Страхил Делийски: Потенциалът на проекта „Харвард“ е в милионите негласуващи – 1chas.BG\n– Г-н Делийски, двамата отличници на предишния служебен кабинет явно ще участват в следващите парламентарни избори. Какви са шансовете им за краткото време до 14 ноември?\n– Несериозно е да правим прогнози, без да знаем какви са ценностите, целите, идеологията на този проект, какви социални групи ще бъдат базата му. Имаме две лица, които ще се явяват на избори – това е изключително несериозно. Трябва да се научим да не се хвърляме на подобен тип оферти за политическо представителство. Това очевидно не е нещо подобно и как така започваме да броим колко гласа ще вземат, при положение че нямаме нищо ясно срещу себе си.\nТака не се прави партия – само с популярност. Трябва да е ясно за какво ще се бори тази партия, какви политики ще води. Засега нищо не знаем.\n– Появи се вече версия, че партията на министрите Петков и Василев, които са десни хора, щяла да е лявоцентристка. Имат ли основание подобни очаквания и няма ли това да е риск за БСП?\n– Със сигурност политическата ни система се нуждае от смислена, завършена, нормална европейска социалдемократическа управленска алтернатива. Ако щете, и алтернатива на типа държава, която направиха у нас в последните 30 години. Без съмнение сме на такова социално-икономическо равнище, че не е нужно да се търсят всякакви радикални неща вляво, а просто класическа социалдемократическа управленска програма. Нещо, което БСП не успя да изпълни и едва ли ще успее оттук нататък по начина, по който се развива партията.\nИма поле за такъв тип политическо представителство. Въпросът е дали тези две личности могат да изведат такъв проект. Аз лично не съм убеден в това.\n– Кого би ощетил такъв проект?\n– Може никого да не ощети – може да се обърне към тези почти две трети от избирателите, които не гласуваха на последните избори. Т.е. има голям електорален резервоар. Но големият въпрос е каква партия, какъв проект ще бъде това.\n– Каква конфигурация очаквате в следващия парламент?\n– Всичко може да стане в контекста на това, че ще имаме два избора едновременно. Това са две паралелни политически мотивации и мобилизации -едната свързана с парламентарните, другата – с президентски избори. При президентските избори е ясно – там ще има сблъсък за и против Радев.\nСтрува ми се, че Радев и ГЕРБ могат да използват ситуацията максимално добре за тях – ГЕРБ да консолидират анти Радев вота през гласуването на парламентарни избори и обратно - Радев да консолидира парламентарния анти ГЕРБ вот зад себе си за президентските избори. Очевидно стратегията и на Борисов, и на Радев е такава.\nГЕРБ са в много тежко състояние, нямат друг ресурс, освен да тръгнат по тази линия и да се надяват, че изборите две в едно ще им отворят анти Радев периферия от гласуващи за тях на парламентарните избори.\nКой ще е пръв, зависи от това каква кампания ще направят политическите партии, как ще успеят да съчетаят двата типа избори. Ако ГЕРБ могат да консолидират анти Радевия вот, то про Радевият вот засега не изглежда, че може да се събере в една политическа формация. И това е един от големите залози на тези съчетани избори.\nА и едва ли има такова значение кой ще е първи. Има значение кой ще направи блок около себе си, а не кой ще победи. ГЕРБ продължават да са в изолация и дори да са първи, това нищо няма да означава. Освен на чисто символно равнище да даде още малко ресурс на Борисов за познатата реторика.\n– Разочарованието от протестните партии може ли да реабилитира партиите на статуквото?\n– Не, не, това са много различни гласоподаватели. Не мисля, че някой, който е гласувал за т.нар. партии на промяната, ще гласува по друг начин. Въпросът е, че не виждам и в тях ресурс да разширят електоралната си подкрепа.\nНо кой знае колко по-различен резултат едва ли можем да очакваме. Но все пак може да е и доста непредвидимо в контекста на тези два паралелни вота. При всички положения и резултатът на президентските, и този на парламентарните избори ще бъдат повлияни един от друг и ще има някакъв вид деформация на представителността на резултатите.\n– Виждате ли Патриоти в следващия парламент?\n– Ако издигнат кандидат за президент в някакъв формат, може би. Но там коалиционната биография на различните партии е вече достатъчно сложна и едва ли избирателите на ВМРО са склонни още веднъж да се подложат на такъв тип неприятно за тях усилие. Там има корпус от достатъчно избиратели, за да пратят подобна формация в парламента, проблемът обаче е най-вече в лидерството.\n– Няма ли двойният вот да доведе до по-висока активност на 14 ноември?\n– Оптимистичната хипотеза е, че по принцип на президентски избори се гласува повече, което може да повиши активността и на парламентарните. Но има и песимистична хипотеза - разочаровани от партиите хора да се откажат да гласуват и за президент. Много е важно в тази ситуация каква кампания ще се направи и как политическите сили ще комуникират предизвикателствата с избирателите – дали ще направят усилие да стигнат до избирателите по смислен, и то политически начин.\n– Доколко трите насложени кризи ще повлияят на избора на хората?\n– Ние сме в класическа органична криза, от която няма лесно излизане. Ясно е, че старите политически и икономически елити вече не успяват да убедят избирателите в смисъла на своето съществуване. Новите пък още не са се появили. В тази ситуация е обяснима появата на силно популистки формации като тази на Трифонов, за да попълнят вакуума, да заемат позицията на тези долу срещу онези горе. Ще се опитат да се намесят и проекти като на Петков и Василев през идеята за експертиза и технократски аргументи.\n– Радев ли ще е следващият президент?\n– Колкото и да е странно, два месеца преди изборите нямаме друг кандидат освен настоящия президент. Това е тотална капитулация. Особено странно е това при ГЕРБ - целият патос на Борисов и хората около него е насочен срещу Радев без въобще да имат свой кандидат. Което говори, че за ГЕРБ не са важни президентските избори – те ще ги използват като инструмент, който да им помогне за парламентарните избори.\n– Помним обаче случай с фаворит, който не стана президент за втори път – Петър Стоянов. Възможно ли е проектът на двамата харвардски възпитаници със заиграването вляво да се окаже рисков за преизбирането на Радев?\n– Едва ли, защото говорим отново за нещо хиперхипотетично. Очакванията поне на този етап са при този очевидно пропрезидентски проект да мобилизира гласове за президента Радев.\n– Как обаче ще коментирате появилите се версии, че проектът на Петков и Василев съвсем не е пропрезидентски, а проект отвън, който може да подлее вода на президента, да подкопае и доверието на БСП?\n– Докато проектът не се е появил реално, всякакви спекулации могат да се правят. Но забележете липсата на смислен политически разговор за това накъде отиваме като общество. Понеже липсва този важен разговор, липсват и гласоподаватели пред машините. А кой с кого какво ще направи – това е разговор, който касае само политически лидери и хората около тях.\n– Няма ли обаче риск в един момент от всенароден любимец президентът Радев да се окаже човек без твърда подкрепа?\n– Има такъв риск, само че той е надценен. Такъв риск съществува, когато имаме силни партии, които могат да мобилизират солиден електорат. Това не е случаят в момента. Каквото и да направи Нинова, тя разполага с доста ограничен електорален ресурс. И дори против всякаква политическа логика БСП да издигнат свой кандидат-президент, огромна част от избирателите на БСП със сигурност ще гласуват за Радев.\n– Каква ни чака след два месеца – отново слаб парламент и силен президент, това ли е сравнително сигурният сценарий?\n– По-скоро да. Пак с уговорката, че изборите 2 в 1 може да доведат до непредвидими резултати. Това винаги трябва да имаме предвид. Чака ни допълнителен разпад на политическата система. Тя е катастрофирала и трябва да мислим как да я изградим отново.\nЕдна от възможните посоки на развитие е да се тръгне в посока промяна на институционалното устройство. Но и тази грандиозна промяна няма да отговори на основния въпрос – няма да ни даде гаранция, че кабинетите ще бъдат представителни, че ще защитават интересите на мнозинствата български граждани.\nТрябва да си отговорим кой е основният проблем - стабилността на политическата система или представителността <210>. Със сигурност не е панацея дори да се опитаме да въведем полупрезидентска република, както във Франция. Три вота не стигат да намерим изход от органичната криза, защото тези, които искат да гласуваме за тях, сменят дебата с дребнаво политикански ежби. Все пак положителното при такава дълбока политическа криза, че това е шанс хората да реализират свободна воля. Когато политическата система не работи, действията на хората се оказват решаващи.


Слип CLASSIC UNDIES от aussiebum( XXL) ᐉ ХИТ Цена • 15496 — Queerwear.net\nСлип CLASSIC UNDIES от aussiebum( XXL)\nОт далечна Австралия идват тези класически слипове, решени в червено-бели цветове за повече настроение и приятни изживявания. Мъжкото бельо на aussiebum се отличава с изключително качество и класически,практичен дизайн. Тези класически слипове са изработени от памук и малко елстан.Отличават се с бял ластик в който е изтъкано логото на марката. Много добър вариант за подарък на любим човек.\n-96% памук, 4% еластан ,оребрена материя -произведени в Австралия за мъже. -не се препоръчва пране при температура по висока от 40 градуса и/или използване на сушилня


Рутинна победа за Тенерифе\nНачало » Право в целта » Рутинна победа за Тенерифе\n21.11.2021 Рутинна победа за Тенерифе\n21 ное. 2021 13:56\nТенерифе – Алкоркон, 1 за 1,55 в efbet Единици сигурност: 8 от 10\nПроцент на успеваемост: 68.42%\nЗаложени единици: 9347\nСпечелени единици: 8943\nЗапочна да става прекалено лесно. Първо апартамент в Люлин, след това малка схлупена къщурка в полите на Витоша, сега Ферари с цвят червен. Мислете какво ще си пожелаете следващия път от нашия благодетел Пакши. За разлика от Дядо Коледа, те идват при нас всяка седмица!\nИ към сериозния тон, макар написаното в началото и то си беше съвсем сериозно. В „Бурята Невада“ хич не ми е лесно. Тази серия ме изненада и сега съм под уникално напрежение днес. Онези ,които броят правилно, знаят какво се случва. Отново безсънна нощ в търсене на поредния точен удар. Топ прогноза, Тенерифе – Алкоркон 1 за 1,55 в efbet. Коефициентът е нисък, но има поука. Написах, че съм пострадал от новия списък с опции и ето го първия случай. Нямам под ръка 1 с под 4,5 гола за да вдигна базата до 1,65. Със свито сърце предлагам и 1 с под 3,5 гола за 1,90 в efbet, но рискът нараства неимоверно много. Като нищо може да стане 3-1. Но нямаше да стане 4-1! Алкоркон вече ги описах като сигурни пътници към третите нива в испанския футбол. Този път спасение няма и един от многото мадридски клубове ще изпие горчивата чаша до дъно. Тенерифе са отбор от челото с явни амбиции да играят догодина в елита. Винаги в такива случаи подчертавам и факторът дълго пътуване. Предполагам, че бедняците от Алкоркон не се возят в първа класа. И едно прозрение, първият гол за Тенерифе ще е още в началото – до 20-а минута.\nИмам една дузина алтернативи за топ избор. Най-близо до целта бе Гранада – Реал Мадрид с 2 и над 1,5 гола за 1,65 в efbet. „Лос Бланкос“ гостуват много комфортно в Гранада и почти винаги печелят. Почти винаги бележат и по 2 гола и повече. И днес виждам крайната развръзка във вариант 1-2.\nОбещанието за Бразилия продължава да се спазва. Победата на Гремио ми беше ясно отвсякъде, но конкуренция с Пакши и Челси беше непосилна за тях. Коринтианс – Сантос 1 на 1,85 в efbet. Получих подигравки, че съм Калитко след като Фламенго вкара гол в последната секунда на дербито с Коринтианс. Е, днес съдбата ще върне на „Тимао“ отнетото в четвъртък. Като бронзов медалист при топ избора се очерта Тотнъм – Лийдс с 1Х и под 3,5 гола за 1,70 в efbet. Нямам какво да добавя, прогнозата е самото съвършенство. Малко под стълбичката с призьорите остана Болона – Венеция 1 на 1,70 в efbet. По това време на годината Синиша трупа мазнина, която после се губи в края на първенството. Още една сигурна опция, разминала се със заглавие – Метц срещу Бордо Х2 с под 3,5 гола за 1,95 в efbet.\nДа видим какво имаме в големите шампионати на Европа. След като Челси и Ливърпул биха с двойни хендикапи, същото ще направи и Манчестър Сити срещу Евертън 1 от 0-2 за 2,55 в efbet. По традиция Франция заема много пространство в неделя. Продължавам с направлението гол/гол, но в по-малко случаи. Страсбург – Реймс гол/гол на 2,05 в efbet, Троа – Сент – Етиен гол/гол на 1,65 в efbet, Клермон – Ница гол/гол на 1,75 в efbet и Анже – Лориан гол/гол на 1,99 в efbet. Търсим изненада на Брест – Ланс 1 на 3,20 в efbet.\nВ Германия няма много забавление и затова залагам твърдо 1 на Фрайбург срещу Айнтрахт за 1,86 в efbet. С треньор като Кристиан Щрайх, „южняците“ винаги са готови за чудеса. В Италия също има какво да се види. Салернитана – Сампдория 2 на 2,36 в efbet. Време е Самп да изригне. В най-големия мач за деня Интер ще подчини Наполи – 1 за 2,17 в efbet и задължително с малко голове в мача. Дженоа – Рома 2 на 1,75 в efbet. Време е Жозе отново да отвори голямата си уста. Вълците не са си казали последната дума в първенството.\nВ Испания Хетафе – Кадис 1 на 2,10 в efbet. Пробуждането на Хетафе започва от днес. И Реал Сосиедад – Валенсия 1 на 1,75 в efbet. Все още на баските може да се вярва безусловно. А прилепите и през тази година са много неустойчиви.\nСледва още една група топ избори, така да се каже от второ качество, но с високи коефициенти. Тирол – Волфсбергер 2 на 2,25 в efbet. Гостите са под пара и няма да бъдат спрени от несъстоятелния Тирол. Славия Прага – Яблонец 1 с хендикап за 1,75 в efbet. В Чехия триото Славия, Спарта и Пилзен ще прави рядко грешки през този сезон. Дарби – Борнемут 2 на 1,75 в efbet. Дарби изпаднаха още преди началото на първенството и това се отразява на представянето им. В гръцкото дерби АЕК – Олимпиакос 2 на 2,35 в efbet. Признавам, че основната причина е коефициентът. Олимпиакос нямат нищо общо с жалката картинка от мачовете с Лудогорец. Напред вече им играе голаджия бразилец, а привлякоха и синьото шило Гари Родригес. Бодьо Глимт е устремен към шампионската титла на Норвегия, а след това ще му мисли за българския си съперник. Бодьо Глимт – Лилестрьом 1 с над 3,5 гола за 2,35 в efbet.\nИ накрая в този вълнуващ ден ще има и българско участие. То е свързано с онези три митични бонуса по 500 лева. Имаме още цели два опита да края на кръга, защото в понеделник играят Левски с Ботев Враца и изниква споменът за едно 3-6 отпреди 36 години. Много тройки и шестици се събраха! Днес обаче драма няма. ЦСКА 1948 – Лудогорец над 2,5 гола за 1,68 в efbet. Съперниците умеят да играят в нападение, а в защита са жив зян и очаквам тропически головалеж. И Локомотив Пловдив – Локомотив София 1 на 1,54 в efbet, но съм доста убеден, че ще е едно на мъка. Както вече добре знаете, аз съм нещо като инспектор Мегре за българския футбол. Напоследък започнаха да валят обръщалки във всякакъв вариант. Тази работа не ми изглежда да е съвсем случайна.


БИСКВИТКИ | PLMD\nДрехи Аксесоари Бельо Обувки Бански Деним DRESS TO IMPRESS\n1. "ПИЕЛ ЕМДИ" ЕООД позволява използването на бисквитки (cookies) на своята интернет страница на адрес http://www.shop.plmd.bg/с изрично предварително съгласие от страна на потребителите.\n2. Съгласието се предоставя чрез маркиране на поле „позволявам”/”I allow” в специален раздел на интернет страницата на "ПИЕЛ ЕМДИ" ЕООД.\n5. При отказ от страна на потребител за допускане на бисквитки при боравене с интернет страницата на "ПИЕЛ ЕМДИ" ЕООД, потребителят не може да получи достъп до функционалността и съдържанието на страницата.\n6. Всеки потребител има право да откаже допускане на бисквитки като чрез изрични действия оттегли предварително даденото съгласие. Отказът се извършва в специален раздел на интернет страницата на "ПИЕЛ ЕМДИ" ЕООД или чрез настройките на Вашия браузър или чрез настройки на външни инструменти.


Лоши новини за Еврото – Меркел с неуспех при преговорите за коалиция | Варчев Финанс\nЛоши новини за Еврото – Меркел с неуспех при преговорите за коалиция\nЛоши новини за Еврото - Меркел с неуспех при преговорите за коалиция\n20.11.2017 / 01:24\nРазговорите за формиране на следващото правителство на Angela Merkel се провалиха. Това прати в съмнение бъдещето на най-дълго служещият лидер на Европа и предполага евентуални избори в четвъртата най-голяма икономика в света.\nСлед 12-часова сесия на преговори, която завърши малко преди полунощ, Свободната Демократична Партия се оттегли от разговорите, коментирайки, че различията със Зелената партия са прекалено големи за превъзмогване. Merkel търсеше обща земя между двете партии през последните 4 седмици за да сформира своята 4-та коалиция.\n"По-добре да не управляваш, отколкото да го правиш зле," коментира Christian Lindner от FDP. Няма други насрочени дати за преговори.\nMerkel все още не е коментирала развръзката.\nВалутната двойка EUR/USD веднага реагира на новината, понижавайки се с 55 пипса до 1.1746


Баба учи: „С тази напитка не ни трябваше нищо- самолетът се вдига без проблем“ – Айде на палачинките\nНашите баби са знаели, че нищо не подобрява способностите на мъжете в леглото от тази напитка, която при това е в пъти по-евтина и от виагра, и от всички други възможни лекарства, пише македонският „Вечер“.\nСпоред него гарантиращата стопроцентов успех македонска виагра, освен, че е абсолютно безвредна, излиза около пет денара (около 15 български стотинки). Всъщност, ако се направи в България с продукти от магазина, ще излезе малко по-скъпо, но пак ще е почти без пари.\nТрябва да се вземат 30 грама изсушено червено грозде и да се измият добре. То трябва да бъда сварено с 200 милилитра мляко. Когато се охлади напитката, се пие три пъти дневно, а с времето количеството на гроздето може да се увеличи до 50 грама, пише Блиц.\nBe the first to comment on "Баба учи: „С тази напитка не ни трябваше нищо- самолетът се вдига без проблем“"


42 седмици до месеци - Анализи 2018 2021\nФизиологичният срок на съзряване на ембриона от зачеването до раждането е 38 седмици. Акушерските за начална точка вземат първия ден от последната менструация, която средно добавя още 14-21 дни. Така, новороденото се счита за пълноценен, който е роден след 37-40-та седмица от бременността.\nСредно 1 от 10 случая на бременност се забавя и периодът може да достигне 42 календарни седмици. Тогава става дума за отложена или продължителна бременност.\nНе е лесно да се разбере кой вариант е валиден за определена бременна жена. И без помощта на лекарите - това е невъзможно.\nДо началото на 42-седмичната бременност бъдещата майка вече е напълно подготвена за началото на раждането: нещата се събират в родилния дом, тя чака дългоочакваното бебе да се появява всеки ден. Финалът е близо, умората от бременност и очакванията са се натрупали, появяват се страхове: не затрупва ли детето, няма контракции и раждането не започва.\nНе трябва да се притеснявате дали контролът на лекаря върху състоянието на бременната жена и детето е подходящ. Жената, която е довела детето до 42 седмици, е включена в 10% от шампионите от общия брой бременни жени. Този период не винаги се счита за отложена бременност. Тя се нарича удължена при определени категории жени:\nС менструален цикъл от около 30 дни.\nИмате наследствена история (семейни случаи).\nТова преди е имало хормонални смущения.\nТези, които по време на текущата бременност изискват лечение за заплахата от срив.\nВъв възрастова група над 30 години и в примипари.\nКакто виждате, това не са изцяло физиологични варианти на нормата. Едва след прегледа в консултацията, може да бъдете сигурни, че няма риск и очаквате едно бебе да се появява ден след ден с оптимистично заключение.\nСредната честота на истински кори е 1-3%. Тази ситуация е по-често срещана при жени със здравословни нарушения:\nУстойчива менструална дисфункция.\nНедовършено сексуално развитие (инфантилизъм).\nПри тежки детски инфекции.\nНенормално развитие на плода (хипофизарно-надбъбречна система).\nНаследствена история (семейни случаи).\nРедовните посещения в женската клиника позволяват предварително да се проследят тези рискови фактори и да се предприемат подходящи мерки.\nПовечето от децата, родени в периода от 42 до 44 седмици, са родени самостоятелно и без отрицателни последици.\nКак се чувства фетусът, ако е прекарала 42 седмици от бременността? Детето не бърза да се роди, малко е тесен, но е удобен в корема на майка си. Придобил достатъчно тегло, бебето нарасна дори и на сантиметър и чака да започне раждането и той ще види мама.\nДетето най-често в този период е зряло, пълноценно без признаци на над зрялост. Той уверено се приближава към родовия канал, нараства, развива, раждането трябва да се случва от ден на ден. Средното му тегло е от 3,5 до 4 кг, дължината на тялото 50–57 см.\nСлед 38 седмици от жените се изисква да се подлагат на седмичен мониторинг и преглед от лекар в консултации. Квалифицираният лекар, ако е необходимо, предписва инструментални методи, доплер ултразвуково сканиране. Данните, получени от ултразвуковото сканиране и по време на изследването, ни позволяват да определим ясно какво е това: продължителна или отложена бременност.\nЗа тази цел се изучават някои признаци:\nРазреждане и деформация на плацентата.\nКоличеството околоплодна течност.\nНаличието на меконий в околоплодната течност.\nСтепента на готовност на шийката на матката.\nХарактерът на сърдечната дейност на плода.\nВзема се за анализ на освобождаването от млечните жлези (мляко или коластра).\nОбобщавайки информацията, гинекологът заключава за вида на продължителната бременност, с която ще трябва да се справим.\nНеобходимостта от акушерска и гинекологична интервенция\nАко се разкрие, че бременността не се забавя по физиологични причини, тогава лекарите и бременната жена имат избор какво да правят: или изчакайте малко, или изчакайте или родийте веднага.\nОпасностите от последваща бременност:\nСлед 42 седмици плацентата застарява и не може да осигури на плода кислород и хранене, рисковете от хипоксия са високи.\nЗрелият плод може рефлексивно да инхалира околоплодната течност с меконий, което усложнява самостоятелното му дишане при раждането. Аспирацията (вдишването) на мекония прави трудно започването на живота на бебето с изкуствена вентилация на белите дробове.\nПрезрялото дете често има много тегло (около 30% от нормата), неговите кости на черепа се осифицира, което пречи на прогресирането през родовия канал и води до ракови наранявания.\nНякои преходни бебета, напротив, започват да губят тегло (със значителна плацентарна недостатъчност).\nКоличеството на околоплодната течност намалява, което заплашва да се заплита с пъпната връв.\nКожата на плода губи смазване и става податлива на нараняване, особено при условия с ниска вода.\nЕдна наистина отложена бременност се определя не само от условията в допълнителните седмици, но е придружена от признаци на свръх-зрялост на самия дете.\nТакова бебе не набира тегло и след раждането, кожата без смазване е суха и набръчкана, очите са отворени. Тези деца имат дълги нокти и коса, те са активни. Цветът на кожата може да бъде с жълтеникав или сив оттенък.\nКакво да правя с нормалната версия?\nТака че, жената "на разрушения", 42 седмици от бременността. Въпреки това, не се наблюдават признаци на раждане. Безпокойство, страх от раждане надделя от умора от изчакване.\nПървото нещо, което трябва да направите, е да не се поддавате на стреса. Това допълнително влошава всички здравни проблеми. Трябва да се успокои: има цяла 43-та седмица напред, когато физиологичният труд може да започне.\nДеца, родени в този период, в 95% от случаите, се раждат здрави и не се различават от по-ранните „колеги”.\nАко няма аномалии от страна на плода и лекарят не смята, че бременността след края на бременността, той ще ви даде време и няма да стимулира изкуствено труда. Една жена може самостоятелно да ускори процеса на раждане на дете в света:\nВсяка физическа активност, която не причинява дискомфорт. Например - разходки на чист въздух, почистване на апартамента.\nОсъществяване на любов без защита. Интимността с бащата на детето прави чудеса. Потокът на кръв към таза и тонуса на мускулите на матката могат да събудят съня и да ускорят началото на раждането. Стимулирането на зърната осигурява на организма окситоцин, а сперматозоидите омекотяват шийката на матката поради съдържанието на хормона простагландин. Така че бъдещият баща, участващ в концепцията, ще помогне за ускоряване на раждането.\nЧрез коригиране на менюто. Добре доказана растителна диета, салати с растително масло. Активната работа на червата е добър стимулант за започване на очакваното раждане.\nПонякога, за да стимулира раждането, лекарят може да препоръча почистваща клизма, използвайте рициново масло.\nКогато всяка бременност, особено - продължително, всички тези дейности трябва да се обсъдят предварително с Вашия лекар.\nПодкрепата на близките хора с положително отношение е важна. Не я убивайте с въпроси: „Как сте? Родихте ли още? Трудно е за жената: коремът й е голям и центърът на тежестта отново е изместен поради спускането му. Тазовите кости се раздалечават физиологично, шийката на матката се съкращава и омекотява, а други процеси на подготовка на тялото за раждане са в ход.\nТрябва да сте подготвени за някои от характеристиките на този период:\nПодпухналостта на краката може да се увеличи, при което масажът много помага.\nХарактеризира се с чревни проблеми (запек).\nМоже да влоши разширени вени и хемороиди. Всичко това се дължи на големия размер на плода и неговото налягане върху органите и съдовете в таза.\nРазпределенията са засилени, имат прозрачен или белезникав мазен вид. Миризмата е кисела.\nКогато патологичната гнойна секреция с неприятна миризма, е необходимо да се информира лекар.\nЗа да се предпази детето от заразяване в родовия канал, е необходимо тяхното оздравяване (елиминиране на вредната микробна флора).\nПонякога излизат бучки от дебела слуз - коркът напуска маточната шийка, което показва бърза доставка.\nАко болницата се намира в близост до дома, тогава можете да отидете там след началото на редовните битки. Не забравяйте да вземете документите и нещата, събрани в болницата. Не се паникьосвайте: какво се очаква от 42 седмици - генеричната дейност започва.\nАпетитът на жената по това време обикновено се намалява, но преди да се роди, трябва да ядете, за да имате сила. Можете да ядете кисело мляко, парче шоколад или каквото искате.\nВ толкова дълго време може да има ситуации, когато е невъзможно да се забави:\nАко амниотичната течност се отстрани, но няма контракции.\nАко имаше кърваво изхвърляне. Това може да означава разкъсване на плацентата.\nАко има силни болки в горната и средната част на матката (признак на пренапрежение).\nАко контракциите започнаха да губят силата си, те започнали да напредват по-рядко. Отслабването на раждането е по-често при жени с лошо здраве с голям пост-плод.\nТревожен симптом, който изисква медицинска помощ през този период, е повишаване на кръвното налягане, гадене и главоболие. При раждане могат да се появят признаци на еклампсия, особено ако има прееклампсия.\nПод надзора на специалисти в болницата на жената ще бъде оказана необходимата помощ.\nОтложената бременност е особено опасна, когато детето и майката имат риск от Rh конфликт. Такива жени специално внимание и хоспитализация преди раждане са просто необходими.\nКогато възможностите на семейството позволяват и има медицинско съгласие, по-добре е да прекарват цялото време след 40 седмици в болницата. Тогава квалифицирана помощ ще бъде осигурена възможно най-бързо и напълно.\nКакво трябва да се направи с патологичния вариант?\nВ случай на диагностициране на истинска след бременност, жената се хоспитализира и се решава въпросът за по-нататъшна медицинска тактика: раждане чрез родов канал или оперативно раждане.\nЗа възможността за такава доставка свидетелстват два основни показателя:\nРазмерът на плода, който може да бъде прекалено голям.\nРазмерът на родовия канал на майката, който трябва да пропусне детето.\nСитуацията се усложнява от факта, че с големи размери на плода, рисковете от акушерска помощ по време на раждането значително се увеличават.\nСледваща - подготовка на шийката на матката. Често използван простагенен гел. Когато се постигне желания ефект и се открие шийката на матката, амниотичната торбичка се разрязва (амниотомия). Ако доставката не е започнала в рамките на 4 часа след това, те се стимулират чрез интравенозно приложение на окситоцин или простагландини.\nВ случай на неефективност на всички тези мерки остава само цезаровото сечение.\nНаистина ефективен и относително безопасен начин за предотвратяване на генерични усложнения. Обикновено се препоръчва след края на бременността да се прекрати по този начин.\nОсвен това има директни указания за Конференцията на страните:\nБременна възраст (в двете посоки).\nСъпътстваща акушерска патология.\nСериозни заболявания, които не са свързани с гинекологичното поле.\nТеглото на плода е повече от 4,5 кг.\nНесъответствието на размера на родовия канал на майката за всякакъв размер на плода.\nАко преди това имаше усложнения при раждане по естествен път.\nВ такива ситуации, благодарение на операцията, е възможно да се избегнат големите опасности от раждането на бременността след бременността след 42 седмици.\nЧесто се препоръчва индукция (усилване) на раждането или цезаровото сечение и се извършва веднага след 40 седмици. Хоспитализацията на 41-та седмица е показана дори и при неусложнена бременност. Ето защо, дали си струва да се чака до 42 - проверете с Вашия лекар: по-добре е да слушате мнението на квалифициран специалист.\nИнтерпретиране на резултатите от КТГ и краткосрочната вариабилност\nИНСТРУКЦИИ ЗА FRAUTESTEXPRESSFrautest EXPRESS е английска дума, която е добре позната и разбираема за руснак, отразява и подчертава лозунга „БЪРЗО, ПРОСТО, НАДЕЖДНО”. Тестовете за бременност на FRAUTEST са силно чувствителни, благодарение на които точността на резултатите от теста е над 99%.\nФитнес в ранна бременност\nEstriol безплатно по време на бременност: нормата и интерпретацията на отклоненията от нея


48. ВЕЛИКИТЕ ЕВРОПЕЙЦИ – ДЖАНИ РОДАРИ | Блогът на Пламен Асенов\nДа сте чували от някой друг писател подобни смислени писания? Не сте, всички пишат за човечета от дърво, дето им растат носовете, когато случайно излъжат. Или за мишки, които ядат истинско сирене с дупки, котката ги гони из цялата къща, къщата се срутва заради лудата гонитба, но котаракът винаги отнася боя. И други измислици измислят. А Джани не прави така и децата го обичат, защото им казва истината. Дори когато бърка приказките понякога.\nТакива ми ти драскулки.\nДраскулката, песен от музикалния спектакъл „Космически кораб Земя” по текст на Джани Родари\nДжани Родари е роден през 1920 година в семейството на хлебар. Баща му умира рано, самият Джани расте слабо и болнаво дете, което се радва главно на музиката и книгите. Завършва семинария и работи като учител из различни селски училища в Северна Италия, за малко учи във филологическия факултет на университета в Милано. В началото на Втората световна война, заради недоброто си здраве, той е освободен от военна служба, работи в местната администрация и става член на управляващата по онова време в Италия фашистка партия на Мусолини. Двама негови приятели загиват във войната обаче, а брат му е изпратен в концлагер от режима, така че той се обръща срещу него, включва се в Съпротивата и става член на италианската комунистическа партия. След войната Родари работи в комунистическия вестник „Унита”, а през 50-та година става главен редактор на новото седмично издание за деца „Пионер”. Година по-късно излиза първата му „Книга с детски стихотворения”, а също и знаменитата му история „Приключенията на Чиполино” – или „Приключенията на Лукчо”, както е позната в България. Героят в нея е едно дребно лукче, чиито баща е вкаран в затвора. Заедно с приятелите си – зеленчуци, Лукчо се бие срещу властта на плодовете, които управляват Градината и, разбира се, доброто побеждава злото, благодарение на приятелството, което преодолява всички трудности.\nТова е музика от балета Чиполино, на композитора Карен Хачатурян и либрето на Генадий Риклов. Да, книгите и героите на Джани Родари стават известни първо в тогавашния Съветски съюз и изобщо в комунистическия свят отвъд желязната завеса, едва след това – в родната му Италия, а после и в цяла Европа. През 1970 година той получава престижната награда за детска литература „Ханс Кристиян Андерсен” и е считан за най-добрият детски писател в Италия, книгите му се превеждат на много езици.\nНякои от тези факти в биографията на писателя очевидно и досега са повод за драми. Например в нито един от руските източници, на които попаднах, докато подготвях този текст, не се споменава неговото членство във фашистката партия. В един американски сайт пък, който се опитва да запознае тамошната публика с и досега непознатият за тях Родари, не само не е споменат никакъв фашизъм, а и комунистическата му дейност и идеология са описани съвсем срамежливо, като се казва буквално следното: когато войната приключи, Родари се обвърза с политиката и работеше за по-добро бъдеще на света без фашизъм и без ужасите на войната. Той вярваше, че това ще се осъществи чрез комунистическата политическа и социална философия.\nЕ, може би може и така да се каже. Аз лично обаче предпочитам да кажа две неща, което открих за себе си, докато се ровех в творчеството му. Първо, ако Джани Родари живееше в България или в Съветския съюз, той, меко казано, нямаше да бъде издаван от комунистическите режими тук, особено през 50-те и 60-те години, защото текстовете му са не просто пълни, а изцяло изтъкани от фройдистки, сюрреалистични и всякакви други модерни идеи, които нашите комунисти наричаха упадъчни и за споделянето на които местните писатели биваха пращани в концлагер. Второ – самият Джани Родари очевидно доста добре успява да отсее зърното от плявата, да балансира писателя в себе си с политически пристрастния човек в себе си и да избегне правенето на компромиси в писането заради политиката, тоест, изобщо не прави пропаганда. Да, има негови истории с поука, в които слабият Лукчо побеждава силния Дон Домат, подтиснатият побеждава подтисника и така нататък – но това са същите онези истории, които се разказват от зората на човечеството и в които доброто непременно побеждава злото, а светлината – мрака, историите, без които всички ние много бързо бихме загубили надежда.\nТака или иначе, независимо дали ще се отнесем към него със или без идеологически предразсъдъци, Джани Родари си остава един от най-великите детски писатели на нашето съвремие. И, разбира се, по типично негов маниер, това си личи може би най-много от единствената му книга за възрастни, издадена през 1973 година, която се казва „Граматика на фантазията”. Тази Граматика е всъщност наръчник не само как да пишем за деца, но и как да мислим като деца – или поне заедно с децата. Когато я прочетох, веднага се сетих за онзи възглас на Пикасо – още като дете се научих да рисувам като възрастен, а после цял живот се уча да рисувам като дете. Но Джани Родари доста добре се справя с детското в себе си. В помощ на възрастните той изследва и развива теорията за един похват, наречен „фантазиен бином”, който изключително много подпомага развитието – не, а буквално избухването на въображението. Тук се прилагат най-различни методи, като се започне от автоматичното писане и сюрреалистичните игри на думи, мине се през анимирането на неодушевените предмети и герои, та се стигне до сложните комплекси от смислово пренасяне между съзнанието и подсъзнанието на действащите лица от странния квадрат автор-герой-история-читател. В този свят, който Джани Родари създава с изключителна лекота, всичко е живо, движи се и живее своя живот, но всеки от тези животи, често парадоксален или поне прекрасно различен от всички останали, е важен, съществен за света изобщо. Без дребната и незначителна Нула другите числа не могат да съществуват и да се развиват. Един елтехник от Сполето паднал нагоре, в космоса, защото в главата му се зародили прекалено много мечти. Плетачът на столове плете столове, седнал на земята. Лодката има нос, но не усеща миризма, столът има крака, но не ходи, иглата има ухо, но не чува, пиронът има глава, но не разсъждава. А децата се смеят и, докато се смеят, опознават своя свят, за да не се страхуват от него.\nСлед дъжда, песен\nДжани Родари е на 60 години, когато лекарите се опитват да оперират болното му сърце. Лечението е неуспешно и няколко дни по-късно той си нахлупва вълшебната шапка и отива отвъд, в онзи свят, където не само приказките за деца, а и приказките за възрастни се пишат само от деца.


Витамин В2 VITAMIN B2 100 mg\n> ВИТАМИНИ И МИНЕРАЛИ>VITAMIN B2 100 mg - подобрява усвояването на храната\nВитамин В2 VITAMIN B2 100 mg Подобрява усвояването на храната. Ключов за усвояването и разграждането на въглехидратите и аминокиселините. Изключително важен за растежа на тялото, тъканите и клетките. Необходим за здрави коса, кожа, нокти, очи и черен дроб. Помага за правилното функциониране на нервната система.


юни | 2013 | Моето ъгълче\nИстория на познанията за аутизма, част VІ (последна)\n(Продължение от част V.)\nТози раздел е посветен на бихейвиористкия подход за „лечение“ на аутизма и обучение на децата-аутисти. Докато разказът за биомедицинския подход привлече вниманието на читатели, интересуващи се от наука и медицина, настоящият пост поставя ударението по-скоро върху човешките права. Понеже психологията е доста далеч от моята област, моля за извинение, ако по-долу някои термини са погрешно преведени или използвани. По-долу превеждам „aversive“ като „наказание“, макар че това не е съвсем точно – „aversive“ значи на обекта да се причини дискомфорт или болка в момента на някакво провинение, докато наказанието обикновено се прилага доста време след провинението и това ограничава ефективността му (защото обектът, особено ако е дете или възрастен с увреждания, може да не направи връзката между двете).\nБихейвиоризмът и неговата крайност – центърът „Съдия Ротенберг“\nБихейвиоризмът е школа в психологията, според която всички дейности на човека (или друго животно) могат и следва да бъдат разглеждани като рефлекси (behaviours). Според бихейвиористите „психологическите разстройства“ (което, предполагам, означава умствените увреждания плюс душевните болести) следва да се лекуват, като чрез манипулиране на обкръжението на пациента се промени поведението му. За разлика от психоаналитиците, които непрекъснато теоретизират какво според тях било ставало в съзнанието и подсъзнанието на човека, бихейвиористите разглеждат съзнанието като „черна кутия“ и изобщо не се интересуват какво става вътре. За тях животните и хората са само набор от рефлекси, т.е. реакции на (предимно външни) стимули.\nКакто привържениците, така и противниците на бихейвиоризма редовно изтъкват като един от основоположниците на тази школа Павлов с неговата работа върху условните рефлекси при кучета. За мен фактът, че Павлов е настоял да се издигне паметник на кучето, показва, че той вероятно е смятал своите опитни кучета за нещо повече от рефлексни автомати. Но по-късните бихейвиористи докарват идеята до крайност и също като психоаналитиците, на които уж са пълна противоположност, губят всякаква емпатия към своите обекти. Статията на Уикипедията за психологията отбелязва, че напоследък бихейвиоризмът е в отстъпление, но не отмира, което отчасти се дължи на успешните му практически приложения. Статията за самия бихейвиоризъм дори изтъква, че съвременният му вариант – т. нар. поведенчески анализ (behaviour analysis), е „процъфтяваща област“. Практическото му приложение се нарича „приложен анализ на поведението“ (applied behaviour analysis), съкратено АВА.\nОснова на приложния бихейвиоризъм е обектът да се постави в определена среда и когато проявява желано поведение, да се възнаграждава, а когато показва нежелано поведение, или да не му се обръща внимание (да се остави да „отмре“), или да се наказва. Уикипедианците са прави, че този подход има успехи – той е бил използван за подчиняване на хора и дресиране на животни хилядолетия преди да се разработят сегашните сложни и многословни теории. Възникват обаче два въпроса: първо, практически – какви са ограниченията и евентуалните вредни странични ефекти на бихейвиористкия подход; второ, морален – колко далеч сме готови да стигнем с него, прилагайки го от позиция на силата върху беззащитни хора, които никога не са давали съгласието си да бъдат „анализирани“. В крайна сметка възпитаването на децата с насилие е отхвърлено не защото не дава резултати (то дава), а защото се приема за морално недопустимо. Но във всички страни, за които имам сведения, телесните наказания за ученици се премахват едва през ХХ век, и то десетилетия след като са отменени за осъдените престъпници.\nЕдна от основните групи обекти на бихейвиористите са хората с умствени увреждания и душевни болести. Причината е, че ние, нормалните, не само искаме да направим и тях нормални, па ако ще това да им струва живота, а и чудесно успяваме да се убедим, че го правим за тяхно добро. Тъй като младият мозък е много по-пластичен и податлив на развитие от възрастния и това е всеизвестно, децата и младежите с увреждания са подложени на най-безмилостен натиск. Всякакви изтезания, на които никое цивилизовано правителство не би подложило терористи или масови убийци (а ако все пак го направи, ще бъде заклеймено от световното обществено мнение), могат да минат за „терапия“ и спокойно да бъдат приложени върху дете с аутизъм или биполярно разстройство.\nАко смятате, че пресилвам, погледнете изплашеното момченце и застаналия до него възрастен, от чийто колан висят някакви устройства със снимки. Детето е с увреждане и е затворено в т. нар. Образователен център „Съдия Ротенберг“ в Масачузетс. Негов създател и директор е Матю Израел, ученик на пионера-бихейвиорист Скинър. При основаването си през 1971 г. центърът е наречен „Институт за изследване на поведението“, но през 1994 г. е преименуван в чест на съдия, осуетил опити за затваряне на институцията през 80-те години. Там са събрани деца, младежи и възрастни с аутизъм, умствено изоставане, биполярно разстройство, шизофрения, свръхактивност с липса на внимание и емоционални разстройства. Около половината от „обучаваните“, вкл. деца на по 9-10 години, са с прикрепени устройства за електрошокове. Камери следят децата навсякъде и хора от персонала по своя преценка предизвикват 2-секунден шок с дистанционно. За да не стават грешки, всяко дистанционно носи снимката на съответното дете.\nМалцина правозащитници са склонни да се заинтересуват от Центъра „Съдия Ротенберг“. Печално е, но прогресивните хуманисти се грижат далеч повече за съмнителните личности от „Абу Граиб“ и терористите-главорези от Гуантанамо, отколкото за невинните деца с увреждания. (Веднъж писах в английския си блог за това явление и почти веднага получих коментар от М. Израел в защита на институцията.) „Амнести Интернешънъл“ нееднократно е получавала сигнали за мъченията с електричество, без да предприеме каквото и да било. Все пак през годините благородни журналисти са се опитвали да разбудят обществената съвест; списък от техни публикации е даден тук. Една от най-добрите статии е School of Shock от Дженифър Гонерман в сп. „Мадър Джоунс“ от 2007 г., откъдето взех горната снимка.\nГонерман отбелязва как през 1981 г. един от „учениците“ на Израел – 14-годишният Дани Асуад, е открит мъртъв, проснат по очи и завързан за леглото си. През 1985 г. 22-годишният аутист Винсънт Милетич получава припадък, докато е вързан, и умира. Пет години по-късно 19-годишната Линда Корнелисън, която има силно умствено изоставане и не говори, отказва да яде и само се държи за корема. Служителите тълкуват това като лошо поведение и я наказват с бой и вдишване на амонячни пари. Когато някой се замисля за остър корем, вече е твърде късно – Линда умира от перфорация на стомаха на операционната маса. Въпреки това не само никой не е наказан, а и Центърът не е затворен. През 1993 г. журналистката Кони Чънг от Си Би Ес разследва заведението на Израел, но той успява така да манипулира общественото мнение, че да излезе победител, а тя да изглежда клеветница.\nПроведеният през 2009 г. конгрес на Международната асоциация по анализ на поведението включва симпозиум, озаглавен „Използването на кожен електрошок за лечение на поведения, различни от агресия и самонараняване“ (The Use of Contingent Skin Shock in Treating Behaviors Other than Aggression and Self-Abuse). Симпозиумът се председателства от гореспоменатия Матю Израел, а и тримата участници в него са от Центъра „Съдия Ротенберг“.\nНапоследък като че ли има някакво раздвижване: в хода на поредното разследване Матю Израел унищожава видеозаписи на електрошокове и това му навлича неприятности. През 2011 г. е подведен под отговорност за унищожаване на улики и подава оставка като директор. Понастоящем училището се ръководи от изпълняващ длъжността, назначен от съда. Дано нещата най-сетне да се оправят. Но дори да се стигне до щастлив край, остават два злокобни факта: първо, в една от най-напредналите страни на света 40 години работи „учебно заведение“, в което открито се използват изтезания за „терапия“ на деца с увреждания; второ, това става с подкрепата на родителите и именно тяхната енергична защита през годините проваля всички опити за затваряне на Центъра.\nНачалото на „научния“ приложен бихейвиоризъм спрямо хората с увреждания\nВ този пост нееднократно ще цитирам канадската аутистка Мишел Доусън (Michelle Dawson), която въпреки липсата на формално научно образование става психоложка-изследователка на аутизма благодарение на вродените си дарби. В своя пост The origins of ABA-based autism interventions тя пише, че бихейвиористкият подход към аутизма започва със статията на Fuller, P. R. (1949). Operant conditioning of a vegetative human organism. American Journal of Psychology, 62, 587-590, в която за пръв път се описва създаване на условен рефлекс у човек. Авторът Фулър получава разрешение да прави опити със С. – 18-годишен „вегетативен идиот“, затворен в „заведение за слабоумни“. Персоналът казва, че за 18-те си години С. не е научил нищо, и това твърдение, без да се проверява, се приема за неоспорима истина. Фулър лишава обекта си от храна, първоначално за 15 часа (!), и така създава у него рефлекс да иска храна с вдигане на дясната си ръка. Авторът пише за С.: „Макар от нормален човешки произход, този организъм от бихейвиористка гледна точка отстъпваше на повечето подчовешки организми, използвани в опитите за създаване на условни рефлекси – кучета, плъхове, котки.“ Както отбелязва Доусън, хората с увреждания не само се приемат за по-низши от плъховете, а и се третират по съответен начин.\nКакво става после? Нека отново цитирам „Уикипедия„: „АВА намира важно приложение в областта на разстройствата на развитието, като се започне от 60-те години на ХХ век. Лечението на лица, диагностицирани с разстройства от аутистичния спектър, се разраства особено бързо от средата на 90-те години.“ Но преди да погледнем по-отблизо този процъфтяващ отрасъл, нека се запознаем с едно „постижение“ на бихейвиористите, с което те днес избягват да се хвалят.\nБихейвиористкото лечение на момчета-„женчовци“\nПървото по-мащабно приложение на бихейвиоризма за „нормализиране“ на деца с аномалия е от 70-те години на ХХ век. За въпросната аномалия няма лечение и наличните данни навеждат на мисълта, че няма и да има, тъй като са засегнати основни особености на мозъка през ранното (в повечето случаи вътреутробно) развитие. Всъщност дори и да имаше лечение, огромното мнозинство от засегнатите не биха се подложили на него доброволно. Те възприемат белега, който ги отличава от другите хора, като неразделна част от своята личност и искат от обществото да ги приеме такива, каквито са, и да ги остави на мира. Част от проблемите им идват от факта, че родителите им в повечето случаи са нормални и искат и децата им да бъдат нормални. Както пише Доусън в забележителното си есе The Misbehaviour of Behaviourists, „неуместното поведение на децата прави нещастни родителите им и се смята от обществото и връстниците им за неприемливо; поведението им не отговаря на полагащата им се роля и се твърди, че причинява страдания и на самите тях; възможно най-ранната намеса при първите признаци на аномално поведение се смята за необходима, тъй като прогнозата за юношеството и зрелостта е лоша, а всички опити за лечение на по-късна възраст са безплодни.“ Това описание не се отнася за разстройствата от аутистичния спектър, макар че би могло. То засяга съвсем друго отклонение – хомосексуализма.\nНа тази страница можете да видите снимките на някои от важните личности в историята на аутизма. Всички са ни познати от предишните раздели с изключение на последния – Оле Ивар Ловаас (Ole Ivar Lovaas), американски психолог от норвежки произход. През 70-те години Ловаас и възпитаникът му Джордж Рикърс (Rekers), работейки в Калифорнийския университет – Лос Анджелис, създават т. нар. „Проект за женственото момче“ (Feminine Boy Project). Авторите твърдят, че женственото поведение у момчета, или „синдромът на малкия женчо“ (sissy boy syndrome) без лечение прераства в хомо- или бисексуална ориентация, но ако бъде лекувано с бихейвиористки методи, ще вкара момчето в нормата. След като получават средства по стандартната процедура за финансиране на научни изследвания, бихейвиористите започват да „лекуват“ женствените момчета, като ги възнаграждават, ако се държат както подобава на момчета, и ги наказват, ако проявяват женствено поведение. Най-ефективно наказание се оказва боят.\nНакратко, бихейвиористкото „лечение“ принуждава момчетата с разстроено полово развитие да имитират връстниците си с нормално полово развитие. Но – оставяйки настрана изключително сериозните морални възражения – дали това наистина е лечение? Ако сме в плен на тесногръдата бихейвиористка теория, според която само видимото поведение е реално – да. Но не и от гледна точка на здравия човешки разум и на истинската наука. Навярно много от моите читатели години наред са били принудени да се правят на хора, харесващи например математиката или вуйчо си, без това да е породило у тях истински топли чувства. Учените свързват хомосексуалността с определени гени и майчини антитела, а обикновеният човек би запитал (реторично) дали Том Ханкс е станал гей, след като успешно е изиграл такава роля във филма „Филаделфия„.\nЛоваас и Рикърс доказват успеха на своя подход с видеозаписи на поведението на децата „преди“ и „след“, на които „лекуваното“ момче изглежда съвсем нормално. Пишат и статии в научни списания колко е ефективна тяхната терапия, която прави женствените момчета „неразличими от другите момчета“. В действителност, разбира се, бихейвиористката обработка не успява да направи момченцата хетеросексуални – те израстват като хомо- или бисексуални. Това, което успява да постигне, е да ги накара да намразят себе си. В поста на Мишел Доусън ABA success stories: gender disturbed children desperately need treatment можете да прочетете шокиращо интервю с „Кайл“ – юноша, преминал през програмата на Ловаас и Рикърс. Той одобрява програмата, казва, че без нея би станал хомосексуалист и това би било ужасно, но същевременно признава, че на 18-годишна възраст (т.е. малко преди интервюто) е имал хомосексуално сношение, след което е направил опит за самоубийство. Друго (а може би същото) момче, наричано от изследователите с псевдонима „Крейг“, е описвано в трудовете им като илюстрация на впечатляващ успех. Истинското име на „Крейг“ е Кърк Мърфи. Майка му го записва при Ловаас и Рикърс, след като вижда реклама за проекта им по местния телевизионен канал. Впоследствие тя съжалява горчиво. И тя, и братът и сестрата на Кърк свидетелстват, че след като на 4-годишна възраст е включен в бихейвиористката програма, той никога вече не е бил щастлив. Години след като е изписан от бихейвиористите като успешно излекуван и неотличим от нормалните момчета, баща му всеки петък го бие с колана си, задето е натрупал през седмицата наказателни точки за женствено поведение. Въпреки това Кърк става гей. През 2003 г., на 38-годишна възраст, той се самоубива.\nКазват, че най-яростните хомофоби са хомосексуалисти, които не могат да приемат себе си. В това има логика – хетеросексуалният човек, ако не е сам пострадал от хомосексуален насилник, едва ли ще се интересува от чуждата хомосексуалност до степен на обсебване. Но независимо дали е вярно в общия случай, твърдението се оказва вярно за Джордж Рикърс. След като години наред е проповядвал лечение на гейовете и е свидетелствал за вредата и обществената опасност от хомосексуализма, през 2010 г. той е спипан с проституиращ мъж. Неговият старши сътрудник Ловаас много преди това е разбрал накъде духа вятърът и мъдро се е разграничил от работата с женствените момчета. Посвещава се на аутистичните деца, които „лекува“ с бой и електрошокове още от 60-те години. Това поле обещава щедро обществено признание и незначителна конфронтация. За разлика от хомосексуалистите, които ефективно се борят за своите права и интереси, аутистите поради естеството на увреждането си не могат да се организират за съпротива.\nСтатията на Ловаас от 1987 г. за „47-те процента възстановяване“\nВъзходът на АВА като „терапия“ за аутистичните деца става главоломен след 1987 г., когато Ловаас публикува статията си „Бихейвиористко лечение и нормално образователно и интелектуално функциониране при малки деца с аутизъм“ (Lovaas, O.I. (1987). Behavioral treatment and normal educational and intellectual functioning in young autistic children. Journal of Consulting and Clinical Psychology, 55, 3-9). Списанието не дава свободен достъп до публикацията, но тук е качено нейно пиратско копие. Поради важността й за възгледите и политиката спрямо аутизма през следващите години и досега ще се спра на нея по-подробно с риск да ви отегча.\nВ уводната част на статията Ловаас изтъква, че аутизмът е свързан с „много лоша“ прогноза и че медицинските и психологическите подходи за лечение не са дали резултат. (За да разберете развитието на АВА-индустрията, добре е да мислите за нейните привърженици като за разочаровани привърженици на биомедицинските „лечения“. Самият Римланд се е изказвал одобрително за АВА.)\nСлед това авторът заявява, че статията му „описва проект за бихейвиористка намеса, започнат през 1970 г., който се опитва да постигне възможно най-голям ефект от бихейвиористката обработка, като я провежда върху аутистичните деца през повечето от будните им часове в продължение на много години… В проекта са включени малки деца (под 4-годишна възраст), защото се предполага... че малките деца са по-склонни да обобщават и запазват усвоеното… Можем да приемем за дадено, че нормалните деца се учат от своята всекидневна среда през повечето от будните си часове. Аутистичните деца, обратно, не се учат от такава среда. Нашата хипотеза е, че създаването на специална, интензивна и всестранна учебна среда за малки аутистични деца би позволило на някои от тях да се изравнят с нормалните си връстници в първи клас.“\nПо-долу при описанието на пациентите се прави важно уточнение: децата с аутизъм плюс тежко умствено изоставане са изключени от изследването. Това значи, че от самото начало от множеството на аутистите е подбрано подмножеството на по-интелигентните, които при всички положения имат по-добри шансове за развитие.\nПациентите са разделени на експериментална и контролна група, всяка с по 19 деца. Разделянето не е на лотариен принцип, както би трябвало, а по думите на автора зависи от разстоянието между дома и университета. Децата от семейства, живеещи по-близо до университета, се включват в експерименталната група, а които живеят по-далеч – в контролната. Според Ловаас „този начин на разпределение (на децата) по групи не би трябвало да повлияе на резултатите от изследването„. Тъй де, за развитието на едно дете е все едно дали то расте на пъпа на София или, да речем, в Куртово Конаре, нали? Освен това децата от контролната група са средно с по 6 месеца по-големи, когато се включват в проекта. Експерименталната група включва 16 момчета и 3 момичета, докато в контролната съотношението е 11 на 8, но авторът обявява и тази разлика за незначителна.\nДецата от експерименталната група се подлагат на индивидуално обучение по 40 часа седмично. (По-късно редица аутисти и родители иронично коментират, че натоварване от 40 часа седмично обикновено не се смята за подходящо за 4-годишни деца независимо от неврологичния им статус, но пък отлично отговаря на работното време на възрастния терапевт.) Освен това родителите им биват обучавани на метода АВА, така че да могат да го прилагат и през останалото време – „през почти всички будни часове на пациента, 365 дни годишно“ (т.е. целта е аутистичните деца да се занимават с каквото искат само насън). Децата от контролната група получават най-много по 10 часа индидуално обучение на седмица. По някое време се въвежда втора контролна група от 21 деца, които не получават от екипа никакво обучение.\nПациентите се подлагат на тестове преди лечението и след най-малко 2 години лечение, когато са между 6- и 7-годишна възраст. В експерименталната група агресията и автостимулацията се наказва, включително с високо „не“ и пляскане по дупето. В контролната група не се използват телесни наказания.\nПрез първата година децата биват отучвани от агресивното и автостимулиращо поведение и учени да изпълняват команди и да подражават (т.е. аз бих казала, дресирани да се правят на нормални). Едва през втората година се набляга на езиковото обучение.\nРезултати: Докато в началото на изследването експерименталната група не се отличава от контролните по коефициент на интелигентност и цялостен набор от умения, две години по-късно се появяват не просто значими, а направо големи разлики. Коефициентът на интелигентност става средно 83% за експерименталната група срещу 52% и 58% за двете контролни групи. Девет деца (47%) от експерименталната група са записани в първи клас в стандартни масови училища. Те запазват трайно своите постижения и към момента на публикацията, когато най-големите са 18-годишни, и биват обявени за „излекувани“ (recovered). По-долу се пояснява, че училищният персонал описва тези деца като „неотличими от нормалните им приятели„. От контролите само едно дете от втората контролна група (2%) постига същия успех.\nОказва се (според автора), че „хронологичната възраст в началото на лечението не е от значение за резултата„. Той е радостен да съобщи това, защото така отпада една важна слабост на изследването му – че експерименталните и контролните деца са включени на различна възраст с разлика от средно 6 месеца (на 4 години разлика от 6 месеца значи много!). Ако обаче възрастта в началото не е толкова важна, значи не е необходимо обучението на аутистичните деца да започва толкова рано, колкото в началото самият автор се опитва да ни убедят.\nЕдин откъс, отнасящ се до наказанията, е толкова важен, че го превеждам изцяло, като само подчертавам ключови думи:\n„Една последна контролна процедура бе да се подложат 4 субекта от експерименталната група (Ackerman, 1980) и 4 субекта от първата контролна група (McEachin & Leaf, 1984) на лечебна намеса, при която един компонент от лечението (високо „не“ и понякога пляскане по дупето при автостимулационно, агресивно и непокорно поведение) бе първо отстранен, а после въведен експериментално. Беше проверена възпроизводимостта между субектите, ситуациите и поведенията, като сравнителните наблюдения се провеждаха по различно време – от 3 седмици до 2 години след началото на лечението (сравняваше се с резултата при използване само на награди). При сравнителните наблюдения, когато компонентът наказание липсваше, наблюдавахме само малко и нетрайно намаление на голямото множество от нежелани поведения, а също така малко и нетрайно увеличение на желаните поведения като игра и говор. Тези промени не бяха достатъчни да позволят на субектите успешно включване в масово училище. Въвеждането на наказанията доведе до рязко и трайно намаление на нежеланите поведения и рязко и трайно увеличение на желаните поведения. Тази експериментална намеса ни помага да направим два извода: Първо, поне един компонент на лечебната програма наистина водеше до промяна, което позволява да намалим променливите на плацебо-ефекта. Второ, този лечебен компонент повлия на експерименталната и на контролните групи по сходен начин, подкрепяйки допускането, че двете групи съдържаха сходни субекти.“\nЗаключителното изречение от статията е посветено на паричната страна на въпроса: „Назначаването на един специален педагог на пълен работен ден за 2 години струва около 40 000 долара, докато доживотната институционализация (и то само преките разходи) струва почти 2 милиона долара на пациент.“\nИ до ден-днешен невероятните 47% „излекувани“ чрез АВА аутисти се цитират от мнозина като чиста истина, макар че никой досега не е възпроизвел този успех, дори с използване на наказания (вж. напр. тук и тук). Поставеното от Ловаас ударение върху наказанията, включително боят, срамежливо се премълчава от повечето възхвалители на АВА, макар самият той изрично да изтъква ключовата роля на тези методи. Някои съвременни възхвалители на АВА признават, че първоначално методът е включвал наказания, но твърдят, че такива неща вече не се използват. В действителност, както вече видяхме, наказания продължават да се използват (справка: АВА-конгресът от 2009 г.). Второ, ако наистина наказания вече не се използват, привържениците на АВА нямат основание да приемат, че успехът, наблюдаван при използване на наказания и изрично приписан от Ловаас на това използване на наказания, ще се запази и след премахване на наказанията. Грубо казано, това би било все едно робовладелец да очаква същия добив от плантацията си, след като престане да използва камшици.\nСъщо така за мен е изумително съобщението на Ловаас, че не открива разлика между двете контролни групи деца. С други думи, няма никакво значение дали АВА се използва 10 или 0 часа седмично. Ако е вярно, това според мен показва, че методът не струва. Вие бихте ли се доверили на логопед или учител по (примерно) музика, който работи с детето ви 10 часа седмично и като не постига забележими резултати, иска да го наемете за 40 часа седмично?\nЗа мен е също така крайно подозрителен лошият резултат на контролните групи – 2%. Да си припомним данните на пионера-изследовател на аутизма Лео Канер: от 11 деца-аутисти 3 (27%) добре се интегрират в обществото, без да са и чували за АВА, разбира се. Дори ако от тези три изключим момчето, което никога не проговаря, 2 от 11 е цели 18%. При това д-р Канер предполага, че само настаняването в дом е попречило и на други деца от групата да се развият в тази посока.\nЕто какво мнение за аутистите изразява Ловаас в интервюта: „Когато работите с аутистично дете, вие започвате от нулата. В телесно отношение вие имате човек – те имат коса, нос и уста. Но те не са хора в психологично отношение. Можете да гледате на задачата да се помогне на аутистичните деца като на създаване на човек. Вие имате суровините, но ваша работа е да изградите човека.“ Т.е. аутистите не са хора, докато бихейвиористите не дойдат да ги обработват.\nСамоувереността на Ловаас и сътрудниците му стига дотам, че се опитват чрез АВА да нормализират момиченца със синдром на Рет. За жалост нямам достъп до статията им (Smith, T., Klevstrand, M., & Lovaas, O. I. (1995). Behavioral treatment of Rett’s disorder: Ineffectiveness in three cases. American Journal on Mental Retardation, 100 (3), 317-322.). За щастие тя е преразказана накратко от Мишел Доусън: „В началото на 90-те години три деца с аутистично поведение получават пълен курс АВА-лечение от най-добрите, включително д-р Ловаас. Той, Тристрам Смит и Мортен Клевстранд съобщават резултатите през 1995 г. Лечението се оказва пълен провал; само едно момиче показва някакъв напредък в някои отношения, но в други регресира толкова драстично, че направо притеснява авторите. Децата в началото са с нисък коефициент на интелигентност, а накрая, след хиляди часове интензивна бихейвиористка намеса, се оказват негодни изобщо да положат теста. Те не са излекувани, не са станали неотличими от своите връстници… Само няколко години преди това д-р Ловаас е писал… че интензивната и безмилостна бихейвиористка намеса, приложена към малки аутистични деца, води до безпрецедентно подобряване на измерената интелигентност. Ако възгледите на бихейвиористите за аутизма са верни, тази интелигентност идва от д-р Ловаас, а не от самите аутисти. Трите деца обаче не са впечатлени. Те остават верни на себе си. Били са диагностицирани като аутисти и съответното поведение се е наблюдавало. Оказва се (още в началото на изследването), че диагнозата е погрешна и в действителност те имат синдром на Рет. Но бихейвиористите… въпреки това се залавят за работа…“ Можем само да съжалим момиченцата, загубили по този начин последните си месеци на относително добро функциониране, и родителите им, у които са били насадени празни надежди.\nКоментарът на „Прометей“: „Тайната на успеха на АВА“\nСлед статията на Мишел Доусън най-добрият коментар за АВА, който съм открила в Мрежата, е постът ABA’s Secret to Success на „Прометей“ (който, изглежда, не е пробвал метода върху детето си). По-долу превеждам текста почти без съкращения.\n„Докато четях някои коментари за приложния анализ на поведението (АВА) и аутизма, започнах да подозирам, че съм открил „тайната“ на приписвания на този метод „успех“ при аутизма.\nЧаст от „тайната“ е свързана с начина, по който се диагностицира аутизмът. Дори най-надеждните тестове за диагностика на аутизма се основават на външното поведение на изследвания пациент. Ето защо всичко, което променя външното поведение, може да промени резултата от теста.\nАВА не се различава в същината си от всички други методи за модификация на поведението, използвани върху хора и други животни. Желаното поведение се насърчава, а нежеланото се наказва. Е, сигурен съм, че привържениците на АВА ще заявят, че наказанията („отрицателното подкрепяне“) вече не са част от АВА. Но продължителното повтаряне на командата или „физическото насочване“ (особено при хора, за които физическият допир е отблъскващ) трябва да се приеме като наказание.\nИ така, АВА-терапевтът използва в леко модифициран вид класическото създаване на условни рефлекси, за да накара аутиста (обикновено дете) или да спре да проявява поведение, смятано за „аутистично“, или да започне да проявява поведение, смятано за „нормално“. Ако АВА успее да накара аутиста да гледа хората в очите, да отговаря на името си или да спре да размахва ръце, показателите на този аутист при количествените тестове за оценка на аутизма ще се изместят към по-слаба форма на аутизма (т.е. ще се „подобрят“).\nГолемият въпрос е – дали АВА наистина „лекува“ аутизма, или лекува само „симптомите“ му? Дали да намалим поведението, свойствено на аутизма, значи да намалим аутизма? Или значи просто да нанесем отгоре слой боя?\nНамаляването на автоматизмите (напр. размахването на ръцете) се отчита като подобрение при стандартните тестове за оценка на аутизма, следователно можем да постигнем такова „подобрение“ и като навлечем на аутиста усмирителна риза, нали?… Но никой подготвен психолог няма да бъде заблуден от усмирителната риза, докато поне някои явно се оставят да бъдат заблудени от бихейвиористкия й еквивалент.\nИ така, какво точно постигат родителите, като „лекуват“ децата си с АВА? Несъмнено може да се премахнат някои от поведенските прояви на аутизма, които те (родителите, а не децата) смятат за най-обезпокоителни. Това, предполагам, е добре за родителите, но дали има и съответна полза за детето?\nДа повторим: някой може да каже, че за детето има полза, защото са намалели поведенските прояви, които го разкриват като „различно“. Но доколкото тези прояви, изглежда, не безпокоят самото дете, „ползата“ като че ли се жъне от другите членове на обществото, които вече не са „притеснявани“. А след като по думите на много аутистични деца (и възрастни) тяхното „аутистично“ поведение (напр. размахването на ръце и избягването на зрителен контакт) ги успокоява, то „ползата“ за обществото се осъществява за сметка на детето…\nНо поне АВА подобрява способността на аутиста да общува с външния свят – така ли е? Не съм сигурен.\nДа си представим, че аз дресирам златната си рибка да поддържа зрителен контакт с мен, като я храня само когато ме гледа в очите. Дали това е направило рибката по-способна да „общува“ с хората? Съмнявам се. Същото е с АВА и аутизма. АВА може да промени поведението, което другите смятат за обезпокоително, но едва ли ще промени нещо съществено в аутиста. Както и аз мога да бъда дресиран да отделям слюнка, като чуя звънец, но това няма да ме превърне в куче…\nНавярно някои ще възразят, че АВА-„терапията“ (аз предпочитам да я наричам „обучение“ или „дресура“ – това ми се струва по-честно) позволява на аутистите да „преодолеят“ преградите, които ги държат „затворени“ в аутистичния им свят. Това е интересна идея, но няма данни, които да я подкрепят.\nДруги ще кажат, че „успехът“ на АВА е достатъчно доказателство, че методът работи. Да разгледаме този довод.\nОригиналната статия от Ивар Ловаас изглежда много внушителна – постигнато е подобрение при деветнайсет аутистични деца, от които осем са „възстановени“. Но по-късните изследвания не успяват да постигнат същия успех. Сценарият, при който ранните публикации (и по-късните публикации от същия автор или лаборатория) са обнадеждаващи, но другите автори (и лаборатории) не успяват да възпроизведат резултатите, е потискащо познат в науката. Той обикновено е… знак, че ранните публикации грешат.\nЧаст от проблема е, че голяма част от ранните изследвания сравняват АВА с това да не се прави нищо. Няма нужда обаче да сте доктор по психология, за да разберете, че всяко дете ще бъде по-склонно да общува, ако му се обръща повече внимание. Очаквам, че колкото повече хора (и – особено важно – хора, които не са били обучавани от школата на Ивар Ловаас) изследват резултатите от АВА, толкова повече ще намалява ефектът на АВА върху коефициента на интелигентност и речта.\nИ тъй, кой се облагодетелства от АВА? Може би само терапевтите.“\nМоят коментар за АВА\nВ досегашните раздели на този преглед неведнъж критикувах родителите и „алтернативните“ лечители, че пренебрегват препоръките на официалната медицина. Сега на свой ред поемам отговорността да изразя мнението си, че макар официалната медицина в момента да препоръчва АВА, по-добре е методът да не се използва за обучение на аутистични деца. Моите основания:\nПърво, представените по-горе възражения срещу метода и приписваните му успехи.\nВторо, фактът, че възрастните аутисти единодушно се обявяват против АВА.\nТрето, фактът, че въпреки старанието си не можах да открия нито едно становище на аутист, обучаван като дете с АВА – нито за, нито против метода. Ако наистина методът е толкова успешен, защо никой от аутистите, „излекувани“ чрез него, не казва думичка в негова защита? Остава да допуснем, че не го одобряват; но тогава защо не изразяват и протест? Лично аз подозирам, че тези деца са били така смазани, че по-късно са развили избирателна амнезия. Все пак не е дреболия в критичните за развитието години на ранното детство да не те оставят никога да бъдеш себе си и да се занимаваш с каквото искаш (освен когато спиш).\nВярно е, че бихейвиористкият метод (т.е. да се пише червена точка при добро справяне и черна – при лошо) се използва открай време при всяко обучение на деца и възрастни, били те типични или с увреждания. Вярно е също, че подходът на Ловаас да разчленява сложните действия на по-прости стъпки, които да се учат поотделно, е рационален и нерядко е единственият начин да се научат тези сложни действия (както децата се учат да пишат с колелца и лулички). Но приложен към деца с аутизъм, методът носи първороден грях, а именно че цели и обещава „възстановяване“ на децата от тяхното вродено, нелечимо и неделимо от личността им състояние. Освен това продължителността и интензивността на бихейвиористката намеса е много вероятно да я превърнат в малтретиране дори при най-добри намерения на терапевта.\nАко сте родител и се колебаете дали да поискате АВА за детето си (или дали да откажете метода, ако живеете в общност, където активно го препоръчват за аутистичните деца), помислете добре. Изправен пред диагнозата на детето си, за което сте готов да направите всичко, вие сте изключително уязвим душевно. А бихейвиористите са не просто манипулатори – те са професионални манипулатори. Прочетете писмото на една майка, която твърди, че синът й след АВА сега има двойна диагноза – аутизъм и пост-травматичен стрес. Още за този случай със становище на бихейвиорист можете да видите тук.\nПо мое мнение на аутистичното дете е далеч по-добре да се осигури речева терапия (т.е. логопед), физкултура и евентуално ерготерапия (рехабилитация), ако има сериозни проблеми с фините движения. Изключително важно е да се развива общуването; ако говорът продължава да се бави, родителите и терапевтите трябва да потърсят друг начин за общуване – писане, жесто-мимичен език или дори карти с рисунки. Това няма да попречи на детето впоследствие да се научи да говори, дори е възможно да му помогне. Най-важното обаче е малкият аутист да получи това, от което има нужда всяко дете – да бъде обичан и приет от родителите и другите си близки такъв, какъвто е. В идеалния случай, засега неосъществен никъде, аутистът е приет и от обществото; в не толкова идеалния случай той поне може да разчита, че при неизбежния сблъсък с обществото родителите му ще бъдат на негова страна.\nПредполагам, че краят на този обзор е разочароващ за много от читателите. Съзнавам, че те са се надявали да открият описания на нови, модерни и ефективни методи ако не за лечение на аутизма, то за развиване на уменията, които не достигат на аутистите. Всъщност основният източник на надежда е фактът, че с все по-честото диагностициране на разстройствата от аутистичния спектър (т. нар. „аутистична епидемия“) с диагноза се сдобиват все повече деца, които преди едно поколение биха били смятани само за малко особени. Тези деца, разбира се, имат чудесни изгледи за развитие, независимо дали с тях се провежда някаква „терапия“ или не. Родителите трябва да потърсят сведения за собственото си детство и да се вгледат в другите членове на семейството си. Много е вероятно да разпознаят „особеното“ си дете в себе си и себе си – в него. Възможно е дори да открият отпечатък от аутистичния спектър в тези черти на личността си, които най-много ценят и на които се основава професионалният им успех и душевният им покой.\nНашето общество е голям длъжник на хората с тежки увреждания. Когато аутизмът е тежък или съпроводен с умствено изоставане, шансът аутистът някога да може сам да се грижи за себе си е твърде малък. Липсват ни институции, които да осигурят грижи за такива хора, особено ако родителите им вече не са живи или сами се нуждаят от грижи. (Под „институции“ нямам предвид домовете, в които сега се затварят хората с увреждания, а по-скоро някакъв вариант на социален патронаж.)\nАко погледнем досегашното развитие на познанията за аутизма, то изглежда твърде скромно (особено в сравнение с другите постижения на науката през последния век). От друга страна, някои погрешни теории са опровергани веднъж и (надявам се) завинаги и това никак не е малко. Прегледът ни води до заключение, което е донякъде неочаквано предвид на често повтаряната сентенция, че науката е лишена от етични ценности. Това заключение е, че в изследванията върху аутизма добрата наука е неизменно свързана с добрата етика. Джон Лангдън Даун, Ханс Аспергер и Андреас Рет са не само забележителни учени, а и рядко благородни хора. Лео Канер прави голяма наука, когато описва способностите на аутистичните деца и вредата от затварянето им в институции, а не когато фантазира, че аутизмът се дължал на „липса на майчина топлина“. Брент Хагберг и екипът му, издигайки се до върховете на науката, по изключително достоен начин признават приноса на предшественика си Рет. Бруно Бетелхайм, обратно, е не само безскрупулен шарлатанин, а и лъжец и плагиатор. Ловаас, чиято кариера се състои в безмилостно натикване на различните деца в прокрустовото ложе на „нормата“, получава резултати, които науката засега не е отрекла изрично и категорично, но не успява и да възпроизведе.\nЗащо връзката между наука и етика пронизва цялата история на проблема като червена нишка? Често се говори – и с известно право, – че добрите намерения заслепяват и водят до заблуди. Това обаче с още по-голяма сила важи за лошите намерения. От Мартин Лутер до съвременния бихейвиоризъм аутистите стават невинни жертви на нашия евгеничен идеал за човечество, свободно от болести и увреждания. И колкото и да се стараем, като че ли в периферното ни зрение продължава да мъждука тази спартанско-нацистка утопия, мечтата за свят, в който всички деца са нормални, здрави, красиви и умни. Но ако положим старания да се убедим, че никога няма да имаме такъв свят и не трябва дори да го искаме, така бихме подготвили по-добра участ за аутистите и другите хора, които не се вписват в него.\nМарк Твен и днешните Интернет-родители\nНеведнъж в този блог, пък и не само тук, са се водили епични полемики между тесногръди привърженици на официалната медицина (като мен) и просветени, мислещи родители, които се осведомяват от Интернет (но не точно от сайтовете на лекарските организации и реферираните медицински списания). Тия дни препрочитах „Том Сойер“ (превод Нели Доспевска) и бях особено очарована от 12. глава – „Котката и пенкилерът“. От свидетелството на Марк Твен виждаме, че за да се впишеш в явлението „Интернет-родител“, не само не е необходимо да си точно родител, а и спокойно може да си живял повече от век преди появата на Интернет. По-долу преписвам част от тази глава и дано читателят не се разпознае в описанието на леля Поли :-).\n„Беки Татчер бе престанала да идва на училище… Том… се чувстваше много нещастен. Тя беше болна. Ами ако умре! Тази мисъл просто го смазваше… Той захвърли обръча и пръчката си – те вече не му доставяха удоволствие. Леля му се загрижи. Тя започна да го лекува по разни начини, тъй като беше от онези хора, които имат силна страст към нови специалитети и нови начини за възвръщане и запазване на здравето. В това отношение тя се проявяваше като неуморен изследовател. Щом се появеше някой нов специалитет, тя просто пламваше от желание да го опита – не върху себе си, тъй като тя не боледуваше, а върху всеки, който й паднеше подръка. Беше абонирана за всички „здравни“ списания… Тя не можеше да диша без ужасното невежество, което бе натъпкано в тях. Всички глупости, които тези здравни списания съдържаха за проветряване на стаите, за това как да лягаш, как да ставаш, какво да ядеш, какво да пиеш, какви дрехи да носиш, какви физически упражнения да правиш, какво разположение на духа да поддържаш и т. н. и т. н. – всичко това беше за нея същинско Евангелие и тя не забелязваше, че нейните списания всеки месец препоръчваха точно обратното на онова, което бяха препоръчвали на читателите си предишния месец. Простосърдечна и честна, тя лесно ставаше жертва на тези списания. Тя събираше шарлатанските списания и шарлатанските лекарства и съвсем не подозираше, че когато отиваше да лекува болните си съседи, тя не беше никакъв ангел на изцелението.\nВодолечението по това време беше нещо ново и състоянието на Том беше добре дошло за нейните опити. Всяка сутрин тя измъкваше момчето още призори, караше го да застане в бараката за дърва и го удавяше в потоп от студена вода; после го търкаше силно с груба кърпа като с пила… И въпреки всичко това момчето всеки ден ставаше все по-унило, по-печално и по-бледо. Към студените бани леля Поли прибави горещи бани, киснене на краката във вода, топли душове и какво ли не… Тя започна да подпомага водолечението с диета от рядка овесена каша и налагане на тялото му с разни мушамички. Изчисляваше колко може да поеме, като че беше някаква бутилка, и непрестанно го тъпчеше с какви ли не шарлатански специалитети.\nВ края на краищата Том се покори безпрекословно на нейните преследвания. Това разтревожи старата жена. Равнодушието му трябва на всяка цена да се пропъди. Сега за първи път тя чу за пенкилер и поръча от него огромни количества. Опита го и остана възхитена. Това беше просто огън в течно състояние. Тя изостави водолечението и всичко друго и възложи цялата си надежда на пенкилера. Даде на Том една лъжичка и с най-голяма загриженост зачака да види резултата. Изведнъж тревогите й се разпръснаха и сърцето й се успокои, защото „равнодушието“ му изчезна. Том не би могъл да стане по-буен, даже ако леля му беше запалила огън под него.\nТом разбра, че трябва да се стресне… Започна да крои разни планове да се избави от тази напаст и най-после реши да се престори, че много му харесва пенкилерът. Толкова често започна да иска да му дават от него, че най-накрая стана досаден и леля му се скара и му каза сам да си взема и да я остави на мира. Ако беше Сид, тя нямаше да има никакви подозрения, които да помрачат радостта й, но тъй като се отнасяше до Том, лелята тайничко наблюдаваше шишето. Тя откри, че съдържанието му действително намалява, обаче не й мина през ум, че всъщност момчето се грижеше за оздравяването на една цепнатина между дъските на пода във всекидневната.\nЕдин ден Том тъкмо се канеше да излее голяма доза от пенкилера в цепнатината, когато се появи лелиният му жълт котарак, който мъркаше и гледаше жадно към лъжичката… Том отвори устата му и изля в нея пенкилера. Питър (котаракът – М.М.) подскочи два метра… и започна да се хвърля буйно насам-натам из стаята, като се блъскаше в мебелите, събаряше саксиите с цветята и изобщо създаваше неописуем безпорядък… Леля Поли влезе тъкмо навреме, за да види как котаракът направи два скока, превъртя се във въздуха, измяука едно мощно „ура“ и изхвръкна през отворения прозорец, като повлече след себе си последните здрави саксии…\n– За бога, Том, какво му е на котарака?… От какво му стана?\n– Не знам, лельо Поли, право ти казвам. Такива са котараците, когато им е весело… Така мисля, че правят.\n– Така мислиш, а?\n– Да, лельо.\nЛелята се наведе… Дръжката на лъжичката-предателка се подаваше изпод кревата… Леля му както винаги го хвана за ухото и го чукна силно по главата с напръстника.\n– Не те ли е срам да мъчиш бедното животно, Том?\n– Дожаля ми за него, нали си няма леля.\n– Нямал си леля ли? Какви са пък тези глупости? Какво общо има това?\n– О, има много общо! Ако си имаше леля, тя щеше да го изпогори. Всичките му вътрешности щеше да изгори, без да гледа котка ли е или дете.\nЛеля поли усети угризение на съвестта. Това поставяше нещата в нова светлина: което беше жестокост за котката, може би беше жестокост и за момчето. Тя омекна и започна да съжалява…“\nПослепис: Добре, че Том страда само от потиснатост и е в достатъчно добро състояние, за да си брани правата (това, което хората от потисканите групи наричат self-advocacy). Представяте ли си какво щеше да му се случи, ако имаше хронична болест или увреждане? Щеше да си пие пенкилера с години. Макар че, както виждаме от края на откъса, леля Поли по здрав разум и човещина далеч превъзхожда типичния днешен образован Интернет-родител.\nЧудотворно прохождане с лека помощ от белгийски доктори\nКопирам по-голямата част от репортажа „“Чудото“ с проходилата жена в Стамболийски предизвика грозна картина в храма“ от 11. юни:\n„Прикована към инвалидна количка жена проходи след молитва – вариации на заглавието се появиха в редица вестници в понеделник. „Чудото“, както бе определен случаят, станало в неделя в църквата „Св. Троица” в Стамболийски. Изненадващо или не, на него присъствали достатъчно медии, запаметили го и визуално.\nПризнаването и отричането на чудото обаче доведе до грозна картина в храма два дни по-късно. Стигна се до сблъсъци между възрастни жени – очевидки, помощнички, съседки, на 30-годишната Ваня, която страда от детска церебрална парализа.\nПреди шест години тя претърпява операция в Белгия, която обаче се оказва неуспешна. Опитва се да ходи в двора с помощни средства като проходилка. Казва обаче, че в неделя след молитва за нейно здраве почувствала увереност, станала и обиколила църквата сама.\n„Отчето ми каза: „Стани и ходи, стани и ходи, стани и ходи”. След като ми каза отчето „стани”, сложи расото и ми даде да целуна неговия кръст”, разказва Ваня.\n„Не казвам, че правя чудеса, помолих се на Господа това дете да стане и да проходи. Имах служба, беше неделя на слепеца. Тя беше тук с майка си, усетих, че трябва да се помоля върху нея, за да може това дете да бъде излекувано. Помолих се от сърце и душа, усетих топлина, с думи не може да се опише. С целия си разум и душа направих тази молитва да може това дете да ходи”, представя своята страна отец Стоян Божурин.\nСвещеникът обяснява присъствието на медиите с очакването в храма да дойде бившият президент Желю Желев, за да се включи в кампания по благотворителност. Твърди, че не е планирал чудото, а поривът за молитва му дошъл изведнъж.\nКато тотален контрапункт на тези обяснения на случилото се появи Янка – съседка на Ваня и майка й, която обяви, че е помагала на жената да ходи и преди в двора й, а в деня преди литургията е имало „репетиция” на чудото в присъствието на свещеника в дома им: „Стана Ването, демонстрира ходенето, ръкопляскаха й. На другия ден чух как са я вдигнали”…\nСилно разстроена, Ваня призна, че Янка й е помагала да ходи и преди, но след неделната молитва е почувствала увереност да го направи сама. Жената обеща, да продължи да се бори и да ходи – със собствена и с Божия сила…“\nПризнавам, че знам твърде малко за церебралната парализа. Не разбирам обаче защо се е очаквало след операцията пациентката да проходи веднага, при положение, че тя не е имала възможност да си изгради нужните за ходенето рефлекси, а и неупотребяваните дотогава мускули не са били достатъчно силни, за да носят тялото й. Аналогично, след като на дете с вродена глухота се сложи имплант във вътрешното ухо, то не започва да чува веднага, а трябва навременна и упорита работа от специалист, за да се развие слухът му. Защото в мозъка на детето не е било запазено никакво място за преработка на слуховата информация и тази функция трябва тепърва да се създава.\nХубаво е, че белгийските лекари се трудят срещу достойно (предполагам) заплащане, което да им носи удовлетворение. Понеже, както се вижда, морално удовлетворение от благодарността на излекуваните си пациенти могат и да не дочакат.\nПризовавам отец Стоян Божурин по същия начин, както се е помолил върху Ваня с целия си разум и душа, да се помоли и върху други хора с церебрална парализа, на които не е провървяло да бъдат лекувани в елитни болници на стара Европа. За Господ не би трябвало да е проблем да изцели и тях по чудотворен начин.\nА междувременно началниците на отеца в йерархията на БПЦ да вземат да му скръцнат със зъби, ако не искат да смятаме институцията им за развъдник на идиотизъм.\nГуруто на „чудотворния минерален разтвор“ MMS\nКойто се е заинтересувал от предишния ми пост за жизнената 56-годишна мексиканка Силвия Финк, умряла в ужасни мъки 12 часа след като пила пенкилера MMS, сигурно би искал да прочете нещо повече за гуруто, създал и популяризирал въпросното вещество. По-долу превеждам с малки съкращения статията на Мартин Робинс „Човекът, който препоръчва на болните и умиращите да пият белина за индустриални цели“ (The man who encourages the sick and dying to drink industrial bleach), публикувана във в. „Гардиън“ на 15. септември 2010 г.\n„Когато преди няколко месеца 15-годишният Рийс Морган е диагностициран с болестта на Крон, той започва да търси в Мрежата. Попада на форума за болестта на Крон – сайт за подкрепа на пациентите. „Търсех именно форум за подкрепа, общност от хора, страдащи от същата болест и вземащи същите лекарства като мен.“\nТой следи форума известно време и забелязва обезпокоително подмолно течение от хора, опитващи се да пробутват на членовете алтернативно-медицински лечения. Един от продуктите се нарича чудотворен минерален разтвор (Miracle Mineral Solution, MMS). На сайта му се твърди, че лекува рак, СПИН, малария и почти всичко друго освен вече настъпила смърт.\nЖелаейки да узнае повече за него, Рийс пуска Гугъл-търсене и открива следното предупреждение на американското Управление за храните и лекарствата:\n„Продуктът, използван според указанията, отделя белина за индустриални цели, която може сериозно да навреди на здравето. Упътването на продукта инструктира потребителите да смесят 28% разтвор на натриев хлорит с киселина, например цитрусов сок. При смесването се получава хлорен двуокис – силна белина, използвана за обработка на платове и хлориране на вода. Тази белина, ако се приеме през устата във високи дози, както се препоръчва на етикета, може да причини гадене, повръщане, диария и симптоми на тежко обезводняване.“\nС други думи, MMS е нещо изключително гнусно и лекарите съветват всеки, който се е сдобил с този продукт, незабавно да спре да го използва и да го изхвърли. В Канада MMS е забранен, след като предизвиква реакция, застрашаваща живота.\nЗаинтригуван, Рийс се връща на сайта на MMS и открива там полезни съвети: „След като го забъркате, изпийте няколко капки от него. Можете да прецените дали се подобрявате по това колко ви се гади, след като го изпиете. Сериозно.“\nСъздател и главен пропагандист на MMS се оказва човек на име Джим Хъмбъл, който е живо опровержение на теорията, че името определя характера и съдбата. В един видеоклип, коментиран от блогъра Noodlemaz , той заявява: „Аз развих метод да лекувам чрез допир“, след което се сравнява с Исус Христос…\nВ бюлетина за MMS (Straight Talk with Jim Humble) той очертава новаторска стратегия, която ще му позволи да разпространи по света медицинските си теории, без да среща пречки от властите – като основе църква:\n„Вижте католиците. Техните свещеници векове наред упражняват сексуален тормоз над жени и деца и светските власти не могат да спрат това. Една добре организирана църква може да ни защити от нежелани ваксинации, от задължителни застраховки и от много неща, с които властите ще искат да ни репресират.“\nПризнавам, че като взема подхода на католическата църква към тормоза над деца за положителен пример как да урежда собствените си дела, Хъмбъл проявява забележителен полет на въображението…\nНай-потресаващи са описанията му как се е отнасял с болни от рак в Мексико и други страни:\n„Трябва да дадем на болния точно толкова (от белината), че да не се разболее, но да е на ръба да се разболее! Трябва да го държим точно на самия ръб и затова при рак (лечението) е доста интензивно. Болният трябва да взема (MMS) 4-5 пъти дневно на малки дози вместо една голяма.“\nСлучаите, които той представя, са болни от рак на панкреаса и белите дробове. Твърди, че с някои от тях е следвал този протокол седмици наред до края. Това не е лечение, а непрестанно изтезание…\nПрепоръчвам ви тези два линка от чудесния блогър Noodlemaz:\nРийс и други упорито се борят да спрат тази заплаха във Великобритания, като издирват търговците на MMS и съобщават за тях на съответните власти. Рийс е изключително умно момче… и заслужава най-високо признание…“\nПослепис от мен, Майя Маркова: Често имам потискащи срещи – виртуални или на живо – с хора, поддали се на шарлатанството било поради недостатъчен умствен багаж, било понеже са рухнали душевно, след като те или техни близки (най-често децата им) са получили тежка диагноза. Умът и волята са качествата, с които нашият вид и отделните му индивиди оцеляват. И дори да е в ужасното положение да не може да оцелее, човек все пак печели, ако има ум и воля. Терминално болните от рак, които Джим Хъмбъл е измъчвал, безспорно щяха да прекарат по-добре последните си седмици, ако не му се бяха доверили. Със сигурност не му е леко и на Рийс Морган, развил мъчителна и практически нелечима болест на възраст, на която истинският живот едва започва. Но вместо да се поддаде на самосъжалението и паниката, той избира достойно поведение, с което малцина здрави възрастни могат да се похвалят. Ще ми се всички да имахме ума и волята на Рийс.\nMMS и „смърт в рая“\nВ края на миналата година писах за (по-точно срещу) опитите за лечение на аутизъм и други състояния чрез тъпчене на носителите им с белина, продавана под името Miracle mineral solution (съкр. MMS). Можете да видите постовете ми „Не избелвайте аутизма„, „Белина ли е MMS“ и „Странната история с аутизма и MMS„. Тия дни под един от тези постове дойде да коментира поредният възмутен родител на дете с увреждане. (Почвам вече да се питам аз ли съм в грешка, че ако наистина си обичаш детето, гледаш да го пазиш от излишни микроби и отрови.) Покрай развихрилата се дискусия реших да проверя какво става с MMS по света. Текстът по-долу е силно съкратен превод на репортажа на Джоел Гибсън „Смърт в рая“ (Death in Paradise) във в. „Сидни морнинг хералд“ от 9. януари 2010 г.\n„Дъг Наш и Силвия Финк се срещат и влюбват на яхта… Тяхната яхта… става сцена на внезапната и загадъчна смърт на 56-годишната Силвия…\nКошмарът на Наш започва след плаване от Вила до остров Епи, разположен на 145 километра на север… Когато хвърлят котва, Силвия прекарва вечерта, като играе със селските деца и ги учи на танци.\nНа следващия ден… тя пие „чудотворен минерален разтвор“ – MMS (Miracle Mineral Solution). Купила го е от други ветроходци – белгиец и калифорниец, които са я уверили, че ще я предпази от малария при предстоящото пътуване на семейството до Соломоновите острови.\nНаш (77 г.) е пенсиониран геолог от НАСА, човек на науката. Той не вярва на твърденията върху шишенцето, но не се меси на Силвия, защото по думите му тя е „пълнолетна и образована жена“.\n„Тръгна на зле от самото начало – пише той на приятели през следващите дни. – Почти веднага след като тя изпи забърканата според указанията смес от MMS и сок от лайм… започна да й се гади. Не след дълго седеше в тоалетната с диария и повръщане. Но понеже в листовката, приложена към опаковката MMS, пишеше, че това са нормални симптоми, тя мислеше, че човек трябва просто да стисне зъби и да ги изтърпи… Бяхме дълбоко заблудени… През целия ден състоянието й се влошаваше, коремните болки станаха непоносими… На свечеряване усети, че ще припадне. Тогава се разтревожих наистина и повиках помощ по радиостанцията. В този момент тя внезапно изпадна в кома. Аз отново се обадих по радиото, този път по спешност. Другите ветроходци веднага дойдоха на яхтата ни да помагат. Повече от час правихме изкуствено дишане и сърдечен масаж, но това не я спаси. Нито адреналиновата инжекция, която й постави дошлият от селото лекар. Силвия умря на яхтата около 9 ч. вечерта, точно 12 часа след като пи фаталния MMS“…\nВулканичният архипелаг Вануату с 240 000 жители… изглежда рай за туристите, които плават и се гмуркат в тюркоазените му води. Но смъртта на жизнената мексиканка изкарва наяве катастрофалната бюрокрация и недостиг на средства, от които страда това място…\nХората, които пият MMS, всъщност поглъщат хлорен двуокис… Създателят на продукта – американецът Джим Хъмбъл, според случая се нарича учен, търсач на залежи или спасител на човешкия род…\nМеждувременно Наш използва престоя си във Вануату, за да предупреждава света за еликсира на Хъмбъл. Негово писмо до приятели се публикува в американско списание и в сайтове за алтернативна медицина и предизвиква война във виртуалното пространство. Привърженици на MMS се кълнат в лечебната му сила, а критици го свързват с други смъртни случаи.\nПосле Хъмбъл започва мощна контраатака. Той твърди, че Финк трябва да е предозирала, и обвинява Наш, че крие нещо и се опитва „да унищожи едно вещество, което понастоящем е навярно най-важното вещество, с което човечеството разполага“. Настоява също така Наш да бъде разследван…\nСпециалисти по отровите и общественото здраве заявиха пред „Хералд“, че във високи дози MMS може да е смъртоносен и че миналата година в Нови Южен Уелс шестима души са пострадали от лекарството, като трима са били настанени в болница…\nНастоящият адрес на Хъмбъл е неизвестен. В електронно писмо до белгиеца, продал MMS на Финк, той твърди, че се крие от обществеността, тъй като „е получил заплахи за живота си, понеже някои хора не искат лекарствата да станат ненужни“…\n„Хералд“ не твърди, че смъртта на Финк се дължи на MMS.\nНаш е принуден да стои в рая (очаквайки забавилите се резултати от аутопсията). Неотдавна той пише: „Понякога се чувствам като астронавт, заседнал в орбита и съвсем сам“.\nYou are currently browsing the Моето ъгълче blog archives for юни, 2013.


"Семейство Симпсън" с ново пророчевство, този път за Пьонгчанг -\n„Семейство Симпсън“ с ново пророчевство, този път за Пьонгчанг\n27/02/2018 27/02/2018 1 min read Валдес\nМъжете се делят на два вида в много отношения, брато – хетеро и хомо, „сини“ и „червени“, FIFA и PES, „Семейство Симпсън“ и „Семейният човек“. Ние имаме силно изразени предпочитания в 3 от 4 случая. Раздвоение сме единствено що не отнася до анимационните сериали. И двата ги гледаме с кеф.\nА „Семейство Симпсън“ освен с убийственото си чувство за хумор, е всеизвестен и с пророческите си умения. Сериалът на Мат Гронинг през годините позна някои изумителни събития, сред които избирането на Донълд Тръмп за президент, спечелената Нобелова награда на Бенгт Холстрьом, умните часовници и още куп други неща.\nСега това се случи отново, след като САЩ спечели първия си златен медал в кърлинга на Олимпиада. И докато за спортистите радостта бе неописуема след победата с 10:7 над Швеция, за сценаристите на „Симпсън“ чувството вече бе познато. Причината – бяха го бяха предрекли още през 2010 година. Това се случи в епизод 12 от сезон 21. Сценарият е написан от Роб Лазебник, който използва профила си в Twitter, за да поздрави отбора по кърлинг, като не пропусна възможността да припомни силния му нюх в този спорт.\nпророрчество, Пьногчанг, Семейство симпсън, сериали, филми\nНай-големият конкурент на Ким Кардашиян\nМного симпатични селфита