща. Освободени от други задължения хора на изкуството, занаятчии и учени, са създавали гениални неща, които ценим и днес. Значи ли това, че професионализмът е гаранция за добро? Според мен не. Не всички професионалисти могат да създадат нещо запомнящо се, , дори срещу щедро заплащане. Всъщност в голямата си част, нещата създадени от професионалисти се отличават само с две неща- добра повтаряемост и по-висока скорост на изпълнение. Професионализмът осигурява на удобна среда и сигурност на изпълнителите, но това не са достатъчни предпоставки, за създаване на нещо извън установените рамки. Заплащането не е достатъчен стимул.\nВ днешно време професионализмът в някои области е развит до съвършенство, поне според мен, това не е предимство, а пречка за прогреса ни. Всъщност добрите черти на професионализма се израждат, като много често обществото приема за по-добър професионалист, не този който е по-добър в определена професия, а този който успява да продаде труда си по-скъпо. Нещо повече, често определящо, за това дали един продукт ще се създаде, е не доколко е полезен, а дали може успешно да се продаде.\nТова напълно съвпада с основното съдържание на професионализма. Работа срещу заплащане, каквато вършим всички. Някои хора обичат работата си и влагат повече, отколкото получават. За по-голяма част от хората обаче, работата е просто досадна необходимост. Те го правят единствено, заради необходимост и парите са единствения двигател на действията им. Виждали са хиляди примери и знаят, че възнаграждението в малка степен зависи от вложеното, но добрият пазарлък е най-ефективния начин. Затова хората не влагат и грам усилие, повече от задължителния минимум и са прави. Повечето от тях знаят и могат много повече.\nДори и хората, които обичат работата си, при създадената система на професионални отношения, не развиват пълния си потенциал. Причината не е в нежеланието им. Тя е в рамките и ограниченията, които създава една професионална среда. На един професионалист се плаща за определена дейност и обикновено тя е в строго определени рамки. Тези рамки осигуряват парите, с които се заплаща труда на професионалиста, а всяко излизане от тях е загуба на време, срещу несигурна печалба.\nСъздадената система изхранва милиарди хора, но за сметка скоростта, с която се движим напред. Ако все пак го правим, причината не е в системата, а в нещата, които се създават въпреки нея.\nЗатова не мога да приема, че професионализмът гаранция за нещо по-добро. Когато погледна назад установявам, че най-добрите неща, които съм направил, са или извън служебните ми задължения, или са когато съм намирал време и желание да направя нещо повече от рамките, в които служебните задължения са ме ограничавали.\nПубликувано от Владимир Кабрански в събота, март 10, 2012 Етикети: Общество, Размисли\nПреди много години в една далечна страна, живеел един вълшебник. Знаел много вълшебства, но името му не било известно, защото странял от хората и предпочитал книгите за компания. Един ден обаче, вълшебникът открил философския камък. Само че, това не бил онзи камък, който превръщал всичко в злато. Не можел и да дава и отнема живот, нито пък да дава безсмъртие.\nФилософският камък, който вълшебникът открил давал на хората всичко, от което имали нужда. Не бил могъщ и давал по малко, а освен това имало куп ограничения в силата му. Все пък, като него нямало друг, а и хората тогава, се радвали и на малко.\nВълшебникът дълго мислил, какво да направи с камъка, но накрая решил, че най-добро е да го даде на хората. С тъга напуснал своя дом високо в планините и отишъл в най-бедното царство, за което бил чувал. Стигнал до столицата му, седнал под едно дърво пред крепостните порти и започнал да раздава философския камък, на всеки, който минел.\nРазчуло се и от всички краища на царството, дошли хора, за да получат частица от камъка за себе си. Само че, още на другия ден пристигнала царската стража и арестувала вълшебника. Хвърлили го в тъмницата, а на другия ден го изправили пред съда.\nСъдия бил самият Цар. Седял на трона си заобиколен от свитата си и гледал вълшебника строго.\n-Научих, че си раздавал на всички нещо, което ми принадлежи по право!- изръмжал Царят.\n-Излъга ли са ви, Ваше Величество!- отговорил вълшебникът.- Раздавах само философския камък, а той по право принадлежи на всички хора, въпреки че аз го създадох.\n-Ти, идиот ли си? - скочил Царят.- Няма значение, кои е създал камъка! Важното е, че с него всеки може да си направи злато и да управлява живота и смъртта. В това царство, само аз мога да разпределям златото и да казвам, кой да живее и кой да умре!\n-Но моят камък няма такава сила, Ваше Величество.- обяснил вълшебникът.- Той дава само късчета щастие на хората.\n-Значи освен крадец си и измамник!- потрил ръце Царят.- Продаваш фалшива стока. Запишете и това към обвинението и отбележете, че сам го признава!\n-Не е фалшива стока, Ваше Величество!- оправдал се вълшебникът.- На всеки, който го давам казвам, каква е силата на камъка. Освен това не го продавам, а до дарявам!\n-Хм!- замислил се Царят.- Да кажем, че по тези обвинения си невинен. Само че, изникват нови! Когато правиш и подаряваш камъка, ти не печелиш, но ограбваш мен. Извършваш дейност, а не плащаш данъци в хазната! Затова, те осъждам на доживотна каторга, а философския камък, се конфискува!\n-Както решите, Ваше величество.- засмял се вълшебникът.-Каторгата не ме плаши, защото съм прекарал живота си затворен по собствено желание. Само че, няма как да вземете философския камък. Рецептата зная само аз, а го правя за всеки човек по отделно. Няма два еднакви камъка и всеки човек се нуждае от различни неща, за да е щастлив.\nЦарят побеснял, но не можел да направи нищо. Отложил решението си за следващия ден и прекарал дълга безсънна нощ.\nНа следващия ден, вълшебникът все пак бил затворен в тъмницата на замъка и останал там до края на живота си. Сигурно се питате, какво е станало с философския камък?\nЦарят и на това намерил решение. Направил сергия пред двореца си и продавал философския камък скъпо и прескъпо на тези, които можели да си го позволят. Всъщност продавал им обикновени камъни, но никой не забелязал измамата. Защото тези, които можели да си позволят да купят мислели, че щастието е в цената на нещата, които притежават.\nТака завършила историята. Всъщност това не било край, а начало на приказка, която продължава и днес.\nПубликувано от Владимир Кабрански в петък, март 09, 2012 Етикети: Приказки за пораснали деца


Авто OFFnews | ПОСЛЕДНА ПРОМЯНА 29 септември 2015 в 10:2921690\nНай-великият WRC пилот за всички времена - Себастиан Льоб ще застане зад волана на Peugeot 2008 DKR за старта на рали Дакар 2016 през януари. Деветкратният победител в Световния рали шампионат и рекордьор в изкачването на Пайкс Пийк ще се пресъедини към дрийм тима на французите, включващ още абсолютния титуляр от пустинята Стефан Петерханзел, 5-кратният победител с мотоциклет в „Дакар” Сирил Депре и колегата му шампион от WRC и победител в пустинния маратон Карлос Сайнц.\nКато част от подготовката си за рали Дакар 2016, Себастиан Льоб ще застане на старта на рали „Мароко” от 3 до 9 октомври, заедно с Карлос Сайнц. Преди почти месец пък, Петерханзел и Депре постигнаха двойна победа в Grand China Rally в Китай.\n41-годишният Льоб е един от най-успешните пилоти в историята на моторния спорт. Той има безпрецедентното съотношение от 46,2% на победи спрямо стартове. Себ заяви: „Открих моторния спорт едва на 18 години, когато участвах в първите си ралита. От тогава се интересувам от всякакви видове различни моторни спортове, като „Дакар“ е един от тях. Смятам, че е голямо предизвикателство да се състезаваш в него и да шофираш в пустинята.\n„Дакар“ е напълно различен от състезанията, с които се занимавам в момента. Ще е много дълго, над две седмици, и трябва да имам издръжливостта да се справя с колата на такова разстояние. Това е друг подход към състезанията, но аз ще го открия през януари.“\nПреди това, Льоб ще се нареди до Сайнц в Мароко следващата седмица, за да направи своя крос кънтри дебют, макар че той вече тества автомобила на Peugeot за „Дакар“ по-рано тази година. За Льоб това ще е много специална повторна среща – той бе съотборник със Сайнц за първия си пълен сезон в World Rally Championship през 2003, докато испанецът не реши да сложи край на WRC кариерата си през 2004. В Мароко, Сайнц ще пилотира най-новия PEUGEOT 2008DKR16, докато Льоб – версията от 2015-а.\n„Когато тествах PEUGEOT 2008DKR през юни, той моментално ме впечатли – и, естествено, той много се промени от тогава,“ каза Льоб, който в момента се състезава във FIA WTCC със Citroen. „Това, което най-много ме порази, бе, че дакарският автомобил бе нещо напълно ново за мен – във WRC бях свикнал да заобикалям препятствията, но с този автомобил можеш да минеш направо през тях, което отнема известно време, за да придобия достатъчно самоувереност и да повярвам в това!“\n„Бях свикнал също така да разчитам на много подробни записки. В крос кънтри състезанията трябва сам да откриеш пътя и да импровизираш с маршрута си. А това реално е първият път, в който карах спортен дизелов автомобил. Затова, имам много неща за учене, но нямам търпение да започна и откривам все повече и повече.“\nОсвен че е спечелил най-много ралита, специални етапи и шампионати, Себастиен Льоб се превърна в „Крал на Пайкс Пийк“, когато изпари рекорда при изкачването на Пайкс Пийк с Peugeot и Red Bull преди две години в Америка: епично постижение, което вече е легендарна част от историята на моторния спорт. Сега, той става част от най-великия отбор, който някога е атакувал „Дакар“. Както каза Стефан Петерханзел, 11-кратен победител в „Дакар“: „Себастиен Льоб е еталон в моторния спорт. Има много малко неща, които аз, или който и да е друг, можем да го научим.”\nСирил Дeпре, 5-кратен шампион в „Дакар“ с мотоциклет, добавя: „След като направих прехода от двуколесно на автомобил, натрупвам все повече опит. Всичко вече е завършено, виждайки сега Себастиен да се присъединява към отбора.“\nДвукрайтният световен рали шампион Карлос Сайнц, който отново ще е съотборник на Льоб в Мароко, сподели: „Нямам какво повече да кажа за Себастиан, което кариерата му да не е казала до момента. Разбира се, рали райдът ще е ново приключение за него, но той разполага с пълния потенциал да се адаптира към него без проблеми. Както сам се убедих в миналото, той се учи бързо във всичко, което прави.\n„Дакар е нещо, което ми допада; то е голямо приключение,“ допълни Льоб. „Ралито в Мароко ще ми даде много интересна идея за Крос кънтри състезанията, затова то е отлична възможност за мен да се уча; особено редом до толково успешни съотборници.“\nРедом до него, какъвто бе случаят при 9-те му световни титли и 78 WRC победи, ще седне верният му навигатор Даниел Елена. Мароко ще отбележи завръщането на най-успешния спортен дует в историята на моторния спорт, когато двамата ще стартират ново приключение след 17 великолепни години в рали спорта. Подобно на Льоб, 42-годишният Елена никога не се е състезавал в Крос кънтри преди, но той премина през интензивно обучение, за да се подготви за предизвикателствата на едно от най-взискателните навигирания в света, при което екипите трябва да мислят и реагират моментално, за да покорят най-плашещия офроуд пейзаж. Те са подпомагани от сложно GPS оборудване, насочващо ги от една до следваща междинна точка.\nБруно Фамен, Директор на Peugeot Sport, коментира: „Себастиан бе впечатляващ от момента, в който за пръв път седна в автомобила, както знаехме, че ще се случи, след като вече имахме привилегията да работим с него. Той предприе обичайния си премерен подход да разбере колата стъпка по стъпка: оттам насетне се намесиха неговите природни качества. След като подобрихме автомобила в няколко различни области от последното ни участие в „Дакар“, подписването със Себастиен Льоб е последното парче от пъзела.“\nЕтикети:dakar 2016loeb dakarloeb peugeotpeugeot 2008 dkrsebastien loebльоб дакаррали дакар 2016сеабстиан льоб\n16 юли 2019 в 10:12444\n13 юли 2019 в 07:32351\n13 юли 2019 в 07:320


АроМаркет Тараз — туалетная вода, духи от YVES SAINT LAURENT в интернет магазине, парфюм Ив Сен Лоран\nЦена От 72700 тг.\nЦена От 42400 тг.\nЦена От 40600 тг.\nЦена От 39400 тг.\nЦена От 75200 тг.\nЦена От 51500 тг.\nЦена От 54600 тг.\nЦена От 106100 тг.\nЦена От 49100 тг.\nЦена От 78800 тг.


камъни в уретерите | Здраве\nTag Archives: камъни в уретерите\n20/05/2014 Здраве, Урологиябъбречна криза, камъни в уретерите, урологияzdrave\nБъбречната криза, съответно бъбречните болки са силни и остри с неочаквано проявление. Обикновено едностранни болки в областта на кръста и могат да се почувстват и до слабините. Те са резултат от болезнено напрежение в горните пикочни пътища над запушването.\nПикочните пътища са съставени от два бъбрека, два уретера, пикочен мехур и уретра. Урината се преработва от филтрирана кръв на ниво бъбреци. След това през два малки канала, наречени уретери, урината достига до пикочния мехур, където се натрупва. След това при уриниране, урината от пикочния мехур преминава през последния канал, наречен уретра, завършващ с отвор, през който се отделя урината.\nНай-често причините за болките са свързани с някое препятствие в отделителните пътища, разположени между бъбрека и пикочния мехур. Задържаната или забавена урина не може да протича свободно. Това препятствие е най-често камък или наричано още уролитиаза.\nКамъните могат да се образуват от урината в бъбреците или пикочните пътища. В повечето случаи камъка е на калциева основа (видими на рентген), а най-често е на оксалатна основа (50% от случаите). Има и камъни на основата на пикочна киселина (продукт на разпадането на протеини). И накрая най-рядката основа – цистин (от наследствена болест, цистинурия).


Културен институт в Кърджали ще обедини "турския театър" и ДКТ "Димитър Димов"\nКултурен институт в Кърджали ще обедини „турския театър“ и ДКТ „Димитър Димов“\nНа 5 март стартира процедурата по възстановяване на закритият от Вежди Рашидов така нар.„турски театър” в Кърджали. Той ще бъде под шапката на Културен институт, заедно с Драматично-кукления театър (ДКТ) „Димитър Димов.\nТова ще стане по силата на постановление на министъра на културата Петър Стоянович.\nВ сряда Министерският съвет ще разгледа проекта за постановление за преобразуване на държавни културни институти и създаване на Родопски Драматичен театър „Николай Хайтов” в Смолян, съобщиха за 24rodopi.com от пресцентъра на правителството.\nПреди Рашидов да бъде назначен за министър, в Кърджали функционираше Държавният музикално-драматичен театър „Кадрие Лятифова”.\n„Общинската филхармония „Димитър Ненов” в Разград става държавна и занапред ще бъде финансирана не от местния, а от националния бюджет. Симфоничният оркестър и местния театър „Антон Страшимиров” се сливат в Културен център по подобие на този във Варна. Във въпросният център ще работят под една административна шапка три относително самостоятелни структури – филхармонията, драматична трупа и естрадно-музикална трупа, наследник на някогашния театър „Назъм Хикмет”, по-известен като турския. По силата на въпросното постановление подобен културен център ще заработи в Кърджали”, твърди народният представител от „Коалиция за България” Татяна Буруджиева.


Колко емоции поражда красивото пеене! Голямо удоволствие предизвикват оперният репертоар, романси, лирични неаполитански песни, известни в цял свят. Мощен емоционален ефект на психологическо ниво се осигурява от оперното изкуство - сложен жанр, в който музиката, добрата драматургия, художественото произведение и понякога хореографията са хармонично съчетани с изключителна красота.\nКомбинацията от художествени средства оказва благоприятен ефект върху публиката, формира културно ниво, добър вкус, любов към изкуството, морални качества.\nОбхватът на звуците от обикновения разговор варира в рамките на една октава (4-6 тона), за певците той е по-широк (две октави или повече). Има пеещи гласове за жени, мъже и деца.\nВ света на музиката се използва терминът "регистър" на гласа. Времето на пеещия глас на жените е по-често в „горния“ регистър; децата се смятат за средни, мъжете са ниски. В рамките на всеки регистър на определен тембър има звуци по-ниски и по-високи, характерни за друг тембър.\nИ така, тенорът може да приема грудни (ниски) ноти и фалцето, недостъпни за баритоните и басите.\nОсновната разлика е в обхвата и тембъра на пеещия глас, оцветяването му (лекота на звучене, „прозрачност“, наситеност на цветовете, мощна сила).\nСопрано - най-високият певчески глас при жените, диапазон (1-2 октави в пълен размер). Това са първите части в опери - млади момичета, приказни герои. Според характерния звук женското сопрано се разделя на лирично и по-рядко драматично. Различни дами и дами, страстни като Кармен, се играят от различни изпълнители. Когато гласът улеснява справянето с големи и бързи пасажи, грации в горния регистър, той се нарича колоратура. Примери за такъв рядък оперен глас: Снегурочка, Царевна Лебед. Лиричното сопрано е Татяна ("Евгений Онегин"), драматичното - Наташа ("Русалка");\nМецосопраното е много по-ниско, с дебели нюанси на звука, това са арии на силна воля, силни жени, зрели във възрастта (Кармен);\nКонтралто - най-ниският глас при жените, кадифе, рядко срещан (Полин от Пиковата кралица).\nМаркирайте такива тонове:\nНай-високият е тенорът (обхватът му е 1-ва и малки октави). Подобно на сопраното, "характерният" тенор има "сребрист" звук или тракане. Намерен в ролите на хитър или старец;\nБаритон - меки, кадифени, с любители на звезди (Онегин);\nБас - най-ниският тембър с подвижни, бръмчащи звуци, открити в частите на бащите и героите (Сузанин);\nМного високият пеещ глас при мъжете е уникален - тенор-алтино (контратензор), той приема високите звуци на 2-ра октава с изключителна лекота. Съответства на женското сопрано от тесера. Такива партита са много редки (Stargazer от Златния петел).\nКогато пеете високи ноти, не са включени всички гласни струни, това позволява по-чести вибрации, звуците се извличат по-високо\nБаритоните и "дебелите" баси се използват постоянно и по всякакъв начин развиват нисък регистър.\nИма специфични детски видове певчески глас:\nФалсетто („фалшиво“ с италиански.), Друго име за фистулата. Оперните певци го използват само при необходимост, специално оцветяване на звука. Той се среща при момчета преди отнемане на гласа;\nВисоката височина е много висок детски тембър (при момчета) с най-фините звуци.\nПо правило мъжът не може да говори с достатъчно висок глас и да пее високи нотки; тенор-алтино е рядкост при мъжете - ненормален характер, който позволява да се пее в женски тесур.\nПри повечето мъже с контратенор, гласовият апарат мутира успешно през пубертета; това е резултат от развитието на естествено добър потенциал на „висок“ регистър - тембър „глава“, „фалцето“ (но не фалцето).\nМного рядко, при бъдещи контрагенти, с прекъсване на възрастта, гласът мутира леко и остава висок, но това позволява по-добро използване на ниския регистър за разширяване на обхвата. Нестандартната мутация при мъжете, естеството на гласовете им не винаги е обяснимо, затова се приписват мистични фактори.\nЗащо тенор алтино е най-редкият глас в света?\nНе всички певци имат главна буква, която може да има качества, които могат да бъдат адаптирани към конкретен репертоар по този начин. Малко хора са склонни да пеят във висок регистър, използвайки основния му.\nИзвестният контратенор на Великобритания А. Делер през XX век. възродено контра-тенорно пеене, като древна традиция. Той каза, че много певци имат отлични способности, но се страхуват да бъдат считани за изявени. Други просто нямат способности, но има голямо желание да научат този начин на пеене. Професионално ниското търсене значително влияе върху избора на стил на певци, „фалцето пеене“ традиционно беше модерен само в Англия, Италия и Германия.\nМедицински подход към типовете глас\nЛекарите обясняват и с какво е свързан тембърът на гласа. Височината на звука зависи от честотата на вибрациите на гласните струни, те имат различна дължина, ширина и устойчивост.\nКрикоидният мускул (или „музикален“) осъществява тяхното напрежение, което е особено добре развито сред професионалните певци. При свиване се навежда напред, като осигурява напрежение на гласните струни. С фалцето звук е особено важно.\nНай-дългите гласови струни на баса (дължина до 25 мм, ширина до 4 мм), а най-тясната и най-късата има сопрано (дължина до 18 мм, ширина до 2 мм).\nСилата на гласа директно зависи от обема на налягането на въздуха в подгласовата кухина, а степента на напрежение на връзките определя амплитудата на вибрациите. Физическите характеристики се променят с възрастта.\nОказва се, не мистика, видовете тембър и вокалният обхват зависят както от естествените способности на човек, структурата на ларинкса, така и от желанието да се развият определени певчески маниери. За да направите това, има много професионални упражнения, съвети, певците учат това цял живот.\nКак да се сприятелим цял живот? Къде да намерим нови приятели по интереси?\nКак да увеличите шансовете за забременяване: зачеване от първия път\nКак се подготвят за изкуствено осеменяване?\nФалшива бременност при жените - опасно ли е това състояние и какви признаци го характеризират?\nПолезни свойства на квас от бъз и тънкостите на напитката с мая\nКак да си направим вкусно и здравословно хот дог у дома


Пресни картофи със салвия и песто от левурда – Кулинарно — в кухнята с Йоана\nЙоана Петрова 20 май 2014 6 септември 2018 6 337 преглеждания9 коментара за Пресни картофи със салвия и песто от левурда\nИма ли някой, който да не обича картофи? Аз не познавам такъв човек. Може всеки да има различни предпочитания за това как да бъдат приготвени – дали задушени в масло, дали пържени, дали печени с пресни билки и чесън или на пухкаво пюре с много масло и индийско орехче, всеки обича картофи. Какво ще кажеш обаче за пресните картофи? Остави тази работа, че са по-мързеливи бързи за приготвяне защото няма нужда да се белят. Те винаги стават меки отвътре с хрупкава кожица отвън.\nДори и цели попиват много зехтин, аромата на пресен чесън и всякакви билки. Те са комфортната храна за всеки един член от семейството, те са вкусна гарнитура към печеното или просто основно допълнение за моето песто с левурда. Хм, включих и втори продукт тук, ще стане интересно и обещавам много вкусно.\nНяма нищо сложно в приготвянето на пресни картофи. Трябва само да се овкусят и да се запекат на нужните градуси за нужното време. И в пестото към тях няма нищо сложно. Трябват ти няколко съставки, които да смесиш в кухненския робот. Обаче става толкова вкусно, че е по-сложно да се опише, отколкото да се направи.\nВиж, наясно съм, че колкото хора, толкова и различни вкусове. Например за Вальо пестото с левурда било много тревисто. За мен е умерено чесново-тревисто и това ми харесва. Пекориното в него, колкото и да е солено, дава нотка сладост, а ядките (каквито и да са те) го допълват с прекрасна хрупкава текстура. На фона на сладките изпечени картофи, този зелен килим съчетал в себе си… ами просто пролетта е като неизживяно детство за възрастни, като спомен от ваканция на село, спомен събрал белези от ожулени колена и игри до късно вечерта.\nСалвията е от онези билки, които се съдържаше в букета, с който си тръгнах от село преди известно време. Първата асоциация пък с нея, за мен са картофи. Салвията е много лесна билка. Струва ми се твърде силна за използване в суров вид с каквото и да било, но мине ли термична обработка отдава ароматите си и се превръща в хрупкави листенца, попили наравно с картофите зехтина и чесъна.\nПреобразява се някак, сякаш си сваля горчивината като ненужна дреха и остава гола, за да се покрие с топлина и още по-силен вкус. Така става съчетаема с почти всичко, дори като хрупкава декорация. И все пак, обожавам я с печени картофи.\nДокато времето все още се чуди дали да остане облачно и дъждовно или най-сетне слънцето да се задържи за по-дълго през деня и да остави трайна следа в късната вечер, топла и навяваща лято, това лесно изпълнимо ястие ми идва като преход – топлият и уютен вкус на картофките със свежото тревисто песто, за което могат да се намерят още десетки приложения. Харесва ми върху брускета, със салата, ориз, печено месо или риба. Всички те могат да бъдат съучастници в изграждането на нови и прекрасни вкусове, на спомени. Най-вече спомени.\n1 кг дребни пресни картофи, добре измити и по-големите нарязани на 2 или 4 парчета.\n1 глава пресен чесън с образувани скилидки, почистени и нарязани на шайби\n1 голям стрък прясна салвия, нарязана на едро\n50 мл зехтин\nсол и прясно смлян черен пипер на вкус\nФурната се нагрява на 200°C. В широка тава се поставя лист хартия за печене. В тавата се смесват картофите, чесънът и салвията. Заливат се със зехтина и се посоляват със сол и черен пипер. Разбъркват се хубаво. Пекат се в предварително нагрятата фурна за 1 час. По време на печенето не се разбъркват.\nЗа пестото от левурда (около 370 г):\n1 голяма връзка левурда, листата почистени от дръжките\n80 г сурови ядки (използвах слънчоглед и бадем)\n70 г прясно настъргано пекорино\n200 мл зехтин (за гъсто песто)\nВ кухненски робот се смесват листата левурда, нарязани на 2-3 места, ядките и пекориното. С включен робот по малко се добавя зехтинът, докато всичко се смели добре. Овкусява се със сол и черен пипер на вкус. За по-течно песто, което може да се използва като дресинг за салата се добавя още зехтин и прясно изцеден лимонов сок по желание.\nНа 20 май 2014\t Радослав каза:\nЗвучи чудесно, но тук май не съм виждал да продават левурда. Намерих готово песто (http://www.sacla.co.uk/products/pesto/wild-garlic-pesto) и мисля да пробвам с него. Знам, че няма да бъде същото, ама все пак…\nНа 29 май 2014\t Цветелина Митова каза:\nИзпробвахме, прекрасни се получиха 🙂\nНа 4 юни 2014\t донка каза:\nЛевурдата има много нежен чеснов вкус, но нашето песто се получи леко жилаво. Мисля, че успешно може да замени босилека в домашно песто. Опитах да гледам левурда на терасата си, но за съжаление изсъхна. Оказа се, че е нужна по-висока надморска височина и по-ниски температури. За радост няколко вида босилек чудесно виреят на терасата и ухаят, даже малко агресивно.\nНа 8 септември 2014\t Anna Alexieva каза:\nЗдравей, Йоанна! Само не разбрах от къде мога да се сдобия с въпросната салвия ? 🙂\nНа 8 септември 2014\t Йоана Петрова каза:\nСалвия се продава в почти всички големи хранителни магазини. Търси я при останалите свежи подправки и билки, които обикновено са в хладилна витрина с други зеленчуци и свежи салати. Възможно е да има и в саксии. Или питай някой от персонала.\nНа 6 май 2018\t Borislav Markov каза:\nЯдките трябва ли да се обработват някак или се слагат директно, както са сурови?\nНа 8 май 2018\t Йоана Петрова каза:\nИзползвам ядките сурови. Не е грешно и да се запекат, за да се получи по-интензивен вкус и леко опушен аромат.\nПреди 1 седмица\t Петя каза:\nЗдравейте, Йоана. Къде мога да намеря левурда?\nПреди 5 дни\t Йоана Петрова каза:\nСега е сезонът ѝ и може да се намери по пазарите и в по-големите вериги хранителни магазини. Във Фантастико се зарежда със сигурност, портърси и на други места.\nЯйчена салата с авокадо и млечен дресинг


Как да се даде възможност на всички процесорни ядра - EwHows.com\nКак да се даде възможност на всички процесорни ядра\nКак да овърклок на AMD Athlon ?\nПроцесор( Cpu) August 12, 2017\nМного неопитни потребители компютър или лаптоп се чудите как да се включите всички устройства на ядрото, когато предизвикателство за изпълнение на приложения не успяват.\nКак да се даде възможност на втори ядрен процесор: ръчна\nКато правило, второто ядро на процесора забранено за пестене на енергия.За да я активирате, трябва да се обърнете към командите в менюто "Старт".\nВ менюто "Старт", щракнете върху "Run".В прозореца, който се появява, тип "Msconfig".В допълнение, можете да използвате клавишната комбинация "Win" и "R", за да отворите прозореца "Run".\nотидете на "Downloads" раздел в прозореца, който се появява.Списък на мястото, където трябва да изберете вашата операционна система (ако имате няколко компютъра).Сега кликнете върху бутона "Разширени настройки".\nще видите "Брой процесори".Поставете отметка до нея и изберете цифрата "2" от падащото меню.Също така, да се обърне внимание, за да изберете "Debug" и "Балансиране на PCI".Необходимо е да се уверите, че отметки на тези функции не са налични.\nСега натиснете "OK" и след това "Apply".\nЗатворете всички прозорци и работещи в момента програми.Запазване на всички незаписани документи.Влезте в менюто "Старт" и направи рестартиране на компютъра.\nСлед рестартиране, отворете диспечера на задачите, които могат да бъдат достъпни чрез клавишната комбинация "Ctrl + Alt + Del".В раздела Мениджър "Изпълнение".\nАко ядрото 2 е свързан, можете да следите две независими графика "Хронология на натоварването на процесора."\nЗа фина операция за контрол на процесора може да се причисляват към различни ядки за определени програми.За да направите това, вижте раздела "Процеси" и щракнете с десния бутон върху желаната програма, изберете "Задаване на линия".\nСлед това ще можете да изберете работата на ядро (или всички заедно) да служи специфично приложение.\nвсички ядра на процесора може да позволят подобен начин.Понякога\nда конфигурирате компютъра стабилна работа изисква промяна на неговите компоненти, включително и на процесора.За да замени необходимостта да бъде в състояние да изключите процесора.Това ще научите в подробности в нашата статия Как да забраните на процесора.\nКак лекарства ? August 12, 2017\nКак да инсталирате Windows 98 ? August 12, 2017\nКъде да изтеглите mp3 ? August 12, 2017


Пенсията няма общо с теорията на относителността – Датата\nдекември 31, 2020 Теодора ДидоваКоментарите са изключени за Пенсията няма общо с теорията на относителността\nПрестъпникът е убил над 25 жени в Русия В град Казан (Република Татарстан) задържаха мъж, заподозрян в убийството на над 25 възрастни жени, предава РИА Новости, като се позовава на телевизия „360“. Телевизия „360“ цитира полицейски служители, които са посочили, че престъпникът е бил издирван над 3 години. За […]\nИспанското правителство спря повторното отваряне на някои популярни ски курорти, които трябваше да посрещнат клиенти от утре сутрин, предаде ДПА. Късно днес министърът на здравеопазването Роберто Сперанца обяви, че ще бъде удължена сегашната забрана за зимните спортове и за скиорите, които карат за забавление и почивка, предава БТА. Сперанца каза, че […]\nСредно за Европа разходите за труд (работна заплата плюс осигуровки) възлизат на 28 евро за час положен труд. Техният размер се формира от брутната заплата и допълнителни отчисления, като например социалните осигуровки, предаде БНТ. Най-висока е цената на труда в Дания – 46,90 евро за отработен час, а най-ниска в България – […]