Издателство Обсидиан > Откъс от книга > Пулс\nПреди около три години родителите ми крачели по един селски път в Италия. Често си представям, че ги наблюдавам, винаги в гръб. Майка ми, със събрана на кок побеляла коса, сигурно е облякла широка пъстра блуза, панталони и сандали; баща ми – риза с къс ръкав, панталони в тютюнев цвят и излъскани кафяви обувки. Ризата му е грижливо изгладена, със закопчани нагръдни джобове и обърнати маншети (ако това е точният термин) на ръкавите. Той има пет-шест подобни ризи; с тях си личи отдалеч, че е летовник. Не носят и намек за атлетизъм; в най-добрия случай биха изглеждали уместни в зала за боулинг.\nДвамата може би се държат за ръце; правеха го, без да усетят, независимо дали ги гледах изотзад, или не. Крачат по този път някъде из Умбрия, защото ги е подмамила една грубо надраскана с тебешир табела, предлагаща vino novello. А вървят пеш, защото погледнали дълбоките коловози в спечената глина и решили да не рискуват с взетата под наем кола. Аз бих възразил, че точно това е смисълът човек да наеме кола; но родителите ми бяха предпазлива двойка в много отношения.\nПътят минава между лозя. Когато завива наляво, отпред изниква запусната плевня, напомняща хангар. Пред нея се издига бетонно съоръжение като грамадна силажна яма – два метра високо, три и половина широко, без покрив и предница. Когато наближават на трийсетина метра, майка ми се обръща към баща ми и прави гримаса. Може дори да казва „Пфу“ или нещо подобно. Баща ми се навъсва и не отговаря. За пръв път му се случва; или по-точно за пръв път го забелязва.\nЖивеем в бивше пазарно градче на около петдесет километра северозападно от Лондон. Мама работи в болничната администрация; през целия си живот татко е бил адвокат. Казва, че професията му ще го надживее, но в бъдеще вече нямало да има адвокати от неговия тип – хора, които не само разбират и движат документацията, а и дават съвети от най-общ характер. Докторът, свещеникът, адвокатът, може би и учителят – в старите времена всички те били фигури, към които хората се обръщали и по въпроси далеч извън професионалната им компетентност. Днес, казва татко, хората сами си уреждат прехвърлянията на имоти, сами си пишат завещанията, уговарят се предварително за условията по разводите и не търсят съвет от никого. Ако все пак решат да се подсигурят с чуждо мнение, не го търсят при адвоката, а в популярните рубрики на вестниците и най-вече в интернет. Баща ми приема всичко това философски дори когато хората си въобразяват, че могат сами да изложат делата си пред съда. Усмихва се и по-втаря старата адвокатска поговорка: човек, който сам се представлява в съда, има много глупав клиент.\nТой ме посъветва да не тръгвам по неговите стъпки, затова следвах педагогика и сега преподавам в колеж на около двайсет и пет километра от къщи. Но не виждах причина да напусна градчето, където съм израснал. Посещавам местния фитнес клуб и всяка събота излизам да тичам с група, водена от моя приятел Джейк; така се запознах с Джанис. В градче като нашето тя неминуемо бие на очи, защото има столично излъчване. Мисля, че се надяваше да поискам да се преместя в Лондон, и остана разочарована, когато не го направих. Не, не мисля – знам го.\nМама... но кой може да опише майка си? То е като в онези интервюта, в които питат какво е да бъдеш кралска особа, а човекът се смее и казва, че няма представа какво е да не бъдеш кралска особа. Аз пък нямам представа какво би било за мама да не бъде мама. Защото в такъв случай аз просто не мога да бъда аз, нали?\nДоколкото знам, имала е тежко раждане. Навярно затова нямам братя и сестри; но не съм питал. В семейството не говорим за гинекология. Или за религия, защото нямаме такава. Понякога обсъждаме политиката, но рядко спорим, тъй като смятаме, че всички политици са една стока. Татко може да е малко по-десен от мама, но в общи линии разчитаме само на собствените си сили, помагаме на хората и не очакваме държавата да ни гледа от люлката до гроба. Плащаме си данъците и пенсионните осигуровки и имаме застраховка „Живот“; ползваме националното здравно обслужване и даряваме пари за благотворителност, когато можем. Ние сме обикновени, здравомислещи граждани от средната класа.\nА без мама изобщо нямаше да сме такива. Когато бях малък, татко имал проблеми с алкохола, но мама го вкарала в правия път и днес той пие само по празници или на гости. Аз пък в училище бях, както се казва, „проблемно дете“, но мама вкара и мен в правия път с много търпение и обич, давайки ми да разбера точно кои граници не бива да прекрачвам. Вероятно е направила същото и с татко. Тя ни организира. Все още има лек остатък от ланкашърски акцент, но в нашето семейство не допускаме онова глупаво разделение север–юг дори на шега. Мисля си също, че когато в семейството има само едно дете, нещата са по-различни, защото не възникват двата естествени лагера – деца и възрастни. Само трима сте и макар че понякога ме глезеха, от най-ранна възраст се научих да живея в света на възрастните, защото друг просто нямаше. Може и да греша. Ако питате Джанис дали съм напълно пораснал, предполагам какво ще ви отговори.\nИ тъй, майка ми прави гримаса, а баща ми не реагира; или може би се навъсва. Продължават напред, докато различават ясно съдържанието на бетонната клет-ка – наклонена камара от лилаво-червеникава каша. Майка ми – тук само предполагам, макар че добре познавам нейния речник – изрича нещо от сорта на „Ама че благоухание“.\nБаща ми вижда за какво става дума – купчина джибри, както ми обясни по-късно. Дотогава си мислех, че джибрите са нещо, свързано с разгонени слонове, но се оказа, че така наричат остатъците след пресоването на гроздето – изхвърлените ципи, дръжки, семки и тъй нататък. Моите родители разбират от тия неща; не изпадат във фанатизъм, но обичат добрата храна и хубавите напитки. Именно затова са на онзи селски път – търсят да си отнесат няколко бутилки от тазгодишното вино. Аз не съм безразличен към яденето и пиенето, просто гледам на тях по-прагматично. Знам кои храни са най-здравословни и най-калорични. Знам също точно каква доза алкохол може да ме отпусне и развесели и кога съм надхвърлил мярката. Джейк, който има по-спортна фигура и е по-голям хедонист от мен, веднъж ми цитира какво казвали за мартинито: „Едно е идеално. Две са много. Три – твърде малко.“ Само че в моя случай – проверил съм на практика – подходящата доза е половин мартини.\nИ тъй, баща ми се приближава до онази камара джибри, спира на около три метра от нея и подушва старателно. Нищо. Два метра – пак нищо. Едва не забива нос в тъмната купчина, и чак тогава нещо. Ала то е само слаб отзвук от острата миризма, която очите му – и жена му – подсказват, че съществува. Баща ми реагира по-скоро с любопитство, отколкото с тревога. До края на пътуването проучва как го мами носът му. Бензинови изпарения, докато зарежда колата – нищо. Двойно еспресо в селската кръчма – нищо. Избуяли цветя по порутен зид – нищо. Глътката вино, която услужливият сервитьор налива в чашата му – нищо. Сапун, шампоан – нищо. Дез-одорант – нищо. Както ми каза, това било най-странното: да си слагаш дезодорант, а да не можеш да помиришеш нещото, целящо да премахне миризмата на друго нещо, което също не можеш да помиришеш.\nРазбрали се, че няма смисъл да вземат мерки, преди да се приберат. Мама очаквала, че ще трябва дълго да опява на татко, докато го накара да се обади в здравния център. И двамата не обичаха да безпокоят лекарите за дреболии. Но всеки от тях си мислеше, че ако с другия става нещо, значи е по-сериозно, отколкото ако е с него самия. Оттам и необходимостта да си опяват взаимно. В краен случай винаги можеше единият просто да позвъни в здравния център и да уреди час на другия.\nТози път обаче баща ми не чака втора покана. Попитах го как тъй се е решил. Той помълча.\n–\tАми, ако искаш да знаеш, сине, реших се, когато осъзнах, че не мога да помириша майка ти.\n–\tИмаш предвид парфюма й?\n–\tНе, не парфюма. Кожата й... самата нея.\nДокато изричаше тези думи, погледът му стана унесен и нежен. Това изобщо не ме притесни. Той просто беше наясно какво изпитва към съпругата си. Някои родители демонстрират пред децата си брачни чувства: погледнете ни, вижте колко млади сме още, колко дръзки – идеалната двойка, нали? Моите родители съвсем не бяха такива. И затова още повече им завиждах – защото не се нуждаеха да го показват.\nКогато тичаш в група, винаги има водач, в случая Джейк, който определя темпото и следи никой да не изостава. Най-отпред са яките спринтьори, които бягат с наведени глави, проверяват си часовниците и сърдечните монитори, а ако изобщо отварят уста, говорят само за млечна киселина, колко калории са изгорили и прочие глупости. Отзад са онези, които нямат чак толкова сили, че да тичат и същевременно да говорят. А по средата сме ние, които обичаме и натоварването, и приказките. Но има правило: не се разрешава да монополизираш някого дори ако ти е гадже. И тъй, една съботна вечер аз забавих крачка, за да се изравня с Джанис – нашето най-ново попълнение. Спортният ? екип явно не беше купен в местния магазин, откъдето пазарувахме ние; имаше по-свободна кройка, по-лъскав вид и разни излишни апликации.\n–\tКакво ви води в нашия град?\n–\tВсъщност съм тук вече от две години.\n–\tДобре, какво ви доведе в нашия град?\nТя мълчаливо измина няколко метра.\n–\tПриятелят ми.\nА! Още няколко метра мълчание.\n–\tБившият ми приятел.\nЕ, това вече беше по-добре – може би бягаше, за да го забрави. Но не исках да задълбавам. А и в групата имаме още едно правило: когато тичаш, избягвай тежките теми. Никаква външна политика и никакви сериозни емоции. Понякога почваме да дрънкаме като бръснари, но правилото е полезно.\n–\tСамо още две думи, става ли?\n–\tДа пийнем ли по едно, като свършим?\nДжанис се обърна към мен и ме изгледа от долу на горе.\n–\tСтава – повтори тя с широка усмивка.\nС нея се разговаряше лесно най-вече защото слушането бе изцяло моя задача. И по-голямата част от гледането. Беше стройна, спретната, чернокоса, с добре поддържан маникюр и леко вирнато носле, което още от първия миг ми се стори секси. Непрестанно се движеше, жестикулираше, оправяше си косата, озърташе се насам-натам; това ми се стори забавно. Каза ми, че в Лондон работила като асистент на редактор в женско списание, чието име чувах за пръв път.\n–\tПолучавате ли много безплатни мостри?\nТя спря и ме погледна; не я познавах достатъчно добре, за да разбера дали наистина е смаяна, или само се преструва.\n–\tНе мога да повярвам, че това е първото, което ме питате за работата ми.\nНа мен въпросът си ми изглеждаше доста логичен.\n–\tДобре – отговорих аз. – Хайде да си представим, че вече съм ви задал четиринайсет уместни въпроса за работата. Въпрос номер петнайсет: получавате ли много безплатни мостри?\n–\tВсичко ли вършите отзад напред?\n–\tСамо когато искам да разсмея някого – отвърнах аз.\nРодителите ми бяха пълнички и това им отиваше. Не се занимаваха много с физически упражнения. След солиден обяд просто лягаха да си подремнат. Приемаха моята фитнес програма като младежка щуротия – единствената тема, по която се отнасяха с мен така, сякаш бях на петнайсет, а не на трийсет години. Според тях сериозните тренировки подхождаха само на войници, пожарникари и полицаи. Веднъж в Лондон бяха попаднали пред един от онези гимнастически салони, които позволяват да зърнеш какво става вътре. Това би трябвало да е привлекателно, да действа като реклама. Родителите ми обаче бяха ужасени.\n–\tВсички изглеждаха толкова сериозни – каза майка ми.\n–\tПовечето бяха със слушалки и слушаха музика. Или гледаха телевизия. Сякаш единственият начин за съсредоточаване върху упражненията беше да не се съсредоточават изобщо.\n–\tБяха подвластни на уредите. На някакви си уреди!\nЗнаех, че е безсмислено да убеждавам родителите си каква наслада и полза носят физическите упражнения – от нараснали мисловни способности до повишена сексуална активност. Не се хваля, уверявам ви. Всичко е вярно и документирано. Джейк, който ходи на излети с най-различни приятелки, веднъж ми разправи какъв парадокс открил. Каза, че ако например ходиш три-четири часа, огладняваш, наслаждаваш се на вечерята и най-често заспиваш още щом докоснеш възглавницата. Ако ходиш обаче седем-осем часа, откриваш, че не си толкова гладен, но когато си легнеш, изведнъж те обземат палави настроения – и партньорката също. Може би има научно обяснение за това. Или пък самото спадане на очакванията почти до нула освобождава либидото.\nНе възнамерявам да правя догадки за сексуалния живот на родителите ми. Нямам основания да предполагам, че е бил нещо друго освен онова, което са желали да бъде – макар да разбирам, че изразът е доста усукан. Не знам дали са били все още щастливо активни, в спокоен упадък или сексът вече се е превръщал в гаснещ спомен. Както казвам, родителите ми се държаха за ръце, когато им се приискаше. Танцуваха със съсредоточено изящество и търсена старомодност. Всъщност не ми трябваше отговор на въпрос, който, така или иначе, нямах намерение да задавам. Защото бях видял погледа на баща ми, когато казваше, че не може да усети мириса на жена си. Нямаше ни най-малко значение дали все още правят секс, или не. Интимността помежду им бе още жива.\nКогато тръгнах с Джанис, отначало след всяко тичане се отправяхме към нейната квартира. Тя ми заръчваше да си събуя маратонките и чорапите и да изчакам на леглото, докато си вземе един бърз душ. Знаейки какво предстои, аз обикновено бях силно възбуден, когато тя се появяваше откъм банята, увита в хавлиена кърпа. Нали знаете онзи женски трик да закрепят хавлията точно над гърдите си, като пъхват единия край под ръба? Джанис имаше друг трик – закрепваше хавлията точно под гърдите си.\n–\tЯ виж какво имало на леглото ми – казваше тя и по устните й трепваше усмивка. – Що за грамаден звяр се е настанил там?\nПреди нея никой не ме беше наричал така, а аз съм податлив на ласкателства като всеки нормален човек.\nПосле тя коленичеше на леглото и се преструваше, че ме изследва.\n–\tЯ да видим що за голям потен звяр имаме тук?\nХващаше члена ми през шортите и започваше да ме души – първо челото, след това шията, после под миш-ниците, после вдигаше тениската и започваше да лиже гърдите ми, вдишвайки миризмата, като през цялото време продължаваше да работи с ръката. Когато това ми се случи за пръв път, свърших тутакси. По-късно свикнах да се удържам.\nА необикновеното беше, че тя не миришеше само на душ. Парфюмираше си гърдите и ги провесваше над лицето ми.\n–\tЕто ти безплатните мостри – казваше тя.\nПосле отпускаше едното връхче да погъделичка носа ми и ме караше да позная марката на парфюма. Никога не знаех отговора, но, така или иначе, вече се чувствах в Рая и обикновено измислях някакво щуро название. Нали знаете, „Шанел 69“ или нещо подобно.\nИ като стана дума... Понякога, след като си поиграеше с носа ми, Джанис се завърташе над мен, кърпата изчезваше, тя се отпускаше върху лицето ми и дръпваше надолу края на шортите ми.\n–\tКакво имаме тук? – изричаше тя с дрезгав шепот. – Един голям, потен, миризлив звяр, това имаме.\nИ после го поемаше в уста.\nЛекарят прегледал ноздрите на баща ми и казал, че тия неща често отминават с времето. Можело да е про-сто остатъчен ефект от някой вирус, за който баща ми дори не знаел. Препоръчал му да изчака около шест седмици. Татко изчакал шест седмици, върнал се и получил рецепта за някакъв спрей. По две впръсквания във всяка ноздра сутрин и вечер. До края на лечението нищо не се променило. Лекарят предложил да го прати на специалист; естествено, баща ми не пожелал да досажда на хората.\n–\tМного е интересно, ще знаеш.\nБях в къщата на нашите, където в момента ухаеше на сутрешно нескафе. Не смятах, че може да бъде „интересно“, когато нещо в тялото ти се прецака. Болезнено, дразнещо, плашещо, досадно, но не и интересно. Именно затова полагах такива грижи за собственото си тяло.\n–\tХората се сещат за най-очевидното – рози, яхния, бира. Аз обаче никога не съм си падал по аромата на розите.\n–\tНо без мирис не можеш да усещаш и вкус, нали?\n–\tТака разправят – че вкусът всъщност е миризма. Но в моя случай май е по-различно. Както винаги продължавам да усещам вкуса на храната. – Той помълча. – Не, не е точно така. Някои бели вина ми се струват по-кисели, отколкото преди. Чудя се защо ли.\n–\tИ това ли е интересното?\n–\tНе. Точно обратното. Въпросът не е какво ти липсва, а какво не ти липсва. Истинско облекчение е например да не усещам миризмата на уличното движение. Минаваш по пазарния площад, а там стои автобус с включен двигател. Бълва мазни изпарения. По-рано в такъв случай спирах да дишам.\n–\tНа твое място бих го правил и занапред, татко. Нима ще вдишваш вредните газове, без дори да усетиш? В края на краищата не случайно имаме носове.\n–\tНе забелязваш миризмата на цигари – още един плюс. Или миризмата им върху някого – винаги съм я мразил. Мирис на пот, колички за хотдог, повръщано по тротоара в събота вечер...\n–\tКучешки изпражнения – подсказах аз.\n–\tСтранно, че го споменаваш. От тая миризма винаги ми е призлявало. Но онзи ден настъпих едно и изобщо не се притесних, докато го почиствах. По-рано сигурно щях да оставя обувката пред вратата на задния двор за няколко дни. А, и вече режа лук вместо майка ти. Не ми пречи ни най-малко. Нито сълзи, нито нищо. Това е предимство.\n–\tНаистина интересно – казах аз, макар че всъщност не знаех какво да мисля. Баща ми проявяваше типичната си способност да приема почти всичко в положителна светлина. Той би казал, че му е станало навик да разглежда нещата от всяка възможна гледна точка. Аз пък го смятах за непоправим оптимист.\n–\tНо знаеш ли... има и други неща, като например да излезеш рано сутрин в задния двор и да подушиш въздуха. Сега усещам само дали е топло или прохладно. Липсва ми миризмата на препарат за мебели. И на боя за обувки. Досега не бях мислил за това. Само си представи – да си лъскаш обувките, без да усещаш миризмата.\nНе желаех да си представям. Надявах се никога да не стигна дотам, че да тъгувам за миризмата на кутийка вакса.\n–\tИ разбира се, майка ти.\nДа, майка ми.\nИ двамата ми родители носеха очила и понякога си ги представях как четат седнали в леглото, после оставят книгата или списанието и изключват нощната лампа. Кога ли си казваха „лека нощ“? Преди да си свалят очилата или след това? Преди да изключат лампата или след това? Но сега изведнъж си помислих: нима мирисът не е създаден като основен фактор в сексуалното привличане? Феромоните, тия примитивни нещица, които ни командват точно когато си мислим, че владеем положението. Баща ми се оплакваше, че не усеща миризмата на майка ми. Може би имаше предвид – както винаги – нещо повече.\nДжейк казваше, че имам страхотен нюх за неприятностите. По женска линия. Ето защо на трийсет години още не съм бил женен. Ти също, отговарях аз. Да, но на мен така ми харесва, възразяваше той. Джейк е едър, висок и къдрав мъж, но към жените подхожда кротко и добродушно. Сякаш им казва: Вижте, ето ме, забавен съм, не си падам по дългосрочните връзки, но сигурно ще ви е приятно с мен, а после можем да си останем приятели. Просто не проумявам как успява да прати толкова сложно послание само с една широка усмивка и леко вдигната вежда. Може и това да е дело на феромоните.\nРодителите на Джейк се разделили, когато бил де-сетгодишен. Той твърди, че затова няма големи надежди. Радвай се на деня, казва, и гледай всичко откъм светлата му страна. Сякаш прилага правилата на спортната група към целия си живот. Понякога тази позиция ме впечатлява, но не му завиждам и не бих желал да съм като него.\nПървия път, когато скъсахме с Джанис, Джейк ме отмъкна в една винарна и докато отпивах от дневната си дажба – една чаша, повече никога не си позволявам, – той ми разказа със съчувствени намеци, че според него тя била невярна, манипулативна, а може би и смахната. Аз отговорих, че е жизнена и секси, но понякога става толкова сложна, че направо не я разбирам, особено в момента. Джейк още по-заобиколно попита дали знам, че Джанис го натиснала в кухнята, когато й гостувал на вечеря преди три седмици. Казах му, че просто е изтълкувал погрешно нейната дружелюбност. „Точно затова е смахната“, отговори той.\nНо Джейк често наричаше хората смахнати, ако бяха по-целенасочени от него, затова не се засегнах особено и две седмици по-късно пак бяхме заедно с Джанис. През онзи пръв вихър на подновен секс, вълнение и откровеност едва не ? казах какво е споделил Джейк, но в последния момент се отказах. Вместо това я попитах дали някога е мислила да тръгне с друг мъж, а тя каза „да, за около трийсет секунди“. Дадох й отлична оценка за честност и попитах кого е имала предвид, тя каза, че не го познавам, аз приех това и не след дълго се сгодихме.\nПопитах майка си:\n–\tТи харесваш Джанис, нали?\n–\tРазбира се, че я харесвам. Стига да те прави щастлив.\n–\tТова звучи някак... условно.\n–\tАми да. Така си е. Майчината любов е безусловна. Но не и любовта на свекървата. Винаги е било така.\n–\tАми ако ме направи нещастен?\nМайка ми не отговори.\n–\tА ако аз те направя нещастна?\n–\tЩе те нашляпам.\nМалко остана сватбата да се провали. И двамата отложихме по веднъж, дори получихме официално предупреждение от Джейк да не обсъждаме сериозни теми по време на бягане. Когато отложих аз, Джанис каза, че се боя от обвързване. Когато отложи тя, беше, защото не знаела дали иска да се омъжи за човек, който се бои от обвързване. Така че и двата пъти аз се оказах виновен.\nЕдин от партньорите по бридж на баща ми го посъветва да опита с акупунктура. Иглите били чудодейни за ишиаса му.\n–\tНо ти не вярваш в тия неща, татко.\n–\tАко ме излекуват, ще повярвам – отвърна той.\n–\tНо ти си рационалист като мен.\n–\tЗападът няма монопол над знанието. И други страни знаят това-онова.\n–\tВярно – съгласих се аз.\nНо изпитвах тревога, сякаш ситуацията се изплъзваше от ръцете ми. Родителите ни трябва да бъдат непоклатими, нали? Още повече когато самите ние порас-нем.\n–\tПомниш ли – не, бил си твърде малък – онези снимки на китайски пациенти по време на сърдечна операция? Никаква упойка – само акупунктура и червената книжка на Мао.\n–\tКаква е вероятността да са били фалшиви?\n–\tЧе защо да го правят?\n–\tЗаради култа към Мао. Доказателство за превъзходството на китайското общество. Освен това, ако наистина действа, би понижило медицинските разходи.\n–\tВиждаш ли, сам го каза: ако наистина действа.\n–\tНямах предвид това.\n–\tПрекалено си циничен, сине.\n–\tА ти не си достатъчно циничен, татко.\nТой отиде в онази... нямам представа как се наричат клиниките по акупунктура... с две думи, в онази къща на другия край на града. После разказа, че госпожа Роза носела бяла престилка като зъболекарка или медицинска сестра; била на около четирийсет години и изглеждала здравомислеща. Изслушала го, записала си неговите медицински данни, попитала го дали страда от запек и обяснила принципите на китайската акупунктура. После напуснала стаята, докато той се съблякъл по бельо и легнал завит с одеяло и хартиен чаршаф.\n–\tВсичко беше много професионално – докладва той. – Най-напред ти измерва пулсовете.\n–\tТова да не е множествено число за „пулс“, татко?\n–\tВ китайската медицина има шест пулса, по три от всяка страна. Но тези на лявата китка са най-важни, защото са свързани с главните органи – сърцето, черния дроб и бъбреците.\nНе казах нищо – само усетих как тревогата ми нараства. Той навярно долови настроението ми.\n–\tКазах на госпожа Роза: „Трябва да ви предупредя, че съм малко скептичен“, а тя отговори, че няма значение, защото акупунктурата действала независимо дали вярваш в нея, или не.\nСамо дето лечението на скептиците е по-бавно и струва по-скъпо, помислих си аз. Но и това не му казах. Оставих го да ни разправи как госпожа Роза измерила гърба му и нанесла знаци с флумастер, после сипала върху кожата му малки купчинки от някакъв прах и ги запалила, а той трябвало да запее, когато усещал топлината, и тогава тя ги отстранявала. После ново мерене и драскане с флумастер и накрая започнала да забива иг-ли. Всичко било много хигиенично, имало кутия, в която прибирала използваните игли.\nКато минал един час, тя напуснала стаята, той се облякъл и платил петдесет и пет лири. После отишъл в супермаркета да купи вечеря. Описа ни как стоял там някак замаян, без да знае какво иска – или по-скоро искал всичко, което му попаднело пред очите. Обикалял насам-натам, купувал какво ли не, накрая се прибра у дома изтощен и трябваше да си подремне.\n–\tЕто, виждаш ли, очевидно дава ефект.\n–\tИскаш да кажеш, че си усетил мириса на вечерята?\n–\tНе, много е рано – това ми е първата процедура. Искам да кажа, че явно имаше някакъв ефект. Както телесен, така и душевен.\nПомислих си: да се изтощиш и да купуваш каквото ти падне не ми прилича на изцеление.\n–\tТи какво мислиш, мамо?\n–\tСъгласна съм да изпробва нещо различно, щом така му се иска.\nТя се пресегна през масата и погали ръката му някъде около мястото, където се криеха тайнствените нови пулсове. Можех и да не питам – със сигурност бяха обсъдили предварително всичко, за да стигнат до общ извод. А както отдавна знаех, политиката „разделяй и владей“ не действаше върху родителите ми.\n–\tАко дава ефект, може да го изпробвам за коляното си – добави тя.\n–\tКакво ти е на коляното, мамо?\n–\tО, усуках го някак. Препънах се и го ударих на стълбището. Станах малко тромава на стари години.\nМайка ми беше на петдесет и осем. Имаше широк ханш, доста нисък център на тежестта и никога не носеше лекомислени обувки.\n–\tИскаш да кажеш, че не ти е за пръв път?\n–\tНяма страшно. От възрастта е. На всекиго се случва.\nВеднъж Джанис каза: „С родителите никога не си наясно.“ Попитах я какво има предвид. Тя отговори, че докато станеш способен да ги разбираш, вече е твърде късно. Никога няма да узнаеш какви са били, преди да се срещнат, по време на запознанството, преди да бъдеш заченат, след това, когато си бил малко дете...\n–\tДецата често разбират много неща – казах аз. – Инстинктивно.\n–\tРазбират каквото им позволяват родителите.\n–\tНе съм съгласен.\n–\tТъй да бъде. Но другото си остава истина. Докато сметнеш, че си способен да разбереш родителите си, повечето важни неща в живота им вече са минали. Те са такива, каквито са. Или по-точно те са такива, каквито са решили да бъдат – пред теб, когато си с тях.\n–\tНе съм съгласен – повторих аз. Не можех да си представя, че щом затворят вратата, родителите ми се преобразяват.\n–\tКолко често си мислиш за баща си като за бивш алкохолик?\n–\tНикога. Не мисля за него по този начин. Аз съм негов син, а не социален работник.\n–\tИменно. Искаш да бъде „просто татко“. Никой не е „просто татко“ или „просто мама“. Не става така. Сигурно в живота на майка ти има някаква голяма тайна, за която не подозираш.\n–\tНе ставай смешна – казах аз.\n–\tМисля, че с времето повечето двойки намират начин за съвместен живот, който е неискрен по принцип. Сякаш връзката им зависи от взаимно гарантирана самозаблуда. Това е основната настройка в семейството.\n–\tЕ, аз пък отново не съм съгласен.\nА наум добавих: глупости. Взаимно гарантирана самозаблуда – това просто не звучи в твоя стил. Прочела си го в някое списание. Или си го чула от някой тип, с когото нямаш нищо против да се изчукаш.\nНо на глас казах само:\n–\tДа не би да наричаш родителите ми лицемери?\n–\tГоворя в широк смисъл. Защо приемаш всичко лично?\n–\tВ такъв случай не разбирам какво говориш. А ако разбирам, изобщо не съм наясно защо искаш да се омъжиш за мен или за когото и да било.\n–\tТъй да бъде.\nТази нейна фраза започваше да ме дразни.\nТате призна, че не е очаквал да го боли толкова от акупунктурата.\n–\tКазваш ли й?\n–\tЕстествено. Охкам.\nОказа се, че ако госпожа Роза забие игла и не получи очакваната реакция, повтаря убождането близо до първоначалната точка, докато постигне каквото търси.\n–\tИ какво е то?\n–\tНещо като магнитно придърпване, изблик на енергия. Няма начин да сбъркаш, защото тогава боли най-много.\n–\tА после?\n–\tПосле го прави на други места. На опакото на китките, на глезените. Там боли още повече – където няма много плът.\n–\tТака си е.\n–\tНо междувременно трябва да следи как се променят енергийните ти нива, затова винаги проверява пулсовете.\nТук вече съвсем се обърках.\n–\tЗа бога, татко. Има само един пулс, знаеш го. По дефиниция. Пулсът на сърцето, пулсът на кръвта.\nБаща ми не отговори, само тихичко се изкашля и погледна майка ми. В нашето семейство не се караме. Нито желаем, нито знаем как да го правим. Затова настана тишина, после мама смени темата.\nДвайсет минути след четвъртия си сеанс баща ми влязъл в „Старбъкс“ и за пръв път от месеци насам усетил аромат на кафе. После отишъл в парфюмерията да купи шампоан за мама и казваше, че било като да го ударят по главата с рододендронов храст. Едва не му призляло. Миризмите били тъй мощни, че сякаш имали ярки цветове.\n–\tЕ, какво ще кажеш сега?\n–\tНе знам какво да кажа, татко, освен да те поздравя.\nМислех си, че навярно е съвпадение или самовнушение.\n–\tНали няма да претендираш, че е съвпадение?\n–\tНе, татко, няма.\nЗа негова изненада госпожа Роза приела разказа му съвсем безразлично, само кимнала леко и надраскала нещо в бележника си. После обяснила как възнамерява да действа. Ако нямал нищо против, щели да се срещат веднъж на две седмици до лятото – имала предвид не британското, а китайското лято, защото според рождената дата на баща ми тогава щял да бъде най-възприемчив. Добавила, че енергийните му нива нарастват при всяко мерене на пулсовете.\n–\tЧувстваш ли се по-енергичен, татко?\n–\tНе е там въпросът.\n–\tА усетил ли си някакви миризми след последния сеанс?\nЯсно, значи „енергийните нива“ нямат нищо общо с „нивата на енергия“ и нарастването им не се отразява върху обонянието. Чудесно.\nПонякога се чудех защо съм толкова строг към баща ми. Случваше му се да усеща миризми, но трябваше да бъдат силни, за да пробият – сапун, кафе, прегоряла филийка, почистващи препарати; на два пъти чаша червено вино; веднъж, за негова радост, миризмата на дъжд. Китайското лято дойде и отмина; госпожа Роза каза, че акупунктурата е направила каквото е могла. Баща ми, естествено, обвини собствения си скептицизъм, но госпожа Роза повтаряше, че умствената настройка ня-ма значение. Тъй като тя сама предложи да прекратят лечението, реших, че не е шарлатанка. Но може би по-скоро не исках да мисля за татко като за човек, който вярва на шарлатани.\n–\tВсъщност за майка ти се тревожа.\n–\tИзглежда ми... знам ли, някак извън релси напоследък. Може би е просто умора. Станала е по-бавна.\n–\tКакво казва?\n–\tО, казва, че нищо й няма. Или ако има, сигурно е на хормонална основа.\n–\tНадявах се ти да ми обясниш.\nТова беше още една приятна черта на родителите ми. Не се вкопчваха във властта и знанието, както правят някои други родители. Всички бяхме възрастни и общувахме на равни начала.\n–\tЕдва ли знам повече от теб, татко. Но от опит съм научил, че „хормони“ е универсална дума за случаите, когато жените не искат да кажат нещо. Винаги си мисля: чакай малко, мъжете нямат ли хормони? Защо не ги използваме като оправдание?\nБаща ми се изкиска, но виждах, че тревогата му не е отминала. Затова когато дойде поредната му вечер за бридж, аз наминах да видя мама. Докато седяхме в кухнята, веднага усетих, че не се е хванала на обяснението ми „просто минавах наблизо“.\n–\tЧай или кафе?\n–\tБезкофеиново или билков чай, каквото имаш.\n–\tЕ, на мен пък ми трябва солидна доза кофеин.\nНе знам защо, но това бе достатъчно, за да премина на въпроса.\n–\tТатко се тревожи за теб. Аз също.\n–\tТатко ти се тревожи за всичко.\n–\tТой те обича. Затова забелязва какво става с теб. Ако не те обичаше, нямаше да забелязва.\n–\tДа, сигурно си прав.\nПогледнах я, но тя се взираше настрани. Беше ми съвършено ясно, че мисли за обичта. Би трябвало да изпитам завист, но не изпитах.\n–\tХайде сега, кажи ми какво ти е и недей да се оправдаваш с хормони.\n–\tМалко съм уморена. Малко тромава. Това е.\nСлед около осемнайсет месеца брак Джанис ме обвини, че не съм откровен. Разбира се, не го каза чак толкова откровено. Попита ме защо винаги предпочитам да обсъждам незначителните проблеми вместо най-важните. Казах, че според мен не е така, но във всеки случай големите неща понякога са толкова големи, че нямаме какво да кажем за тях, докато дребните се обсъждат по-лесно. А понякога си мислим, че това е проблемът, докато всъщност е онова и тогава това ни се струва съвсем тривиално. Тя ме погледна като някой от най-непослушните ми ученици и каза, че това е типично – типично оправдание на вродената ми безотговорност, на отказа да приемам фактите и да преодолявам последствията. Каза, че винаги надушвала кога лъжа. Точно така се изрази.\n–\tДобре тогава – отвърнах аз. – Нека да бъдем откровени. Да преодолеем последствията. Ти имаш връзка и аз имам връзка. Това приемане на фактите ли е, или не?\n–\tТака си мислиш. Ти слагаш всичко под един знаменател.\nПосле тя обясни фалша на привидната ми откровеност и разликата между нашите изневери – нейната родена от отчаяние, моята от мъст – и колко е симптоматично, че смятам за важни самите извънбрачни връзки, а не обстоятелствата, довели до тях. Тъй описахме пълен кръг и се върнахме пак на първоначалните обвинения.\nКакво търсим в партньора? Човек подобен на нас, или различен? А може би като нас, но различен, или различен, но като нас? Някой, който да ни допълва? О, знам, че не можем да обобщаваме, но все пак. Проблемът е, че когато търсим човек, с когото си пасваме, мислим само за добрите страни. Ами ако си пасваме в лошото? Не мислите ли, че понякога ни влече към хора със същите недостатъци като нас?\nМайка ми. Когато си мисля за нея сега, идва ми наум една фраза – онази, която използвах, когато баща ми разправяше врели-некипели за шестте си китайски пулса. Татко, казах му аз, има само един пулс, пулсът на сърцето, пулсът на кръвта. Снимките на родителите ми, които най-много харесвам, са направени преди моето раждане. И – благодаря ти, Джанис – наистина мисля, че знам какви са били тогава.\nРодителите ми седят на непознат каменист плаж, той я прегръща през рамото, облечен е със спортно сако с кожени кръпки на лактите, тя с лятна рокля на точки, двамата гледат в обектива със страстна надежда. Родителите ми на меден месец в Испания, на фона на планини, и двамата са с тъмни очила, тъй че за настроението им трябва да се досещам по стойката, по очевидната им спокойна увереност един в друг и по коварния, но многозначителен факт, че тя е бръкнала в джоба на панталона му. И още една снимка, която трябва да е означавала много за тях въпреки недостатъците си – двамата на гости, очевидно подпийнали; от фотосветкавицата очите им изглеждат розови като на бели мишки. Баща ми е с потресаващо дълги бакенбарди, мама с накъдрена коса, кафтан и грамадни халки на ушите. И двамата не приличат на хора, които някога ще пораснат и ще станат родители. Подозирам, че това е най-първата им обща снимка, първото документално доказателство, че споделят едно пространство и дишат общ въздух.\nНа бюфета има и моя снимка с тях. Аз съм около петгодишен, стоя помежду им с изражението на дете, на което са казали да види как ще изскочи птичката или каквото там са измислили – съсредоточено, но в същото време не съвсем сигурно какво точно става. Държа мъничка лейка, макар че не помня да са ми подарявали детски градинарски комплект и изобщо да съм проявявал какъвто и да било интерес към градинарството.\nКогато разглеждам днес тази снимка – майка ми ме гледа покровителствено, баща ми се усмихва към обектива с чаша в едната ръка и цигара в другата, – неволно си спомням думите на Джанис. Как родителите решават какви да бъдат, преди детето да го е осъзнало, как изграждат фасада, отвъд която то никога няма да проникне. Съзнателно или не, имаше нещо отровно в нейната забележка: „Искаш да бъде „просто татко“. Никой не е „просто татко“ или „просто мама“. И по-нататък: „Сигурно в живота на майка ти има някаква голяма тайна, за която не подозираш.“ Какво да правя с тази мисъл? Дори ако тръгна по нейната диря и открия, че не води наникъде?\nВ майка ми няма нищо префърцунено или вятърничаво – ако обичаш, отбележи си го, Джанис, – нищо невротично или мелодраматично. Тя е солидно присъствие в стаята, независимо дали говори, или мълчи. Нея търсиш, ако нещо се обърка. Веднъж, когато бях малък, тя си поряза дълбоко бедрото. Повечето хора на нейно място биха позвънили на бърза помощ или поне биха викнали мъжа си от работа. Но мама просто взе игла и хирургически конец, събра краищата на раната и ги заши. Би направила същото за всеки друг, без да ? мигне окото. Такава си е. Ако в живота ? има тайна, тя е, че сигурно е помогнала някому, без да го разгласява. С две думи, майната ти, Джанис.\nРодителите ми се запознали малко след като татко получил адвокатски права. Той твърдеше, че трябвало да се пребори с цял куп съперници. Мама пък казваше, че изобщо нямало нужда от борба, защото всичко ? станало ясно още от първата среща. Да, отговаряше татко, но другите момчета не били на това мнение. Майка ми го поглеждаше нежно и аз така и не разбрах на кого да повярвам. А може би точно това е определението за щастлив брак: и двете страни казват истината, макар че версиите им са несъвместими.\nРазбира се, възхищението ми към техния брак донякъде е обусловено от провала на моя. Може би техният пример ме караше да си въобразявам, че бракът е нещо по-откровено, отколкото се оказа за мен. Мислите ли, че има хора с брачен талант, или просто е въпрос на късмет? От друга страна, навярно би могло да се каже, че е късмет да имаш подобен талант. Когато споменах на мама, че с Джанис сме навлезли в лош период и се опитваме да изгладим брака си, тя каза:\n–\tНикога не съм разбирала какво означава това. Ако обичаш работата си, не я усещаш като бреме. Ако обичаш брака си, не усещаш потребност да го изглаждаш. Навярно можеш да изгладиш това-онова. Просто не усещаш потребност – повтори тя. И след кратко мълчание добави: – Не че имам нещо против Джанис.\n–\tДа не говорим за Джанис – казах аз. Вече бях говорил до втръсване на тази тема с жена ми. Каквото и да бяхме донесли в брака, нямаше да изнесем от него нищо освен законния дял пари и имущество.\nНима не изглежда логично, ако си дете на щастлив брак, собственият ти брак да е над средното ниво – или благодарение на някаква генетична наследственост, или защото си се поучил от чуждия пример? Но явно не става така. Значи може би ни трябва отрицателен пример – да видим грешките, за да не ги повтаряме. Това обаче би означавало, че най-добрият начин родителите да осигурят щастлив брак за своите деца е самите те да имат нещастни семейства. Тогава какъв е отговорът? Не знам. Знам само, че не упреквам родителите си; всъщност не упреквам и Джанис.\nМайка ми обеща да се обърне към личния лекар, ако и татко се съгласи да потърси специалист за проблемите с обонянието. Типично за него, баща ми не искаше да досажда на специалист. Казваше, че други хора били далеч по-зле от него. Той все още можел да усеща вкуса на храната, докато за някои храненето било като да дъвчат картон и пластмаса. Потърсил в интернет и прочел за още по-крайни случаи – например обонятелни халюцинации. Представете си прясното мляко изведнъж да ви замирише на вкиснато, от шоколад да ви се повдига или месото да ви заприлича на гъба, напоена с кръв.\n–\tАко си счупиш пръста – възрази майка ми, – не отказваш да го прегледат само защото някой друг си е счупил крака.\nИ тъй се споразумяха. Започна чакането и бюрокрацията, и двамата минаха на скенер в една и съща седмица. Питам се какви ли са шансовете за подобно съвпадение.\nНе съм сигурен дали успяваме да разберем кога точно е свършил бракът ни. Помним отделни етапи, преходи, спорове; разногласия, които растат, докато станат непреодолими и непоносими. Мисля, че през по-голямата част от времето, когато Джанис ме нападаше – или, както се изразяваше тя, когато престанах да ? обръщам внимание и просто изчезвах, – не съм допускал сериозно това да е краят на нашия брак. Едва когато по необясними за мен причини взе да напада родителите ми, аз си помислих за пръв път: „О, сега вече наистина прекали.“ Вярно, бяхме пийнали. И наистина бях надхвърлил мярката – при това доста.\n–\tЕдин от проблемите ти е увереността, че родителите ти имат съвършен брак.\n–\tЗащо да е проблем?\n–\tЗащото те кара да смяташ собствения си брак за по-лош, отколкото е в действителност.\n–\tА, значи вината е тяхна, така ли?\n–\tНе, вашите са добри хора.\n–\tКазах, че са добри хора. Но не съм казала, че са съвършени.\n–\tВинаги търсиш първо недостатъците, нали?\n–\tВъв всеки случай харесвам баща ти, той винаги е бил мил с мен.\n–\tТоест не е като някои майки и единствените им синове. Да уточнявам ли?\n–\tМисля, че току-що го направи.\nПрез един съботен следобед няколко седмици по-късно мама ми позвъни и заговори с притеснен глас. Отскочила до един панаир за антики в съседно градче да купи подарък за рождения ден на баща ми, на връщане спукала гума и едва се добрала до най-близката бензиностанция, но се оказало, че касиерите не желаят до-ри да излязат от кабинките си. Впрочем едва ли знаели как се сменя гума. Татко бил казал, че смята да си подремне и...\n–\tНе се безпокой, мамо, пристигам след десет-петнайсет минути.\nТака или иначе, нямах какво друго да кажа. Но преди да затворя, Джанис, която следеше репликите ми, се провикна към мен:\n–\tЗащо не вземе да викне пътна помощ, по дяволите?\nНямаше съмнение, че мама е чула и Джанис целеше точно това.\nАз оставих слушалката и казах:\n–\tМожеш да дойдеш и ти. И да легнеш под колата, докато я вдигам с крика.\nИ докато вземах ключовете за колата, през главата ми мина: Е, това вече не се понася.\nПовечето хора не обичат да досаждат на лекаря си. Не им допада мисълта, че са болни. И никак не им харесва да бъдат обвинявани, дори с намек, че прахосват времето на лекарите. Затова на теория отиването при лекар е печеливша ситуация независимо от резултата: или се оказваш здрав, или не си му прахосал времето. Скенерът разкри, че баща ми има хронично заболяване на синусите, за което му предписаха антибиотици и пак спрей; ако това не помогнеше, оставаше възможността за операция. Майка ми – след кръвни тестове, електромиография, ядрено-магнитен резонанс и процес на елиминиране – получи диагнозата болест на моторните неврони.\n–\tЩе наглеждаш баща си, нали?\n–\tРазбира се, мамо – отговорих аз, без да знам дали пита за близките дни или изобщо. Предполагам, че беше провела подобен разговор и с баща ми за мен.\n–\tПогледни Стивън Хокинг. Той е с такава болест вече четирийсет години.\nСигурно бе посетил същия уебсайт като мен; от там трябваше да е научил и това, че петдесет на сто от заболелите умират до четиринайсет месеца.\nТатко много се възмути от начина, по който подходиха в болницата. Още щом специалистът обяснил изводите си, ги отвели в някакъв склад и им показали инвалидните колички и другите приспособления, които щели да станат необходими при неизбежното влошаване на нейното състояние. Казваше, че било като посещение на зала за инквизиции. Беше много разстроен – според мен най-вече заради мама. Каза, че тя го приела спокойно. Но майка ми беше работила в тази болница цели петнайсет години и знаеше какво има из складовете.\nТрудно ми бе да разговарям с татко за ставащото – на него също. Непрестанно си мислех: Мама умира, но тат-ко я губи. Струваше ми се, че ако повтарям тази фраза достатъчно дълго, тя ще придобие смисъл. Или нещата ще се променят. Или... не знам какво. Мислех си още: Винаги търсим мама, когато нещо се обърка; а от кого да потърсим помощ, когато нещо се случи с нея? Междувременно – докато чакахме отговорите – двамата с татко обсъждахме всекидневните ? потребности: кой ще се грижи за нея, в какво настроение е, какво е казала, какви лекарства ще взема (или по-скоро няма да взема, и дали да настояваме за рилузол). Можехме да обсъждаме тази тема безкрайно и наистина го правехме. Но за самата катастрофа – за нейната внезапност, дали можехме да я предвидим, доколко я е прикривала мама, прогнозата, неизбежния край – можехме само да намекваме от време на време. Може би просто бяхме твърде изтощени. Нуждаехме се от разговари за нормални английски неща, например вероятното отражение на проекта за околовръстно шосе върху местния бизнес. Или пък питах татко как е с обонянието и двамата се преструвахме, че темата все още ни интересува. Отначало антибиотиците подействали и миризмите мощно нахлули в живота му; но скоро – след около три дни – ефектът отминал. Както винаги той решил да си премълчи; това му се струвало безобидна шега в сравнение с бедите на мама.\nНякъде четох, че хората с тежко болен роднина започват да се занимават с кръстословици и главоблъсканици в часовете, когато не стоят до леглото му. Първо, защото не могат да се съсредоточат върху нещо по-сериозно; но има и друга причина. Съзнателно или не, те изпитват потребност да работят над нещо с правила, закони, отговори и цялостно решение; нещо, което може да се поправи, за разлика от болестта. Разбира се, болестта има свои закони и правила, понякога дори отговори, но когато стоиш до леглото на болния, не мислиш така. А не бива да забравяме и безмилостната надежда. Дори когато изчезне надеждата за изцеление, остава вярата в други неща – някои конкретни, други не. Надеждата означава несигурност и упорства дори когато ти кажат, че има само един отговор, една сигурност – единствената и неприемливата.\nАз не се заех с кръстословици и главоблъсканици – нямам нито ума, нито нагласата за това. Но се вманиачих на тема тренировки. Вдигах повече тежести и ускорих темпото на пътечката за бягане. На кросовете в събота излизах напред, при сериозните бегачи, които не разговаряха. Това ме устройваше. Носех сърдечен монитор, следях си пулса, гледах часовника, разговарях колко калории съм изхабил. Накрая бях в по-добра физическа форма от когато и да било. И понякога – колкото и безумно да звучи – имах чувството, че така съм помогнал с нещо.\nДадох апартамента под наем и се преселих при родителите си. Знаех, че мама ще е против тази идея – заради мен, не заради себе си, – затова просто я поставих пред свършен факт. Татко си взе три месеца неплатен отпуск; аз отрязах всички извънкласни дейности; потърсихме помощ от приятели, по-късно наехме медицински сестри. Из къщата изникнаха парапети и рампи за инвалидна количка. Мама се премести на долния етаж; татко не се отдели от нея нито една нощ, докато не я преместиха в хосписа. Спомням си го като време на абсолютна паника, но и като време с желязна всекидневна логика. Следвахме логиката и това сякаш държеше паниката на разстояние.\nМама бе изумителна. Знам, че хората с нейната диагноза изпадат в депресия по-рядко, отколкото страдащите от други дегенеративни заболявания, но тя наистина беше невероятна. Не се правеше на храбра; не се боеше да заплаче пред нас; не се шегуваше, за да ни ободри. Приемаше ставащото трезво, без да си затваря очите пред истината, но и без да рухва пред онова, което щеше да унищожи сетивата ? едно по едно. Разговаряше – караше и нас да разговаряме – за своя и нашия живот. Нито веднъж не спомена за Джанис и за надеждата да има внуци. Не ни възлагаше нищо, не ни караше да даваме обещания за след смъртта ?. По някое време драстично отслабна и всяко вдишване беше като катерене на Еверест; тогава се питах дали си мисли за онова място в Швейцария, където могат да ти осигурят до-стоен край. Но прогоних тази мисъл – мама не би искала да ни създава толкова „затруднения“. Това също показваше, че тя владее положението – поне доколкото ? позволяваха силите, – дори когато умираше. Именно тя провери дали в хосписа са готови да я приемат и ни каза, че ще е по-добре да постъпи по-рано, защото не се знае кога отново ще има свободни места.\nКолкото по-голяма е една беда, толкова по-малко можем да кажем. Не да почувстваме, а да кажем. Защото остава само фактът и чувствата ни към него. Нищо друго. Когато загуби обонянието си, баща ми намираше доводи как този недостатък може да се превърне в предимство, ако бъде погледнат от подходящия ъгъл. Но болестта на мама навлизаше в категория далеч отвъд разума; тя бе нещо огромно, безмълвно и оглушително. Нямаше контрааргумент. Не че не можехме да намерим думи. Думите си бяха на място – все същите прости думи. Мама умира, но татко я губи. Винаги го казвах с „но“ по средата, а не с „и“.\nЗа моя изненада Джанис се обади по телефона.\n–\tМного съжалявам за майка ти.\n–\tМога ли да помогна с нещо?\n–\tКой ти каза?\n–\tДа не би да се срещаш с Джейк?\n–\tНе се „срещам“ с Джейк, ако това питаш.\nНо го изрече игриво, сякаш развълнувана, че може дори и сега да предизвика тръпка на ревност.\n–\tНе, не питам.\n–\tСамо че току-що го направи.\nВсе същата Джанис, помислих си аз и казах колкото се може по-официално:\n–\tБлагодаря за съчувствието. Не, с нищо не можеш да помогнеш и тя не би искала да я посетиш.\nОнова лято, когато мама умираше, беше горещо и татко носеше онези негови ризи с къс ръкав. Переше ги на ръка, после се бореше с парната ютия. Една вечер, когато видях, че е изтощен и безуспешно се мъчи да намести яката на ризата върху острия край на дъската за гладене, аз му казах:\n–\tНали знаеш, че можеш да ги пратиш в пералнята.\nБез да ме поглежда, баща ми продължи да усуква влажната риза.\n–\tМного добре знам – отвърна накрая той, – че се предлагат подобни услуги.\nКроткият му сарказъм умееше да постига ефект, за какъвто други хора се нуждаят от дива ярост.\n–\tИзвинявай, татко.\nТогава той спря и ме погледна.\n–\tМного е важно тя да ме вижда спретнат и чист. Ако се занемаря, ще забележи и ще реши, че не се справям. А не бива да мисли така. Защото това ще я разтревожи.\n–\tДа, прав си.\nЧувствах се порицан; чувствах се отново дете.\nПо-късно той дойде да седне до мен. Аз пиех бира, той скромна доза уиски. Мама беше в хосписа от три дни. Тази вечер изглеждаше спокойна и се сбогува с нас, без да трепне.\n–\tМежду другото – каза той, оставяйки чашата на страничната масичка, – съжалявам, че майка ти не харесваше Джанис.\nИ двамата трепнахме от глаголното време.\n–\tЧе не я харесва – поправи се той със закъснение.\n–\tНе знаех.\n–\tА! – Баща ми помълча. – Извинявай. Напоследък...\nНямаше нужда да продължава.\nТой стисна устни, както навярно правеше, когато чуеше глупост от някой клиент. Например: „Да, всъщност бях на местопрестъплението.“\n–\tХайде де, татко. Заради онази случка с гаража ли? Заради спуканата гума?\n–\tКаква спукана гума?\nЗначи не му беше казала.\n–\tА аз винаги съм харесвал Джанис. Тя беше... с характер.\n–\tДа, татко. Така си е.\n–\tМайка ти казваше, че според нея е от онези момичета, които знаят как да накарат човек да се чувства виновен.\n–\tДа, много я биваше в това отношение.\n–\tОплакваше се на майка ти колко трудно се живеело с теб и с тона си някак намекваше, че майка ти е виновна.\n–\tБи трябвало да е благодарна. Без обичта на мама щях да съм много по-труден. – Още една грешка, породена от умората. – Без обичта и на двама ви, искам да кажа.\nБаща ми не се засегна. Отпи от чашата.\n–\tКакво друго, татко?\n–\tТова не ти ли стига?\n–\tПросто си мисля, че криеш нещо.\nБаща ми се усмихна.\n–\tДа, от теб би излязъл адвокат. Е, случи се към края на... на вашия... когато Джанис не беше на себе си.\n–\tХайде, изплюй камъчето, та да се посмеем.\n–\tКаза на майка ти, че според нея си малко психопат.\nМоже и да съм се усмихнал, но не се разсмях.\nВ болницата и хосписа срещахме толкова много хора, та вече не помня кой ни каза, че когато човек умира, когато цялата система спира да действа, последните все още работещи сетива са най-често слухът и обонянието. Майка ми вече беше съвсем обездвижена и я преобръщаха на всеки четири часа. От една седмица не говореше и очите ? оставаха затворени. Беше заявила категорично, че не желае да я хранят с тръба, когато гълтателният рефлекс отслабне. Умиращото тяло може да съществува доста дълго и без да го помпат с хранителна каша.\nТатко ми разказа как отишъл в супермаркета и купил няколко пакета пресни подправки. В хосписа дръпнал завесите около леглото. Не искал другите да гледат този интимен момент. Не се притеснявал – баща ми никога не се притесняваше от обичта си, – просто искал малко усамотение. За себе си и за нея.\nПредставям си ги заедно, баща ми седи на леглото, целува майка ми, без да знае дали тя усеща, говори ?, без да знае дали чува думите му и ако чува, дали може да ги разбере. Той няма начин да знае, тя няма начин да му каже.\nПредставям си го как се притеснява за острия звук от разкъсването на найлоновите пликчета – какво ли би си помислила тя? Представям си как решава проблема, като донася ножици, за да ги среже. Представям си как ? обяснява, че е донесъл ароматни подправки. Представям си как поднася пред ноздрите ? топче босилек. Представям си как разтрива с пръсти мащерка, после розмарин. Представям си как изрича названията им и вярва, че тя може да ги помирише, надява се да ? донесат радост, да ? напомнят за света и за удоволствията, които е черпила от него – може би дори за някоя случка на хълм в чужбина или за гъсталак, където изпод обувките им се е надигал ароматът на дива мащерка. Представям си как се надява, че ако усеща миризмите, тя няма да ги приеме като жестока под-игравка, напомняща за слънцето, което вече не може да вижда, за градините, където вече не може да стъпи, за благоуханната храна, на която вече не може да се наслаждава.\nДано да не си е мислил за тия последни неща; дано да е бил убеден, че през сетните си дни тя е получила в дар само най-добрите, най-щастливите мисли.\nЕдин месец, след като мама умря, баща ми отиде на последната консултация със специалиста по уши-нос-гърло.\n–\tМожел да ме оперира, но шансът за успех бил шейсет на сто. Казах му, че не искам операция. Той каза, че му било неприятно да се откаже от моя случай, особено при положение, че загубата на обоняние е само частична. Смятал, че усещането за миризми било налице и можело да се възвърне.\n–\tВсе същото. Антибиотици, спрей. С лека промяна в предписанията. Казах му „Не, благодаря“.\nНе исках да казвам повече. Решението си беше негово.\n–\tРазбираш ли, ако майка ти...\n–\tВсичко е наред, татко.\n–\tНе, не е наред. Ако тя...\nПогледнах го. Сълзите напираха зад стъклата на очилата му, после бликнаха отвъд рамките и се стекоха по бузите към брадичката. Остави ги да текат; беше свикнал с тях; не го притесняваха. Мен също.\nТой заговори отново:\n–\tАко тя... Тогава аз...\n–\tРазбирам, татко.\n–\tМисля, че в известен смисъл помага.\n–\tТака е, татко.\nТой вдигна очилата си от гънката плът, върху която се крепяха, и освободените последни сълзи потекоха от двете страни на носа му. Баща ми избърса бузи с опакото на китката си.\n–\tЗнаеш ли какво ми заяви онзи проклет специалист, когато му казах, че не искам операция?\n–\tНе, татко.\n–\tПозамисли се, после рече: „Имате ли пожарна сигнализация?“ Отговорих, че нямаме. Той каза: „Може би има начин да накарате общината да ви купи. От фондовете за инвалиди.“ Казах му, че не съм знаел. Той продължи: „Но аз бих препоръчал наистина качествена уредба и цената може да не им се хареса.“\n–\tЗвучи ми като сюрреалистичен разговор.\n–\tТака беше. После той каза, че не му се мислело как спя и разбирам, че къщата гори едва когато жегата ме събужда.\n–\tНе го ли цапардоса, татко?\n–\tНе, сине. Станах, стиснах му ръката и казах: „Сигурно и това не е лош вариант.“\nПредставям си как баща ми не се ядосва. Става, ръкува се, обръща се и излиза. Представям си го.


› книги › беседи › неделни › Поучаваше ги › И отвори устата си, та ги поучаваше\nТака говори Господь: Небето ми е престолъ, И земята подножие на нозѣтѣ ми: Кой е домътъ който искате да съградите за мене? И кое е мѣстото на упокоението ми? (2) Защото рѫката ми е направила всичко това, И е станало всичко това, говори Господь; Но азъ ще погледна на тогозъ, На сиромаха и съкрушения духомъ, И на оногозъ който трепери отъ словото ми. (3) Който коли волъ е както който убива человѣка, – Който жертвува агне, както който прѣсича вратъ на псе, – Който принося хлѣбно приношение, както който принося свинска кръвь, – Който кади ливанъ, както който благославя идолъ: Ей, тѣ сѫ избрали пѫтищата си, И душата имъ се наслаждава въ гнусотиитѣ имъ. (4) И азъ ще избера бѣдствията имъ, И ще докарамъ върхъ тѣхъ онѣзи нѣща отъ който се боятъ; Защото зовѣхъ, и никой не отговаряше; Говорѣхъ и не слушаха; Но правѣха зло прѣдъ мене, И избраха неугодното менѣ. (5) Слушайте словото Господне, вие който треперите отъ словото му: Братята ви, който ви мразятъ и ви отхвърлятъ заради моето име, Рекоха: Да се прослави Господь, И да видимъ вашата радость; Но тѣ ще се посрамятъ. (6) Гласъ на метежъ иде отъ града, Гласъ отъ храма, Гласъ на Господа който прави въздаяние на неприятелитѣ си. (7) Прѣди да се замѫчи, роди: Прѣди да дойдатъ болѣзнитѣ ѝ, освободи се и роди мѫжко. (8) Кой е чулъ таквозъ нѣщо? кой е видѣлъ таквозъ? Родила ли би земята въ единъ день? Или родилъ ли би се единъ народъ отведнъжъ? Но дъщерята на Сионъ щомъ се замѫчи роди чадата си. (9) Азъ който довождамъ до раждане, Не бихъ ли направилъ да роди? говори Господь: Азъ който правя да раждатъ, Затворилъ ли бихъ ложесната? говори Богъ твой. (10) Развеселете се съ дъщерята на Ерусалимъ, И радвайте се съ нея, всички който я обичате: Зарадвайте се, и радвайте се съ нея, всички който сѣтувате за нея; (11) За да сучете и да се наситите Отъ съсцитѣ на утѣшенията ѝ; За да се насучете и да се насладите За изобилието на славата ѝ. (12) Защото така говори Господь: Ето, ще разпростра ней миръ като рѣка, И славата на народитѣ като наводняемъ потокъ: Тогазъ ще се насучете, Ще бѫдете носени на обятия, И ще бѫдете поласкани на колѣната ѝ. (13) Както единъ когото утѣшава майка му, Така азъ ще ви утѣша; И ще се утѣшите въ Ерусалимъ. (14) И ще видите, и сърдцето ви ще се развесели, И коститѣ ви ще прозябнатъ като трѣва; И рѫката Господня ще се познае къмъ рабитѣ му, А гнѣвътъ му къмъ неприятелитѣ му. (15) Защото, ето, Господь ще дойде съ огънь, И колесницитѣ му ще бѫдатъ като вихрушка, За да отдаде гнѣва си съ устремление, И прѣщението си съ огнени пламици. (16) Защото Господь, съ огънь и съ ножа си, Ще се сѫди съ всѣка плъть, И убититѣ отъ Господа ще бѫдатъ много. (17) Които се освещаватъ и очищаватъ въ градинитѣ, Единъ подиръ другъ, въ срѣдата, И ядатъ свинско месо и гнусотии и мишки, Тѣ ще загинатъ купно, говори Господь. (18) Защото азъ зная дѣлата имъ и помишленията имъ, И ида за да събера всичкитѣ народи и езици; И тѣ ще дойдатъ и ще видятъ славата ми. (19) И ще туря знамение между тѣхъ; И онѣзи отъ тѣхъ които се отърватъ, ще ги изпроводя въ народитѣ – въ Тарсисъ, Фулъ, и Лудъ, които теглятъ лѫкъ, – въ Тувалъ и Яванъ, далечнитѣ острови Които не сѫ чули името ми Нито сѫ видѣли славата ми; И ще проповѣдатъ славата ми между народитѣ. (20) И ще доведатъ всичкитѣ ви братя Отъ всичкитѣ народи приносъ Господу, – На коне, и на колесници, и на носилки, и на мъски, и на бързи камили, – Къмъ светата ми гора, Ерусалимъ, говори Господь, Както синоветѣ Израилеви доносятъ приношение въ чистъ съсѫдъ въ дома Господень. (21) А още ще взема отъ тѣхъ За свещеници и за Левити, говори Господь. (22) Защото както новитѣ небеса И новата земя които азъ ще направя Ще прѣбѫдатъ прѣдъ мене, говори Господь, Така ще прѣбѫде сѣмето ви и името ви. (23) И отъ новомѣсечие до новомѣсечие, И отъ сѫбота до сѫбота, Ще дохожда всѣка плъть да се кланя прѣдъ мене, Говори Господь. (24) И ще излѣзатъ и ще видятъ труповетѣ на человѣцитѣ Които бѣха прѣстѫпници противъ мене; Защото тѣхниятъ червей нѣма да умре, Нито огъньтъ имъ ще угасне; И ще бѫдатъ гнусота на всѣка плъть.\nСега, обектъ на любовьта какво е? Обектъ на любовьта е чистотата. Мѫдростьта се изразява въ човѣшкия умъ, въ човѣшкия мозъкъ, а любовьта – въ човѣшкото сърдце. Любовьта е пъкъ нѣщо съвсемъ духовно, не е нѣщо, което можемъ да го пипнемъ, тя е нѣщо, което отдалечъ само можемъ да почувстваме, тя не е нѣкакво малко разположение, но любовьта, при сегашното си състояние, като дойде, тя е толкова силна енергия, тя е нѣщо толкова голѣмо, че съвсемъ може да разтопи нашата нервна система. Казватъ, че любовьта изгаря. Азъ вѣрвамъ, че тамъ, дѣто има съпротивление, става изгаряне. Обектъ на любовьта е чистотата. Тамъ, дѣто има любовь, непрѣменно ще има чистота. Нѣма ли чистотата, нѣма и любовь. Вижте онази младата мома какъ постѫпва. Азъ взимамъ това сравнение въ много хубавъ смисълъ. Онази младата мома, като дѣте е ходила съ кални крака, съ нечисти рѫце, но послѣ, като залюби, като заговори любовьта въ нея, нѣма вече кални крака, измива си всѣки день краката; по нѣколко пѫти на день си мие рѫцѣтѣ; чисти се, дрехитѣ ѝ винаги спрѣтнати. Защо? – Любовьта е дошла, заговорила е вѫтрѣ въ сърдцето ѝ. Нѣкой казва, че има любовь къмъ Бога. Е, хубаво, дѣ е твоята чистота? Ако ти въ твоитѣ мисли, желания и дѣйствия нѣмашъ чистота, не си чистъ, дѣ е твоята любовь? И физическа, и духовна, Божествена чистота трѣбва да имаме, и въ насъ трѣбва сѫщеврѣменно да стане едно вѫтрѣшно прѣраждане.\nИ като четете Евангелието, какво казватъ 9-тѣ блаженства? И тъй, онзи, у когото е пробудено Божественото съзнание, той трѣбва да работи. Туй съзнание е пробудено въ всички посоки. То е пробудено и въ вегетарианцитѣ, то е пробудено и въ анархиститѣ, то е пробудено и въ комуниститѣ. Въ тия крайните елементи то е пробудено. Азъ срѣщамъ между анархиститѣ хора съ хубави, отлични идеи. На тѣхъ името имъ е лошо. Анархистъ е той, но въ душата си не е анархистъ. Казвамъ: „Анархисти противъ злото, свобода искатъ тѣ!“ И всички тия най-красивитѣ елементи, хората на крайнитѣ идеи, Христосъ ги събира и казва: „Елате вие, чрѣзъ васъ ще дойде Царството Божие“. И чудни сѫ тия хора сега! Онѣзи, които отъ хиляди години сѫ рѫкоположени, тѣ ставатъ безвѣрници, тѣ ставатъ жестоки. Тъй седи въпроса. И съ туй се изпълнява притчата на Христа. Онѣзи, които били звани на трапезата, всички се отказали, и тогава Христосъ казва: „Викайте отъ улицата всички онѣзи хроми, клосни, сакати, съ тѣхъ да се изпълни трапезата ми, да ядатъ и пиятъ на общо основание“. Тогава трапезата Христова се изпълнила съ тия хроми и клосни. Нѣкои ще кажатъ, че хулимъ църквата. Туй ни най-малко е охулване на църквата. Ние противъ църквата нѣмаме нищо. Църквата тукъ на земята я нѣма. Когато хората ни говорятъ за църквата, казвамъ: „Една църква има въ свѣта, една църква на земята има“. Тази църква, която е на земята, Евангелието я нарича блудница. Мога да ви докажа това. Свещеницитѣ искатъ да кажатъ, че тази църква е свята. Азъ мога да имъ докажа, защо тази църква я наричатъ блудница. Тази църква въ България има много мѫже. Църквата има само единъ мѫжъ. Въ Англия, Франция, навсѣкѫдѣ църквата има много мѫже. Тя не е онази дѣвствена църква. Тукъ подъ „църква“ се разбира онази свещена Ева. И казва се: Не изпълни този законъ. Туй не е единъ упрѣкъ отъ моя страна. Чиста трѣбва да бѫде тази църква! Какви трѣбва да бѫдатъ дѣцата ѝ! Добри дѣца. Питамъ: Възможно ли е, една възвишена майка, единъ възвишенъ баща, да роди единъ прѣстѫпникъ! Немислимо е това въ законитѣ. Възможно ли е една овца да роди единъ вълкъ? Не, по никой начинъ! И слѣдователно, когато въ насъ по нѣкой пѫть се раждатъ нѣкои лоши мисли, ние трѣбва да ги обяснимъ правилно. Тази църква е една, тя е вѣрующа църква, тя е горѣ. Една е тази църква за всички народи. Тя е вѫтрѣшна, духовна. Идеалъ е за хората тя! Божествена църква е тя, и трѣбва да донесе редъ и порядъкъ за всички хора; да носи и за най-богатитѣ и за най-бѣднитѣ, и за най-силнитѣ и за най-слабитѣ равенство. Еднакви сѫ всички прѣдъ този божественъ законъ. И тогава силниятъ, умниятъ, чистиятъ, святиятъ човѣкъ трѣбва да посвѣти живота си за своитѣ по-слаби братя. Само по този начинъ съврѣменното общество може да се подигне. Това е, което Христосъ донесе. А тъй както съврѣменното общество отива, отива къмъ разлагане. Ако жената гледа да използува мѫжа си, ако мѫжътъ иска да използува жена си, ако синътъ иска да използува баща си, ако дъщерята иска да използува майка си, приятеля – приятеля си, братъ – брата си, ако всинца искаме да използуваме, какъ може да се живѣе? Така не може да се живѣе. Оставатъ 3 нѣща, които могатъ да спасятъ свѣта. Тѣ сѫ: истината въ нашата душа, да донесе свобода, която да ни освободи отъ нашитѣ пороци; мѫдростьта въ нашитѣ умове, да ни донесе свѣтлина, да живѣемъ съобразно законитѣ на природата; любовьта, която иде, да ни даде тази чистота, понеже тя е носителка на всички онѣзи сили, при които нашитѣ желания могатъ да се разбиватъ, и да се освободимъ отъ тия наши страдания. Може да се освободимъ всички! Сега, като се обръщамъ къмъ васъ, азъ вѣрвамъ, че туй е проникнало въ вашитѣ души. Бѫдете смели и не се колебайте за истината! Не само да говоримъ, но ние трѣбва да бѫдемъ като едно динамо, да изпращаме въ мълчание своята енергия. Да сме като слънцето. Туй слънце мълчи и въ мълчание изпраща своята енергия. Тази енергия иде на земята и твори. Само нашитѣ мълчаливи мисли, идеи, желания, дѣйствия сѫ дълбоки. Само въ мълчание тѣ сѫ Божествени. Тѣ сѫ, които могатъ да подобрятъ, да прѣобразуватъ свѣта. Не мислете, че туй, което ви говоря, то е истината. Азъ вѣрвамъ въ една мълчалива истина, която дѣйствува и работи 6ъ свѣта. Има нѣщо чудно и страшно въ свѣта. Казвамъ: Въ свѣта иде една велика вълна, разумна вълна, тя наближава! И като дойде, всички тия ледове, всички тия снѣгове, този егоизъмъ, всичко туй ще се схуми, ще се скапе, ще падне. И всички хора, цѣлото човѣчество, всички ще се освободятъ отъ този егоизъмъ. Нѣма да се мине много врѣме, нѣма да се минатъ още 20–25–30 години, и всичко туй ще стане. Ще излѣзатъ хората отъ сегашното си положение. Дошло е врѣме вече! Нашето съзнание се е пробудило, и ние ще влѣземъ да живѣемъ въ подсъзнанието и свръхсъзнанието. Ще живѣемъ единъ разуменъ животъ и нѣма да мислимъ какво има въ онзи свѣтъ, понеже едноврѣменно ще живѣемъ и въ този и въ онзи свѣтъ. Ще живѣемъ като растенията: коренитѣ ще бѫдатъ въ този свѣтъ, а клонищата въ онзи свѣтъ. И тогава и съ хората ще говоримъ, и съ Бога ще говоримъ, и съ ангелитѣ ще говоримъ. Съ Бога! А, много е това. Ами, че съ Бога, разбира се. Богъ е Любовь. Нали е хубаво да говоришъ съ Господа въ мълчание? Въ мълчание да глѣдашъ звездитѣ, месѣчината, слънцето, да имъ се радвашъ. Всичко туй да те радва, това е Богъ! На всѣко животно, на всѣко растение да се радвашъ. Това е Богъ! Навсѣкѫдѣ да се радвашъ. Да се радвашъ на онзи тихия, който полъхва, прониква всичко.


Нина Стоянова: Коронавирус по български | The Bulgarian Media Portal in Chicago\n2020-03-20\t•\tno comments\nНина Стоянова: Коронавирус по български\nКоментар на Нина Стоянова във Фейсбук, написан вчера, 19 март 2020 г. Коментарът се публикува със съгласието на авторката.\nЗавърнах се от Испания и Франция, след оперно турне, на 15 март в родния си град Русе. Все още град без случай на заболял (все пак, сега е едва 11.12 часа, дата 19 март, след някой друг час може да има промяна в така изнесените данни, не дай Боже). Много прилежно се обаждам на личната си лекарка – д-р Й. Разказвам всичко подробно и в момента, когато я уведомявам, че на ГКПП Видин-Калафат съм попълнила декларация с данните си и нейното име за личен лекар, тази жена изпадна в потрес. Развика се:\n– Не, не, не сте разбрали, аз не съм Ви личен лекар! – Беше истински ужасена.\n– Как? От юли месец Вие ме преглеждате, давате ми направления за други специалисти, провеждате ми профилактични прегледи, пишете ми рецепти, изследвания на кръв и т.н.? Каква сте тогава – това са осем месеца? А и името Ви го пише на кабинета?! – втрещено се опитвам да разбера тази загадка на родната здравна система.\n– Не, не сте разбрали!\n– Какво не съм разбрала, бе госпожо? – ядосано се тросвам. – Какво искате да ми кажете?\n– Не, Вие сте пациент на д-р Д.!\n– На кого? – това вече го изкрещявам ядосана.\n– На д-р Д. сте пациент!\n– А Вие каква бяхте през тия осем месеца?\n– Ние с него сме в една система, но той Ви се води личен лекар, ето сега ще Ви дам неговия телефон и му се обадете. Трябва да пиете повече течности, да му се обаждате по два пъти на ден, да си мерите температурата… – Тук затворих телефона. Бях изумена. Ега ти нелегалната история! Наистина не разбирах как съм живяла осем месеца – не 8 дни – 8 месеца, с мисълта, че тази Й. ми е личен лекар, а то не било вярно. Нямах намерение да се обаждам на никого – аз си спазвам 14 дена карантина в къщи, пък на когото му трябвам – да заповяда.\nНо – не! След час ми се обадиха от Регионалната здравна инспекция – проведох поредния малоумен диалог. След още един час ми се обади една нафукана медицинска сестра от кабинета на тази д-р Й. и започна да ми се кара, че съм „разпространявала невярна информация”??, като съм посочила грешно име за личен лекар… Пак нищо не разбрах и тъкмо да ѝ кажа, че не може да ми крещи по телефона, чух в слушалката мъжки глас:\n– Ти ли си Нина Стоянова?\n– Аз – отговорих като войник в строя, изумена кой е тоя наглец.\n– Слушай сега, аз съм д-р Д., ще ми се обаждаш всеки ден, няма да излизаш от къщи…\nТук не издържах и го прекъснах:\n– Може ли да говорим на „Вие”, все пак не Ви познавам, както и Вие мен?\n– Добре де! Значи разбрахме се, нали? Запишете си телефона ми…\nНабързо приключих разговора с чувството на омерзение. Значи тия двамата доктори си играят някакви игрички, замесват хората в техни схеми и после карат медицинските сестри да ни навикват и да ни изкарват пълни тъпаци. И може би нямаше да напиша нищо по това дребнотемие, пък и всички си знаем, че тези лични лекари са си поредната измама, ако на следващия ден към 17.00 не ми се обади отново нафуканата сестра:\n– Вие ли сте Нина? – Тая пък не признава фамилните имена. Потвърдих и веднага съжалих – върху мен се изля гнева на роба!\n– Как може досега да не се обадите на д-р Д., къде се намирате Вие, за каква се мислите, знаете ли колко е тежко положението, имаме стотици пациенти като Вас, това е безобразие…\nТук я прекъснах и заявих, че няма право да държи такъв тон на нито един човек, дори не ѝ обясних, че съм спала цял ден – след две безсънни денонощия, какво друго да бъде. Просто ѝ затворих телефона. Обадих се на Д-р Д. към 20.30 ч. – беше любезен, веднага се сети коя съм (явно нямат стотици пациенти); казах, каквото го интересуваше, и затворих. И така сме вече няколко дни. С някаква амбулаторна карта ме занимаваха медсестрите – трябвало да изпратя някой да я вземе – опитах да обясня, че нямам такъв човек и при мен трябва да дойде личният лекар или някоя от тях – но нафуканата сестра се развика, че не било така, а д-р Д. дори не ме пита за тази амбулаторна карта. Живея си вкъщи, излизам само на терасата и се храня със сън, че тежко пътуване беше завръщането, докато днес в 10.40 ч. телефонът ми звънна.\n– Търся г-жа Нина Стоянова?\n– На телефона.\n– Обажда Ви се З. Х. от Община Русе – може ли да слезете долу с личната си карта, с маска, очаквам Ви.\nРазбира се, че слязох – и виждам – една полицейска кола спряла пред блока – вътре един шофьор, до колата изправени двама полицаи, малко встрани от входа жена и, до нея, друг полицай. Всички са без маски!\nТръгвам към тях, но полицаят моментално ме спира с ръка:\n– Останете там, да спазваме разстоянието! – това го избълва със строг, нетърпящ възражения тон.\n– Нали трябва да Ви дам личната си карта? – измяцах аз и вече наистина се почувствах като гаден престъпник, върху който ще се на хвърлят всички тия полицаи и ще ми щракнат белезниците. Те посред бял ден много обичат да щракат белезници, особено на жени – Десислава Иванчева, Цветелина Кънева са съвсем пресни примери, та с мен ли ще се церемонят? Представих си цялата картинка като кадър от филмова лента – аз с шуба, с маска, срещу мен, на два метра разстояние, тази жена и, на две крачки от нея, полицаят със заклеймяващия жест, на улицата – колата им с двама полицаи… Хората замръзнаха, никой не смееше да мине – това е! Така се прави проверка – “Да им вземем страха, какво ще се церемоним толкова!”. Жената ми обясняваше нещо за мерките и накрая ме изпрати да се прибера в блока, и през стъклото да покажа личната си карта на полицая.\nКачих се горе с усещането за прокажена!\nЩо бе, що бе, хора! Защо трябва да унижавате, мачкате и пр., когато ходите на проверки – това утре може да бъде Ваш брат, сестра, майка, дете, за какво Ви е това? Защо ходите по адреси без маски и ръкавици, защо правите панаири, за какво Ви е тази показност на сила и надмощие, кого плашите? Нали постоянно се бълват новини по колко маски се шият на ден в България, вече и в Бургаска опера захвърлиха фееричните костюми на балета „Жизел” и започнаха да шият маски – ами тази маска е нещо като руската „Катюша”! Как може такъв екип от пет човека да дойдат на проверка при карантиниран човек без маски и ръкавици? С предпазни мерки от двете страни се спазва разстояние от два метра, а и никой не попита дали имам маска – след като няма в аптеките, след като не мога да излизам да си търся, по чия логика трябва да имам? Отново се сблъсквам с имитационна дейност – да кипи труд, това е важното, да се отчита дейност, а с какво качество – не е важно!\nДържа да отбележа, че живея в центъра на гр. Русе, в спретнат хубав блок, не по ромските квартали, сама се поставих под карантина, сама се обадих – в РЗИ още не бяха получили моите документи, спазвам си всички изискуеми от закона мерки, а те ми идват тук неподготвени и с подчертано силово превъзходство, да ми показват надмощие!\nprevious post\tСлави Трифонов дарява 100 хил. лв. за медицински сестри и санитари в Александровска болница\nnext post\tЧетирима българи в Италия са заболели от COVID-19


Пламена Димитрова по стъпките на Братя Грим | bgbezgranici.com\n- Моята друга страст е тенисът. От малка тренирам. Бях едва 5-годишна, когато стъпих на корта и редовно съм там. Играя с моята майка, която някога е била състезателка. Лятото карам ролери, велосипед и кънки, плувам – през зимата в басейна, а през лятото - в морето.\nМомиченцето с огнено име изучава пеене и танци, ходи редовно на уроци по пиано и на модерен балет.\n- Следя постановките в Младежкия и Кукления театър, на Театър „Възраждане”. Сред любимите ми пиеси са „Пипи дългото чорапче”, ”Питър Пан”, ”Пепеляшка”, „Снежанка” и много други. Изявих се и и при бате Енчо в „По-по-най”.\nМайка на Пламена - Светлана Петкова е лекарка. Малката чаровница, която дълго говори за любимата си учителка г-жа Ботева, се двоуми каква професия да избере в бъдеще.\n- Като порасна мечтая да стана певица, но също така като мама искам да мога да лекувам хората. Много съм състрадателна. Обожавам животните и цветята. В зоопарка понякога прекарвам по цял ден - ту при зайчетата, ту при еленчетата. Редовно с батко играем на компютъра - сърфирам в интернет и играя на компютърни игри с моя батко, който е студент по право.\nПисателски умения на Пламена се подхранват от родителите й, които с интерес следят развитието на дарбата й. Мечтае да стане писателка, тенисистка, певица, лекарка, защото има много интереси и таланти. Който и път да избере, ще е сърцата и огнена, както го показва името й Пламена.\nЖивяло някога малко картофче под земята със своята баба. То било много любопитно и искало да види света с очите си. Баба му казвала, че му остава още много малко - до рождения му ден и ще може да види света.\nМинал месец и настъпил рожденият ден на картофчето. То напомнило на баба си, че сега е мигът, когато може да види света. Бабата отвърнала, че вече е голям и сам ще види света. Приготвила му раничката с масълце, хляб и водица. Тръгнало картофчето на път. Първият ден отишло да види града на хората. Вечерта заспало в една хралупа. Другият ден отишло в града на животните и като видял колко са много на този свят и си казало: ”Искам и аз домашен любимец”. Чудило се какво да си вземе - котенце или крокодилче. Накрая решило да се посъветва с някой работник от зоопарка.\nТака разбрало, че е по-добре да си вземе котенце. Дало му хляб, но котенцето само го помирисало и го оставило. После го сложило в клетка за котета и се върнали в хралупата да се наспят.\nКартофчето решило, че достатъчно е видяло от света и се върнало при баба си. Разказало и за приключението си, какво е зърнал в града на хората и в света на животните. Баба-картофка се съгласила да приеме малкото котенце в техния дом. Вечерта сложила картофчето и котенцето да спят заедно.\nПламена Димитрова, 8 г.


Андрей Дамянов, зам.-председател на НПО: Отлагането на честния дебат за бъдещето на здравеопазването ще затрудни изправянето му на крака – Национална пациентска организация\n03.07.2019 03.07.2019 НПО\nСъществуването на пациентското движение е обусловено само и единствено от волята на хората. Някои са мотивирани от личен проблем, на други мотивировката е свързана с пострадали техни близки и приятели.\nЗа трети това е кауза.\nСмея да твърдя, че благодарение усилията на хората от пациентското движение, много неща в здравната сфера се подобриха. Разбира се, едва ли някой се съмнява, че сме далеч от стандартите, които са постигнати дори в съседни нам страни, като Гърция например.\nВ тази връзка твърденията, че пациентските организации, не били искали засилване на контрола, е или незнание или откровен опит за манипулация и изкривяване на фактите. Причините за подобно поведение, дори не мисля да коментирам. Признавам си, искрено се озадачавам, когато един или друг високопоставен чиновник, чиято заплата плащаме ние през здравните си вноски, прави изказвания в посока едва ли не да изкарва пациентските организации лобисти на фармацията.\nЕдва ли е тайна за тези чиновници, особено когато са лекари, че в момента медицината е на такова равнище, че лекарите колкото и да са виртуозни все още не владеят изкуството да ни лекуват с поглед или докосване. Все още за лечението на голямата част от заболяванията става с традиционните средства, като лекарства например или оперативна намеса, когато пък със сигурност се изискват и специализирани лечебни средства. Да не говорим за онкологичните заболявания и за лечението им.\nДа, в действителност протестите, които пациентските организации провеждат винаги са по конкретен повод и повечето от тях са свързани именно с липсата на лекарства. Точно така, липсата на лекарства, която липса директно застрашава човешкия живот. За съжаление именно поради липсата на лекарства, и често заради мудната реакция на здравните институции, си заминаха твърде много хора, които все още можеха да са сред своите близки. Твърденията, че видите ли един чиновник не бил чул пациентските организации да искат увеличение на цените клиничните пътеки са верни. И едва ли ще ги чуе. В световната медицина лечението по клинични пътеки все повече остава на заден план. На преден план излизат далеч по адекватните алгоритми за определяне на диагноза и лечение, както и индивидуално определяне на терапията за всеки пациент. В здравните системи, все по-усилено навлизат новите технологии, а тук високопоставени чиновници искат да увеличат цените на клиничните пътеки, за които вече се знае, че са едни от източниците на завишените разходи на здравната ни система. Едва ли е трудно да се досетим за причините за това.\nВ пациентските организации и по-специално в Националната пациентска организация вече близо 10 години настояваме да бъде въведен повече контрол в разходването на обществения ресурс, концентриран в НЗОК. Настояваме, също така, за въвеждане на модерните технологии в контрола на разходването на средствата. Включително и със изпращане на съобщения за извършените движения по партидата на пациентите. Често отговора беше – имайте търпение, скоро ще стане. Видяхме, че тази електронна система, която аха-аха това лято да стане вече 5 години е на ниво разработване. Не съм от любителите на конспирациите, но подобно поведение не може да не навежда на мисли в посока умисъл или нвежество, който и да е случая все е еднакво недопустим.\nОстойностяването на дейностите в действителност е необходимост. Забележете остойностяването на дейностите, а не на клиничните пътеки. В случай, че някой поиска увеличение цената на клиничните пътеки, то това със сигурност е знак, че все още някой смята, че ще може през тези цени да продължи да ползва обществения финансов ресурс на здравното осигуряване със съмнителен ефект за пациента.\nМоже още много да се пише по темата, но в крайна сметка, колкото повече отлагаме честния дебат за бъдещето на системата, толкова по-трудно ще ни бъде да я изправим на крака и тя да започне да изпълнява предназначението си.\nДали все още високопоставените чиновници помнят тази цел?\nАвтор: Андрей Дамянов, заместник-председател; адвокат\nКоментарът е личен. Коментарът е публикуван на личната страница във фейсбук.


🚗 Сандвикен жп-гара Коли под наем – Rentalcargroup.com\nКоли под наем Sandviken\nСандвикен жп-гара Коли под наем\nЕвтини коли под наем Сандвикен жп-гара\nКаква документация трябва да наема кола в Сандвикен жп-гара\nКаква документация трябва, за да наема кола в Сандвикен жп-гара\nЕднопосочни наеми в Сандвикен жп-гара\nПовечето големи агенти за наемане на коли в Сандвикен жп-гара предлагат еднопосочни наеми. Еднопосочният наем е, когато събирате колата на едно място и върнете колата на друго място. В повечето случаи агентът за автомобили под наем ще начисли допълнителна такса, ако искате да върнете автомобила на друго място. В условията и условията ще се посочи дали еднопосочната такса е включена в наемната цена. Ако еднопосочната такса не е включена в наемната цена, таксата за един начин трябва да бъде платена при пристигането директно на агента за наем на автомобил.\nЗабележителности с кола под наем в Сандвикен жп-гара\nБлизо до Сандвикен жп-гара\nНаемане на автомобилни компании в Сандвикен жп-гара\nSixt Сандвикен жп-гара


SkilleR с ексклузивно шоу на Vanity Black | МИКА: Музика и лайфстайл\nБез съмнение, един от феномените в българската музика през последните години е бийтбокс чудото SkilleR. Световният шампион по бийтбокс 2012 ще гостува на 19 юни на сцената на популярното хип-хоп парти Vanity Black в клуб Маскара. Наричан още „Бързата уста на Изтока”, 25-годишният талант е първият бийтбокс шампион на България (2007), и се е изявявал на международни сцени в Япония, САЩ, Англия, Германия, Русия, Италия, Франция, Австрия и др. Музикантът е изнасял пeрформанси на една сцена със световни звезди като Shaggy, Lumidee, Outlandish, Jaba, Noha, Stereo MCs, Transglobal Underground, Foreign Beggars и др.\nНа 19 юни, свръхскоростният SkilleR ще демонстрира невероятната си техника, динамика и ритъм в ексклузивен перформънс за феновете на VanityBlack, а зад пулта ще застане DJRayBonи хоста на вечерта – рапърът Dee. Човекът-оркестър умело ще съчетае широк спектър от стилове и неподражаеми звуци в уникално шоу в четвъртък вечер, изкарвайки бийтбокса извън традиционните хип-хоп влияния. Именно с умението си да изразява своята артистична личност по различен начин, SkilleR печели през 2011-та година престижната награда ИКАР, на официалната церемония на Съюза на българските артисти, за най-добър музикален пeрформанс в „Ноктюрно – от прахта до сиянието“. В момента музикантът работи по третия си сингъл, който ще бъде издаден за известен международен лейбъл.


Helix Weighted Blanket Review - Safe-Sleep.eu\nИзползвайте тази връзка SleepFoundation.org за най-актуалната отстъпка от одеяла с тегло Helix\nHelix стартира през 2015 г. с цел да улесни избора, персонализирането и поръчването на нов, достъпен матрак. След като компанията спечели внимание за своя тест за сън и персонализирани матраци, тя добави допълнителни продукти към линията, включително възглавници, рамки за легло, чаршафи и други опции за спално бельо.\nHelix Weighted Blanket е единственото предлагано до момента тегло одеяло на компанията. Одеялото се предлага в опции от 10, 15 и 20 килограма, което го прави най-подходящ за траверси с тегло между 100 и 200 килограма. С двустранно покритие, това одеяло включва мека флисова страна и срязана микрофибърна страна. Висококачествените стъклени мъниста и джобовете с вътрешна решетка разпределят равномерно теглото.\nЩе разгледаме по-отблизо Helix Weighted Blanket, като анализираме и оценим неговите материали, производителност и опции.\nРазбивка на Helix Weighted Blanket Review\nПретеглените одеяла стават все по-популярни през последните години поради техния потенциал да подобрят качеството на съня. Чрез дълбоко стимулиране на натиска се смята, че претеглените одеяла помагат за облекчаване на стреса и безпокойството и стимулират отпускането. Това може да доведе до по-спокоен сън. Претегленото одеяло Helix включва няколко функции, които могат да насърчат спокоен нощен сън за някои хора в зависимост от личните им предпочитания.\nИзползвайки мрежа от вътрешни зашити джобове, Helix Weighted Blanket разпределя тежестта равномерно. Одеялото е изпълнено с фини стъклени мъниста, които подобряват трайността и памучна обвивка за дишане и комфорт. Всяко претеглено одеяло също се предлага с подвижно, двустранно покритие, което се пере в машината. В зависимост от предпочитанията си, траверсите могат да предпочетат уютната, руновата страна или топлата, подстригана микрофибърна страна на покривалото.\nТрите опции за тегло на това хвърляне вероятно ще бъдат най-близки до идеалните за траверси, които тежат между 100 и 200 паунда.\nКато цяло това одеяло може да е добър избор за траверси, които искат траен и достъпен модел с баланс на топлина и дишане.\nHelix Weighted Blanket има три варианта за тегло: 10, 15 и 20 паунда. Одеялата от 10 и 15 килограма са с размери 48 инча на 72 инча, а одеялото от 20 килограма е малко по-голямо на 48 инча на 74 инча. Вътре в одеялото стъклените мъниста, обвити в памучна обвивка, помагат за регулиране на температурата и равномерно разпределение на теглото. Двустранният капак предлага мека, поларена страна и топла страна от микрофибър.\nПретеглено одеяло Helix Хвърли 10 lbs., 15 lbs., 20 lbs. Стъклени перли Черупка: памук\nКорица: Руно, ножица от микрофибър\n10 lbs.: 48 ”x 72”\n15 lbs.: 48 “x 72”\n20 lbs.: 48 “x 74”\nКато цяло, претеглените одеяла обикновено попадат в ценови диапазон от $ 100 до $ 300. Helix Weighted Blanket е в долния край на този ценови диапазон, което е типично за одеяло с неговия размер.\nДокато Helix Weighted Blanket използва висококачествени материали в конструкцията си, размерът на хвърлянето намалява производствените разходи, тъй като по-големите одеяла струват повече за производство. С увеличаване на теглото на одеялото нараства и цената. Това е характерно и за най-претеглените модели одеяла. Тъй като за увеличаване на теглото са необходими повече материали, разходите за производство също нарастват.\nКато се има предвид достъпната цена и качествените материали, Helix Weighted Blanket може да се хареса на бюджетни купувачи.\nHelix Претеглено одеяло Ценообразуване\nПретеглено одеяло Helix 10 lbs.: $ 99\n15 lbs.: $ 105\n20 паунда: $ 115\nИма много ключови фактори за ефективност, които трябва да се вземат предвид при избора на претеглено одеяло, като опции за тегло, издръжливост, дишане, качество на пълнене и др. Помислете за предпочитанията и нуждите си за сън, когато търсите претеглено одеяло, за да намерите най-добрия вариант за вас.\nПретегленото одеяло Helix се представя добре във всички наши категории на изпълнение. Тъй като е пълна с фини стъклени мъниста и е обвита в памучна обвивка, одеялото е издръжливо и трябва да издържи добре, ако се грижи правилно. Тази конструкция също допринася за равномерното разпределение на теглото и дишането на одеялото, подобрявайки контрола на температурата и комфорта. Вътрешната дишане е балансирана с външната топлина и уют на двустранно покритие от руно и микрофибър.\nHelix Weighted Blanket се предлага в опции с ограничено тегло, което прави одеялото най-подходящо за траверси с тегло между 100 и 200 паунда. Тъй като моделът се предлага само в размер на хвърляне, той може да не е идеален за спящ, който търси одеяло с по-голямо покритие.\nПълнежът на Helix Weighted Blanket включва висококачествени стъклени мъниста, зашити в мрежести джобове за последователно разпределение на теглото.\nВътрешната обвивка от памук обгражда пълнежа за допълнителен комфорт и дишане. Външното покривало на одеялото е двустранно с мека, висококачествена флисова страна и топла, подстригана микрофибърна страна. Капакът е подвижен и се пере в пералня.\nПоради покритието от руно и микрофибър, това одеяло поддържа топлина, поддържайки трапезите топли и уютни. Тази топлина се балансира от вътрешните стъклени мъниста, които не задържат много топлина и памучната обвивка, която позволява циркулация на въздуха. Горещите траверси и тези, които планират да използват своето претеглено одеяло целогодишно, може да помислят за сдвояване на вложката с по-дишащо покривало за най-доброто регулиране на температурата през по-топлите части на годината.\nHelix Weighted Blanket предлага набор от опции за тегло, включително 10, 15 и 20 паунда, което го прави най-подходящ за траверси с тегло между 100 и 200 паунда.\nЦикли от одеяло на всеки ъгъл на вложката спомагат за ограничаването на сглобяването, като правят възможно по-силното закрепване на капака. Поради вътрешните мрежести джобове, одеялото също разпределя равномерно стъклените мъниста по тялото на спалния.\nБлагодарение на висококачествените си материали, Helix Weighted Blanket трябва да издържи добре с течение на времето. За да увеличат продължителността на живота си, собствениците трябва да се грижат за одеялото, следвайки инструкциите на производителя.\nЗа оптимално налягане повечето клиенти трябва да търсят претеглено одеяло, което е приблизително 10% от телесното им тегло. По-тежкото одеяло може да окаже по-голям натиск върху тялото, докато по-лекият модел може да позволи повече движение. Вашите предпочитания за сън и релаксация могат да определят кой вариант е най-подходящ за вас.\nHelix Weighted Blanket се предлага в 10-, 15- и 20-килограмови опции, които обикновено са подходящи за лица между 100 и 200 паунда. Хората, близки до 100 паунда, вероятно ще предпочетат опцията от 10 паунда, тези, които са близо до 150 паунда, могат да предпочитат модела от 15 паунда, а траверсите с тегло от 200 паунда може да харесат одеялото от 20 паунда.\nДокато тези селекции трябва да побират повечето възрастни спящи, хората с основните здравословни състояния трябва да се консултират с лекаря си преди употреба. Също така трябва да говорите с Вашия лекар, преди да закупите претеглено одеяло за дете, тъй като някои деца не са физически достатъчно зрели за безопасна употреба. Опциите за тегло за Helix Weighted Blanket вероятно ще бъдат твърде тежки за повечето деца, въпреки че 10-килограмовото одеяло може да е подходящо за някои по-големи деца.\nHelix се доставя до всички 50 щата и части на Канада. Можете да закупите продукти на Helix на техния уебсайт, в техния магазин за тухли и хоросани в Ню Йорк и в партньорските шоуруми в САЩ.\nПовечето поръчки се изпращат в рамките на 1 до 2 работни дни. Клиентите в САЩ могат да се възползват от безплатната доставка, докато за канадските поръчки се прилагат такси. Пакетите обикновено се изпращат чрез FedEx и могат да бъдат проследени чрез FedEx Delivery Manager.\nHelix предлага 100-дневен пробен период. Ако клиентът не е доволен от одеялото си по някаква причина, той може да го върне за пълно възстановяване на покупната цена. Възстановяването обикновено отнема 5 до 7 работни дни, за да бъде кредитирано.\nHelix предлага 1-годишна ограничена гаранция, която покрива дефекти на производителя или материала. Гаранцията не покрива нормалното износване, повредата на потребителя или промяната в предпочитанията. Прилагат се допълнителни условия.


Живот :: Боби Ваклинов протяга ръка към награда от BG Music Festival :: Monitor.bg\nБоби Ваклинов протяга ръка към награда от BG Music Festival\n12:57 23 Април 2019\nОбщо 20 изпълнители ще се борят за приз в трите категории на форума в Сандански\nБоби Ваклинов, който нашумя като репортер в „Господари на ефира“, ще влезе в надпреварата за голямата награда в хип-хоп и R'n'B категорията на националния фестивал BG Music Festival.\nТретото издание на форума ще се проведе на 7 и 8 юни в Летния театър на гр. Сандански, а за приза Ваклинов ще премери сили с още 6 артисти – Rally Spassova, Kokolea, Sookz Ft. Chemshirov & Jordan S., Theo, Madjuna и Ицоу. Общо 20 изпълнители ще отпуснат глас в конкурса на фестивала. Те са разделени в три категории, като освен тази за хип-хоп и R'n'B, останалите са за рок и поп. Първите награди във всяка от тях ще бъдат определени на база оценките на журито, а за втора поредна година приз ще връчат и самите участници. Всеки от тях ще има възможност да даде своя глас за един от останалите си колеги, независимо от категорията. Сред финалистите на BG Music Festival са още Bobby & Danny Levan, Meia, Nels, Boyanski, Цвети Радойчева, Docciyi, Plamski & Alonebeats, Mina и Toshey в поп категорията, както и Richard, Elegance Trio & Николай Иванов, Антифриз, Божидара Симеонова и Наталия Тенева в рок категорията.\nСред другите отличия са тези на журналистическото жури, телевизионните зрители, на публиката в Летния театър и на кмета на община Сандански.\nПрипомняме, че сред хедлайнерите на фестивала са хитмейкърът Криско и любимката на тийнейджърите Дара. До 6 май пък феновете ще могат да се сдобият с промобилети за двете вечери на форума на цена от 12 лв.


$80 трилиона: Богатството на всички доларови милионери в света - Money.bg\nМиналата година общото богатство на всички доларови милионери в света се е увеличило със 7,6% до 79,6 трилиона долара, според годишния доклад World Wealth Report на компанията Capgemini SA.\nБроят на състоятелните хора ((high-net-worth individual, HNWI)) се е увеличил с 6,3% до 20,8 милиона души. Повишаването на богатството е подхранвано от значително възстановяване на фондовите пазари през миналата година.\nПринудителните ограничения на потреблението доведоха до увеличаване на спестяванията\nСлед като Азиатско-тихоокеанският регион беше лидер по двата показателя в продължение на пет години, през 2020 г. Северна Америка отново си върна 1-вото място. Броят на HNWI там се е повишил с 10,7% и е достигнал 7 милиона души, а общият им капитал се е увеличил с 11,9% - до 24,3 трилиона долара.\n500-те най-богати души в света са добавили 1,8 трилиона долара към общото си богатство\nНарастването на богатството в Азиатско-Тихоокеанския регион е съответно 5,8% (до 6,9 милиона души) и 8,4% (до 24 трилиона долара).\nВ Европа броят на богатите хора се е увеличил с 2,8% (до 5,4 милиона), в Африка - с 2,7% (до 0,2 милиона), в Близкия изток - с 6,8% (до 0,8 млн. души). В същото време в Латинска Америка той е намалял с 4% (до 0,6 милиона).\nСъвкупното състояние на HNWI в Европа се е увеличило с 4,5% (до 17,5 трилиона долара), в Африка - с 3,8% (до 1,7 трилиона долара), в Близкия изток - с 10,7% (до 3,2 трилиона долара), в Латинска Америка - с 0,5% (до 8,8 трилиона долара).\nОт кои страни бягат те?\nСред страните първото място по брой на богатите хора през миналата година се заема от САЩ (6,575 милиона души, увеличение с 11,3%), следвано от Япония (3,537 милиона, + 6,2%), Германия (1,535 милиона, + 6,9%) и Китай (1,461 милиона, + 11%). Тези държави представляват 62,9% от всички HNWI в света, в сравнение с 61,6% през 2019 г. и 58,4% през 2012 г., се казва в доклада.\nВ Русия през 2020 г. е имало 218 000 милионери срещу 215 000 година по-рано.\nМеждувременно във Великобритания броят им е спаднал до 573 хиляди от 591 хиляди, в Кувейт - до 205 от 207 хиляди, в Бразилия - до 186 000 от 199 000. Понижение на броя на доларовите милионери е настъпило само в тези три страни от топ 25 на държавите с най-много богаташи.\nСредната класа ще достигне към 500 млн. души, прогнозира HSBC\nПрез първото тримесечие на 2021 г. акциите представляват 30% от състоянието на милионерите в света (както през предходната година), в пари и техни еквиваленти - 24% (25%), в активите с фиксиран доход - 18% (17%) , недвижими имоти - 15% (същия дял), при алтернативни инструменти - 14% (13%).\nДокладът World Wealth Report използва данни от 71 държави, които представляват повече от 98% от световния брутен национален доход и 99% от капитализацията на световните фондови пазари.\nНеравенството в Русия достига нови върхове\nИкономически новини / Панорама / Богатство / $80 трилиона: Богатството на всички доларови милионери в света


Korinth Bed & Breakfast - НАЙ-НИСКИ ЦЕНИ от agoda.com\nReventlowsvej 15, Korinth, Korinth, Фааборг, Дания, 5600 - Много добро местоположение - вижте на картата\nПовече за Korinth Bed & Breakfast\nУдобно проектиран като за бизнесмени така и за почиващи туристи, Korinth Bed & Breakfast е идеално разположен в Faaborg Suburbs - една от най-посещаваните части на града. Оттук гостите имат лесен достъп до всичко, което този оживен град може да предложи. С удобното си местоположение хотелът предлага лесен достъп до всички градски забележителности, които задължително трябва да се видят.\nKorinth Bed & Breakfast прави всичко възможно гостите да се почувстват удобно. Затова хотелът предоставя най-добрите услуги и удобства. Хотелът осигурява безплатен WiFi достъп във всички стаи, паркинг, барбекю съоръжения, перални услуги, библиотека, за да гарантира комфорта на своите гости.\nНасладете се на висококачествените удобства по време на престоя си тук. В някои стаи са на разположение отопление, телевизор с LCD/плазмен екран, хладилник, микровълнова фурна, тоалетни артикули, които ще помогнат на гостите да релаксират след дългия ден. Освен това в хотела можете да се възползвате от множество предложения за приятно прекарване на свободното време. Korinth Bed & Breakfast е добър избор за всички посетители на Фааборг, защото предлага спокойствие и безпроблемен престой.


Стара Загора :: След атака във Фейсбук градят WC :: Monitor.bg\nСлед атака във Фейсбук градят WC\n14:03 24 Април 2021\nДве надземни тоалетни ще бъдат изградени в Стара Загора през тази година, вече има типов проект, който е реализиран при мащабната реконструкция и обновяване на станционната градина, съобщи кметът Живко Тодоров.\nТой призна, че до решението се е стигнало и заради неспиращите атаки в социалните мрежи, където ежедневно стотици жители и гости на града на липите поставят остро въпроса за липсата на елементарно санитарно-хигиенно заведение, където да задоволят физиологичните си нужди.\nСамо две са публичните тоалетни в централната градска част и двете от повече от години не функционират и са обградени с ламарини. Причината е невъзможността да бъдат поддържани по време на пандемичната обстановка, оправдава се общинската управа. Новите обществени тоалетни ще бъдат надземни за да се осигури възможност на хора в неравностойно физическо състояние да ги използват.Тепърва ще се решава как и кой ще ги обслужва и дали те ще бъдат безплатни. Преди години тоалетните бяха отдадени под аренда, в последствие обаче се оказа че на практика се обслужват от роднини на един-единствен човек, който беше и общински съветник, припомнят местните.


Столични елитни гимназии търсят ученици и на четвърто класиране | Вестник "ДУМА"\n19 Септември 2020събота18:18 ч.\nСтолични елитни гимназии търсят ученици и на четвърто класиране\nИ на четвърто класиране столични елитни гимназии са със свободни места, показва справка на Регионалното управление по образование. Вчера бяха обявени незаетите бройки след третото подреждане и изненадващо се оказа, че отделни квоти в най-търсените паралелки с рекордни балове още на първото класиране остават свободни.\nПо едно свободно място например има в Немската гимназия, в Първа английска, във Френската, в Софийската математическа гимназия и в ТУЕС. По две бройки чакат кандидати във Втора английска гимназия, във Втора немска и в Националната природо-математическа гимназия. Също така изненадващо има седем свободни места в 18 СУ, в което се учат източни езици като японски и китайски.\nПопълването на свободните места след трети етап на класиране е от 4 август до 10 септември.