20. juli 2017 by Benjamin Lassesen\n30. juni 2017 Sarajevo – Forberedelserne til Spiralrejsen til Bosnien\nJeg ved aldrig, hvornår forberedelserne til disse energiarbejdesrejser starter. Jeg ved bare, at ca. en uge før afrejsen oplevede jeg denne gang, hvordan presset indeni steg, lidt ligesom når jeg kører i bjerge. Samtidig registrerede jeg, hvor svært det var, at holde mit klarsyn rent. I samme øjeblik erkendte jeg, at både presset fra trykket indeni og imod at holde klarsynet rent, var steget over en længere udefineret periode. Det er efterhånden et af de kendte tegn på, at mit energisystem og alt jeg er, er i forberedelse til det arbejde, som vi skal lave i Bosnien.\nJeg ved ikke, hvad vi skal lave ved de Bosniske Pyramider. Vi samles i morgen aften hernede, en gruppe hjertemennesker, kaldet på forskellig vis, til at samles her i området for at opleve stedet, og udføre det næste skridt på rejsen i at hjælpe jorden og mennesket til en mere stabil tilstand.\nI tiden op til afrejsen, har jeg fået dybere indsigt og et hav af oplevelser i mig selv og med andre, som gør menneskets forstyrrelse så tydeligt. Det at vi kan være flere udgaver af os selv på samme tid, og at vi kan have et hav af skjulte agendaer, som er virkeligt godt skjult, ikke mindst for os selv, er bare et af tegnene på, hvor forstyrrede vi er som væsner. Jeg oplever, hvordan vi som mennesker, har så store problemer med at holde os samlet i os selv – i hvert fald mange af os – at vi nærmest ikke selv ved, hvem vi er. Det er ikke for sjov, at der er skrevet et hav af bøger om vores psykologi, og at der er skabt en hel videnskab omkring det. Det har så stor betydning for vores trivsel og vores funktion. I os selv som menneske, i vores sammenhold med vores nærmeste og i vores interaktion med samfundet. Men det fungerer ikke ret godt hos de fleste.\nPå den første spiralrejse til Peru arbejdede vi med at lette presset fra det hukommelsestab, som vi bliver født med som mennesker. Et hukommelsestab om, at vi er et besjælet væsen med en urgammel ånd både i kødets og i sjælens perspektiv. Vi fik lettet hukommelsestabet, så sjælen kunne få mere direkte interaktion med os i vores hverdag, i vores liv. Hvor den tidligere kun har kunnet interagerer gennem skyggespil, åndelig kontakt og drømmearbejde, åbnedes døren til den direkte kontakt.\nPå Island blev den kontakt hjulpet ind i vores fysiske bevidsthed. Den sølvsnor, som for flere spirituelle beskriver sjælens kontakt og interaktion gennem underbevidstheden, blev forlænget ind i den fysiske bevidsthed som en guldsnor. Betydningen var, at konkrete oplevelser i vores hukommelse kan skiftes ud ved at ændre indstilling til oplevelsen indeni. I hvert fald hvis det er en meget konkret oplevelse, som ikke er sammenhængende med flere dybe reaktioner i os. Guldsnoren er nu klar til at blive forlænget ind i den psykiske bevidsthed. Paratheden ligger i menneskeheden og i tiden.\nBetydningen har tittet frem i mine egne indre oplevelser og i min hverdag, som den altid gør, som en del af min forberedelse op til rejserne. Jeg har oplevet, at jeg begynder at kunne slette dybere erfaringer, som har en sammenhæng med flere oplevelser, som tidligere har haft et dybt indtryk på mig. Jeg oplever, hvordan det er blevet muligt, at ændre indstillingen fra de tidligere erfaringer med en indre erfaring. Det er ikke længere nødvendigt, at jeg får en ydre oplevelse sammen med andre mennesker, som skal ramme mig på helt den rigtige måde, og det et antal gange som er tilstrækkeligt, til at kunne omgøre den gamle erfaring. Det kan lade sig gøre, at omgøre den praktiske erfaring med indre oplevelser.\nDet arbejde jeg har lavet med den slags ændring af erfaringer, har ikke bare givet en ny form for fred og afslappethed i forhold til mange ting. Det har også giver en indre skarphed og dybde i forhold til, hvad der i virkeligheden er rigtigt og vigtigt for mig, hvad det er, som jeg i virkeligheden skal tage fat om. Hvad jeg skal tage fat om ved nældens rod, hvad jeg skal kæle for og hvad jeg skal give 100 % opmærksomhed. Det er ikke let, med sådan en opvågning. I hvert fald ikke i første omgang. Men det er godt. Og det giver freden og tilliden til mig selv en ny dybde og nye proportioner.. I hvert fald, når jeg har fået det foldet helt ud i livet.\nDet har jeg en fornemmelse af, at vi skal arbejde på i de her dage, at finde en hjælp til. En hjælp der bliver givet os her på jorden ved en støtte til denne bevægelse i vores bevidsthed. En bevægelse som i virkeligheden er naturlig og vores helt egen. Men selvom den er naturlig og vores helt egen, så kan det godt være forvirrende, svært og uoverskueligt, især lige når bevidstheden vender rundt. Jeg er spændt på, hvordan og hvorledes den hjælp ser ud. Jeg se spændt på, hvilke erkendelser og muligheder, der viser sig for os i gruppen. Det eneste jeg ved, det er at vi allerede er i gang.\nJeg har også i optakten til rejsen haft en kontinuerlig og dybere kontakt til Moderen. Selvom jeg ikke helt ved, hvad hun er, så fylder hun meget i mig og i min bevidsthed. Desuden har jeg været mange gange forbi den kontakt fra andre bevidstheder i universet, som også har været forbi og støttet arbejdet på de andre spiralrejser… Hvordan det hele spiller sammen i den store plan for vores opgave, som er lige om lidt. Det ved jeg folder sig ud hen af vejen. Jeg har lært ikke at gætte, for gættene forstyrrer erkendelsernes mulighed for at lande i bevidstheden.\nI dag ”landede” jeg i området. Da flyet satte sine landingshjul på jorden, følte jeg mig med det samme mærkeligt hjemme. Træthed fra rejsen og forberedelserne sad i mig og gjorde mig indadvendt og udadvendt på samme tid. Det giver sådan en lidt tåget fornemmelse, som samtidig er skarp. Jeg mødte området i den tilstand og kan mærke, at mere og mere af mig lander. Det føltes både godt og lidt skræmmende. Godt fordi jeg ligesom falder i et hak indeni, som føltes til at være forberedt meget meget længe. Skræmmende fordi en opgave nu nærmer sig, som har en proportion, der plejer at sætte mig på prøve. Og fordi jeg har fået af vide indeni, dagen inden jeg tog af sted, at min indre kontakt i de næste måneder, vil blive forbeholdt mit arbejde, imens jeg i mit privatliv må nøjes med den almindelige daglige kontakt med omverdenen. Både fordi det er en del af min egen proces, men også fordi jeg dermed hjælper den nye udvikling af guldsnoren til at få ro til at lande i mig og i jordens energifelt.\n1. juli 2017 Sarajevo og Visoko – forberedelser i området\nJeg vågnede tidligere og strakte mig.. men sov lidt mere inden jeg stod op og gjorde mig færdig og gik ned til morgenmaden. Ved bordene ude på altanen, hvor morgenmaden blev serveret, mødte jeg flere fra gruppen. Det var rigtigt hyggeligt, selvom jeg kunne mærke en stor skrøbelighed indeni og en følelse af at blive strukket alt alt for langt. Jeg kunne godt hygge og lytte til gode råd og historier fra dem, som havde været der i nogle dage, og som også havde været ude i området, som vi skal arbejde i. Men jeg var hele tiden på kanten til at blive ramt og reagere. Både Rebekka og Galina, som jeg havde aftalt at skulle på forberedelsestur med denne dag, reagerede på min anspændthed med optimisme: ”Det bliver en god dag” sagde de begge, når jeg var så anspændt, så var det tegn på, at det ville blive spændende..\nJeg gik fra bordet og hen til værelset for at hente de ting, jeg ville have med på turen. Vi skulle ud til Moder Jord Templet, som den formation hed, jeg havde mærket, ville være god til min egen proces. På vejen til værelse rakte jeg kort ud og spurgte: ”Hvad skal jeg derude”. ”Du skal møde din skaber”, svarede stemmen tilbage. Jeg rykkede forskrækket indeni. For det mærkede til, at det ikke var min skaber som i Den Første Bevidsthed. Men et eller andet andet. Jeg ville ikke række mere ud, for det ville bare forstyrre mig. I stedet skyndte jeg mig afsted for at hente mine ting. Det føltes som om, jeg havde travlt.\nI taxaen på vej ud til området, hvor vi skulle møde vores guide, snakkede vi alle tre om vores oplevelser op til turen, og hvad vi troede, vi skulle lave ude i området. Jeg kunne mærke, at det for mig handlede om, at give slip på en aktivering, som jeg fik hver gang, jeg følte mig svigtet. En aktivering, som jeg pludselig kunne se løb i linjen af kvinder i min slægt, som på forskellige måder var blevet svigtet. Det gjorde aktiveringen ekstra antændelig i mig. Jeg kunne pludselig se, at jeg havde fået en eller anden form for forhærdning af nogle af de mønstre jeg bærer, fordi min oprindelige natur, har fået det til at strøkne i mig, så jeg ikke kunne slippe det, som jeg skulle. Det skulle have været sluppet nu, og nogle af de udsving jeg havde haft op til rejsen, skyldtes at jeg ikke kunne få styr på det. Rebekka gjorde mig opmærksom på, at det er den kompromisløshed, som er en nødvendighed jeg bærer i forhold til hvordan jeg bærer mig selv og mit arbejde, der havde lavet hærdningen. Jeg kunne godt se det. En nødvendighed, der med en lille drejning havde lavet en besværlighed. Det var i hvert fald vigtigt, at jeg kom ud til bjerget og fik støtte til at få det forløst. Vi så hver og især flere eksempler på det, som vi skulle arbejde med i løbet af dagen. Da vi nærmede os området, hvor vi skulle møde guiden, begyndte presset at tage til indeni. Vi var alle tre berørt, så vi ikke kunne tage fejl.\nVi kom ud til området og mødte guiden, som var meget frisk og imødekommende. Han tog os til at starte med et par steder hen, for at se området. Vi havde fortalt ham, at han ikke behøvede at bruge så meget tid på det, da vi skulle igennem det med gruppen dagen efter. Men han ville nu alligevel lave lidt introduktion til os, inden vi skulle hen til Moder Jord Templet. Det viste sig, at være en rigtig god ide. Han startede med at tage os med hen til flere forskellige punkter, hvor vi kunne se både de forskellige pyramider og Moder Jord Templet fra forskellige sider. Imens fortalte han os historien om området. Det var meget interessant og synet var betagende, men vi var samtidig meget presset af, at de forløsninger vi skulle arbejde med, pressede sig på. Det sidste sted, guiden tog os med hen, var noget helt andet. Han forklarede os, at det her var et sted, som egentligt var et energisted, men som igennem tiden var blevet brugt til begravelser også. Han yndede selv, at tage hen på det her sted, hvor han oplevede energien arbejdede kraftigt. Vi gik op af en lille bakke, og endte oppe ved nogle sten, hvor jeg tydeligt mærkede en forskel i energien. Vi fik lidt tid på stedet og jeg satte mig på en af stenene, og mærkede, hvordan der begyndte at strømme energi igennem mig. Det føltes som om jeg åbnede i mit energisystem højere og højere op. Det var en lidt voldsom følelse, men samtidig føltes det godt. Da det var færdig sad jeg lidt og oplevede, hvordan det føltes som om jeg blev forløst indeni. Vi delte lidt med hinanden ind imellem. Da vi havde brugt en halv times tid, var vi klar til at tage videre. Vi kørte nu til området ved Moder Jord Templet.\nVed foden løb en flod, hvor vi satte os og spiste vores frokost og fik en kop kaffe købt af en lokal mand inden vi skulle op på bjerget. Vi snakkede om, hvorvidt vi skulle gå op eller ej. Jeg kunne mærke, at jeg blev hurtigere forpustet end jeg plejer at blive, og tilskrev det varmen og fugtigheden. Vi besluttede os for at prøve at gå op, så langt vi kunne. Det endte med at blive en times vandring på stejle sider, inden vi nåede op til et sted, hvor vi kunne sidde. Guiden havde spurgt manden som solgte os kaffen, hvor vi bedst kunne gå op. Det viste sig, at han havde sendt os ud på en tur, som var meget værre end den sædvanlige rute. Vi var derfor fuldstændigt møre og trætte, da vi satte os ned for at få mødet med Moder Jord Templet gennemført. På jeg op, nåede jeg at række ud med min bevidsthed og spørge: ”Er du her?” Stemmen svarede ”Ja, det er jeg”. Svaret kom både dybt inde fra bjerget og inde fra mig på samme tid. Jeg søgte stemmen i bjerget og fandt dybt inde et lys. Lyset var ligesom båret af en firesidet aflang krystal, som var kortere i den nedre ende end den øvre. Selvom den lyste kraftigt, så lyste den kun et ganske lille område af bjergets indre op. ”Du skal tænde mig og så vil du tænde dig”, sagde stemmen. Jeg kunne mærke min modstand tænde øjeblikkelig, imens jeg gik videre, men jeg kunne mærke, at det var sandt.\nLidt efter begyndte Rebekka at snakke om, hvad det egentligt var, vi skulle i gang med. Jeg fortalte derfor om mit møde med lyset og om beskeden. Det er sandt, svarede Rebekka, men det varede ikke ret længe, før vi ikke havde luft til mere snak. Vi blev nød til at bruge det hele til turen op af bjerget. Det kostede også energi ikke at glide ned af skrænterne og stikke os på tjørnegrene og hvad der ellers var af forhindringer på vejen op. Udsigten blev smukkere og smukkere, og vi nød den når vi holdte små pauser og gispede efter vejret. Da vi endelig var kommet op og side et sted, hvor vi kunne være i ro, var vi fysisk udmattet. Jeg satte mig ned med et bump og fik min vandflaske af guiden, som havde båret den op det sidste stykke for mig, så jeg kunne bruge begge hænder, til at tage fat i grene og træer på vejen op. Jeg drak nogle store slurke imens jeg mærkede, hvordan sveden løb ned af kroppen og pulsen dunkede i ørerne. Da hele kroppen var faldet lidt til ro, gik vi i gang med at forbinde os til området. Vi var hver og især fordybet til vores egne processer, men delte stadig lidt ind imellem, med stille snak.\nJeg mærkede, hvordan jeg forbandt mig til krystallen med lyset inde i bjerget. Stemmen i lyset lød som Moderen, når jeg havde været i kontakt med den bevidsthed, som kalder sig det overfor mig. Jeg tændte lyset i mig, imens jeg var i kontakt med lyset, og jeg sad stille og observerede det imens. Det begyndte at folde sig ud, og skabte i første omgang en form for lysende lotusblomst. Den var meget smuk. Imens jeg betragtede den, begyndte der at springe lys fra spids til spids. Til sidst var blomsten omgivet af lysende buer, og så begyndte lyset at sprede sig ud i bjerget. Indtil både bjerget og jeg var fyldt helt op med lyset. Med kun en tynd skal tilbage, som ikke var lyst op. ”Nu skal du ville lyse dit lys”, sagde stemmen. Jeg mærkede en kæmpe modstand vokse nærmest spontant op i mig. Jeg ville ikke være anderledes. Jeg kunne mærke, at det valg ville komme til at betyde noget, også i mit liv. ”Jeg vil ikke selv, men jeg vil godt hjælpe dig”, svarede jeg. ”Det går ikke”, svarede stemmen tilbage. Jeg delte det med de to andre. ”Du bliver nød til det. Du kan ikke få din selvfølelse foldet ud, hvis ikke du gør det”, sagde de støttende til mig. ”Ok så gør jeg det, men kun hvis det ikke går ud over min familie og min relation til børnene og manden”, sagde jeg bestemt indeni. Jeg så i et glimt, hvordan jeg ville blive mere nærværende og mere mig selv, og ville kunne forbinde mig til både mand og børn til nye dybder. Det ville ikke blive en belastning for vores relation, det ville blive en styrke. ”Ok, så gør vi det”, sagde jeg og gav slip indeni.\nFørst oplevede jeg, hvordan skallen på bjerget sprak og sprækkerne blev fyldt med lys. Så skete det samme i mig. Områderne imellem sprækkerne begyndte at blive oplyst, så alt lyset strålede ud fra både mig og bjerget. Jeg krøllede sammen indeni. Jeg følte mig ussel og lille. Det var meningsløst, at jeg skulle bære sådan et lys, hvad skulle det nytte. ”Du kan prøve at se dig selv gennem mine øjne”, sagde stemmen fra lyset. Det havde jeg overhovedet ikke lyst til. Jeg havde mest lyst til at gemme mig væk i et hul. Væk fra det hele. ”Jo kom nu”, sagde stemmen, som var så kærlig, at jeg alligevel fik lyst. Det var virkeligt enkelt og let at gøre det. Jeg satte mig bare for, at ville se mig selv gennem Moderens øjne. Synet der mødte mig var pudsigt. Jeg så mig selv sidde i et springvand af lys og nærmest blive kastet rundt. Jeg kunne slet ikke holde balancen i det. Jeg kunne mærke den overbærenhed og kærlighed, der var i synet, som så på mig. ”Det er fordi du ikke tager dig selv helt ind, at du har det sådan”, sagde stemmen kærligt. ”Vil du ikke se dig selv med Faderens øjne”, overrumplede stemmen mig med at sige. Jeg nåede ikke at tænke, før jeg pludselig så på mig selv med faderens øjne. En pudsig form for stolthed kiggede på mig. Jeg kunne se mine energibaner lyse meget kraftigt. ”Du er et meget stærkt eksemplar”, sagde en klar stemme. ”Det stærkeste vi har kunnet lave, uden at du er gået fra koncepterne”. Jeg var nu ikke helt sikker på, om jeg var enig i den betragtning. Men den nøgterne og stolte kærlighed, var ikke til at tage fejl af. Jeg slap synet og kunne mærke, at det havde gjort mig godt. Mindreværdsfølelsen havde sluppet helt. Men jeg kunne til gengæld mærke, at jeg var ved at blive fysisk dårlig. Jeg havde fået en dundrende hovedpine og jeg havde ondt i ryggen og flere andre steder i kroppen. Jeg var ikke sikker på, om det var strabadserne i opturen eller om det var energiskiftene i mit energisystem, som var skyldig i tilstanden. Men jeg syntes pludselig, at der var meget langt ned.\nDet tog heldigvis ikke så lang tid at komme ned som op. Der var også en lettet og munter stemning på vejen ned, selvom hovedpinen især var intens. På vejen hjem til hotellet i taxaen faldt jeg spontant i søvn, og nåede at få en lur. Det blev også til et hurtigt bad og en kop kaffe inden vi mødtes med de andre fra gruppen.\nVi samledes i cirklen og gik i gang med at samle det fællesfelt, som jeg ikke ville slippe under vores dage sammen. Vi snakkede lidt om de praktiske detaljer og gik i gang med at modtage healinger, som skulle forberede den enkelte og gruppe i fællesskab på de næste dages arbejde. Jeg var meget skrøbelig og øm, både følelsesmæssigt og i kroppen. Det blev til tre timer i fællesskab, hvor vi også fik snakket om temaet og hvordan vores arbejde hang sammen med bevidsthedsåbningen på jorden lige nu, og alt det som foregår. Vi skal i dagene hernede arbejde på en støtte, som hjælper sjælsbevidstheden til at få dybere influens i vores dagsbevidsthed. Det er et arbejde, som startede i Peru, arbejdede videre i Island og nu fortsættes her ved de Bosniske Pyramider. Jeg kunne mærke, hvordan vores fælles bevidsthed i gruppen var ved at være klar. Vi sluttede af med, at jeg gav den samme støtte til selvfølelse videre, som jeg havde fået samme dag fra lyset i bjerget.\nDa vi sluttede og sagde godnat og på gensyn i morgen tidligt, endte jeg med at tage en bid mad og et par hovedpinepiller, inden jeg krøb til køjs. Vi nåede også lige at kæmpe med det lokale Simkort, som vi havde fået fat på, og som vi skal bruge i morgen til at få kontakt til støttegrupperne derhjemme. Vi havde nu fået fat i kortet, og vi havde fået det installeret. Det viste sig så, at vi skulle købe et eller andet optankningskort, for at få det til at virke. Det håber vi på, at vi kan nå i morgen tidligt, inden vi skal af sted. Ellers har jeg en aftale med Karina om, at vi giver de simpleste instrukser på SMS til hende, og så sørger hun for at guide deltagerne rundt omkring i grupperne. Men vi krydser stadig fingre for, at vi får kortet til at virke. Der skulle være dækning ude i området ifølge guinde\n2. juli 2017 På Månepyramiden for at hente støtten til jorden\nJeg vågnede efter natten med smerter i ryggen og problemer med at trække vejret. Rebekka kom ned med en taske til alt elektronikken vi skulle have med, og hun gav mig lige ti minutters massage til at løsne det lidt op. Det var tydeligt, da hun tog fat, at der var mere end bare noget fysisk i det. Det havde Karina egentligt også skrevet til mig, da hun om aftenen havde skrevet en kærlig besked til mig, hvor jeg klagede min nød. Hun kiggede ind i det, og så en traumeudløst smerte, som hun ret præcist kunne datere til flere forskellige tidspunkter i min barndom, som passede præcist med tidspunkter, som havde betydet meget for min selvfølelse. Eller rettere sagt det modsatte. Hun så også at spændingerne var udløst som følge af pludselig bevidsthedsudvidelse, hvilket stemte overens med, at det var kommet lige efter oplevelsen på Moder Jord Templet. Hun sendte mig også noget kærlig healing som lettede og hjalp mig med at falde i søvn. Rebekkas hænder fandt de ømmeste steder, og ud over følelserne, som gav tårer i øjnene, så mærkede jeg også en skærende smerte, som jeg kender fra ømheden, der følger med bevidsthedsudvidelsen. Massagen lindrede, men jeg tog også to hovedpinepiller, fordi jeg mærkede, at jeg spændte op omkring smerten, hvilket erfaringsmæssigt ville ende med at give mig smerter i hele den ene side af kroppen.\nVi gik ned til morgenmaden, som vi overstod lidt hurtigt, da jeg skulle ud og prøve at få fat i simkortskredit, så vi kunne få kontakt hjem til støttegrupperne senere, når vi skulle arbejde på Månepyramiden. Det lykkedes mig ikke at få fat i kredit i det tilstødende supermarked, som vi var blevet henvist til af receptionen om aftenen. Men heldigvis kørte vores bus os hen til en tankstation, hvor guiden fik fat i et kort og ringede til telefonselskabet og fik gennemført, at kortet blev aktiveret. Jublen var stor. Det føltes så forkert ikke at kunne sende til alle de mennesker hjemme i Danmark, som havde besluttet sig for at være en del af arbejdet og sende deres støtte til os.\nVi kørte i bussen ud til området, imens guiden fortalte lidt om turen. Vi startede med at se nogle af udgravningerne og få en masse af historien omkring dem fortalt, inden vi tog ud til månepyramiden. Da vi skulle nå at være klar til et bestemt tidspunkt, havde vi aftalt, at vi blev kørt til toppen af Månepyramiden i taxaer. Det var ikke muligt for bussen at komme op af de stejle smalle veje, der førte til toppen. Vi landede på toppen ti minutter før vi havde aftalt, at vi skulle være i gang med arbejdet og være online med grupperne hjemme i Danmark. Vi skyndte os at finde et godt sted, stille kamera op go blive online med grupperne hjemme.\nPludselig var vi i gang. Når jeg arbejder på den måde, så bliver jeg ret påvirket i min bevidsthed. Derfor er det ikke sikkert, at min beretning om oplevelsen er helt ret og i rigtig rækkefølge. Jeg vil senere få lagt enten video eller lydfil op med oplevelsen, så du kan dele den med os, hvis du har lyst. Eller måske genhøre den, hvis du var med i en støttegruppe. Vi startede med at blive forbundet til os selv og til hinanden i gruppen. Derefter blev vi forbundet til energien i pyramiden, som føltes til at give os en voldsom kontakt til både pyramiden og til hele området. Da vi var i fuld kontakt, skulle vi forbindes til den nøgle, som vi hver og især bar i os selv, som skulle hjælpe med at starte den portal op, som jeg kunne se, at vi skulle starte. Som om vi skulle starte den fra vores side af, og så vil den blive forbundet til noget som var gjort klart. Noget som havde adgang til syv forskellige steder i universet. Syv forskellige steder, som ville støtte os. Det var som om, at vores bevidsthed er så kompliceret og forstyrret, at det var nødvendigt at få støtten syv forskellige steder fra for at den kunne blive komplet, så den kan nå os og i virkeligheden gøre en forskel.\nJeg oplevede for mit indre blik, hvordan vi i fællesskab begyndte at skabe portalen. Det var et smukt indre syn. Den blev ligesom vævet af vores fælles energi, og begyndte langsomt at strække sig op omkring gruppen, som havde placeret sig i en cirkel. Som den havde strakt sig et stykke, begyndte den at blive mødt af en smuk energi, som kom ned ovenfra. Jeg mærkede, at energien kom fra et af de syv steder, som vi skulle forbindes til. Uden at energien gav slip fra det sted, mærkede jeg, hvordan energien fra hvert af de andre seks steder, langsomt klingede ind en efter en. Det tog længere og længere tid, fordi energierne skulle klinge ind, så de ikke forstyrrede hinanden. Jeg fik den fornemmelse af, at skulle hoppe ind i et sjippetov, som allerede er i svingninger, uden af forstyrre det. Jeg mærkede også, at det kostede os noget af vores koncentration og energi, at hjælpe med at balancere det. Men det var stadig meget smukt at betragte det. Da alle syv steder, var klinget ind, var energien blevet kraftigere. For mit indre blik gled pludselig et billede op, hvor jeg ligesom så store årer af energi, som bevægede sig igennem området med centrum fra pyramiden, som vi stod i. Det mærkedes som om, at energibanerne var forbundet til andre steder på jorden. Jeg husker nu, imens jeg skriver, at guiden havde fortalt, at der gik 23 af de såkaldte laylines igennem området. Laylines er energilinjer, som går hen over jorden, og går igennem en række kraftige energipunkter. Måske er der en sammenhæng imellem de laylines og de energistriber jeg så. Jeg så at de var klar til at tage imod den støtte, som vil blive givet til os igennem portalen. Jeg fortalte de andre i gruppen om det jeg så, men også om hvor vigtigt hvert af vores bidrag er, og hvor vigtigt det var, at vi alle støttede imens vi var i gang uden at vakle.\nDa energien begyndte at løbe igennem portalen føltes det meget kraftfuldt og godt på samme tid. Det er første gang, jeg har oplevet, at det ikke gjorde ondt, at lave dette stykke arbejde. Faktisk så forsvandt alle smerterne i kroppen fuldstændigt i løbet af den første time vi arbejdede. Vi holdte fokus et stykke tid, og en kanaliseret besked fra et af de steder, som vi var forbundet til, gav os en vejledning i at vi skulle til at være bevidsthedsåbnere. Det skulle vi blive ved at finde den inspiration inden i os selv, omkring det at være og bære balanceret bevidsthed, som føltes rigtig og inspirerende for os, og så udleve det. Det var ligemeget om det var noget stort eller småt, noget indlysende eller indirekte. Hvis bare det føltes rigtigt for os og inspirerende. Det var vigtigt, når vi gik ind i os selv for at finde den dedikerethed, at vi holdte øje med, at vi ikke blev snydt af skjulte forkerte drivkræfter. Det kunne vi sikre, ved at holde øje med, at det at være i kontakt med inspirationen gav en følelse af tilfredshed og fred.\nUndervejs oplevede jeg, hvordan der begyndte at komme syn til mig, som var vanskelige at holde. Jeg kunne mærke, at jeg skulle bede gruppen om hjælp. Da støtten fra gruppen klingede ind, var det meget lettere at holde synene. Et af synene står stadig skarpt i min erindring. Jeg så et menneske og så så jeg hovedet begynde at lyse fra nakken af. Lyset spredte sig indtil det dækkede hele hovedet. Så så jeg en sjæl fra et andet inkarnationsprogram, som ligesom passede til det menneske. En sjæl, som inkarnerede i et andet væsen et andet sted i universet. Der dukkede endnu et lysende hoved op, og et til og et til. Indtil der var en hel stribe af lysende hoveder. De dannede ligesom sådan en bue, der endte i en krølle. Formen mindede lidt om svinget man ser i galakser. I enden af buen så jeg en af de bevidsheder, som jeg har været i kontakt med før, som jeg kender som Bevidstheder fra de Ydre Kanter af Universet. Jeg kunne se, at sjælene, som var på striben, selvom de var forskellige – nogle endda meget forskellige – så havde de en overensstemmelse, der ligesom gjorde dem på bølgelængde. Jeg så mennesket stå i den anden ende i forhold til bevidstheden fra De Ydre Kanter af Universet. Jeg oplevede også, hvordan der var en støtte imellem bevidsthederne, selvom de kommer fra forskellige besjælingsprogrammer. Det var et meget forbavsende men også på en eller anden måde et berigende syn. Jeg kan mærke, at betydningen stadig bevæger sig indeni mig. Det er ikke helt landet endnu. Der kom flere beskeder omkring arbejdet igennem, som jeg ikke kan huske nu. Jeg husker bare en følelse af mere og mere kontakt, mere og mere balance og mere og mere styrke. Det føltes godt. Da smerterne samtidig forsvandt i kroppen, var det let for begejstringen at finde vej i mig.\nDa der var gået en god times tid, var energien landet i området, og jeg kunne mærke, at vi skulle blive der, for at støtte, at det landede helt, som det skulle. Nogen gik lidt omkring, imens nogen af os satte os i en mindre cirkel og delte vores personlige oplevelser og reflektioner. Da vi var færdige med det, kom guiden og kaldte os til et veldækket bord fyldt med dejligt hjemmelavet mad, som ejeren af toppen af pyramiden havde tilberedt til os. Det var et fantastisk måltid, som vi næsten nåede at dele færdigt, inden regnen gik i gang. Vi spiste i en opløftet stemning og kunne ikke lade være med at hygge og pjatte lidt med hinanden, selvom jeg kunne mærke, at vi var langt fra færdige med arbejdet. Da vi var færdige med måltidet var regnen blevet kraftig. Vi gik alligevel med guiden hen for at se en boring, der var lavet 150 meter ned i pyramiden og hørte mere om historien omkring undersøgelserne af pyramiderne. Det var meget interessant. Da regnen var intens, bestemte vi os at køre tilbage til hotellet efter fremvisningen, og tage resten af programmet dagen efter, hvor det var planlagt, at vi skal planlagt at tage ud i tunnelerne, som løber igennem hele området. Derefter skal vi en tur ud til dragepyramiden. Helt hvad vi skal ved vi ikke endnu.\nMen da vi mødtes igen om aftenen for at dele og snakke om dagens arbejde, så kom vi i fællesskab frem til flere spændende indsigter. Jeg havde flere gange i månederne inden rejsen haft et syn af en diamant skabt af to pyramider, som stod med bunden imod hinanden. En af deltagerne delte det samme syn i gruppen. Hun havde samtidig oplevet, at det var som om der stod et lys ved hvert af siderne, og at det var meget vigtigt, at de lys de ikke gik ud. Jeg kunne mærke, at det handlede om mødet mellem sjælen og mennesket. Den nederste del af diamanten stod for sjælen bragt ind i mennesket og den øverste del af diamanten stod for mennesket bragt ind i sjælstilstanden. Jeg kunne mærke, at de lys, kvinden havde set, ligesom var steder som sjælen og urmennesket skal mødes i, hvis der skal være balance imellem sjæl og væsen. Kvinden havde dagen før delt billedet og havde fanget, at de to af lysene var kærlighed og visdom. Da jeg tog fat om synet igen da vi delte om aftenen, havde hun selv fanget, at det tredje var styrken. Jeg kunne mærke, at der skulle være en ting til, da der var fire sider, som de to dele af diamanten mødtes i. Den fjerde side viste sig ved den afsluttende kanalisering af hhv. Moderen, Faderen og Den forenede bevidsthed, at være eksistensberettigelse. Hvis mennesket bærer sig selv i forhold til de fire punkter, så der er overensstemmelse med sjælen, og sjælen bærer sig, så der er overensstemmelse med urvæsnet, så kan der opstå den sande balance imellem sjæl og menneske. Jeg oplevede, at det var det, som vores arbejde gik ud på. At støtte den balance. At finde en genvej til den balance.\nIgennem delingerne fik vi også kontakt til pyramiderne og deres funktion. Guiden havde fortalt om den energi, som de bærer, der udskilles fra toppen af pyramiderne. Energien vokser med afstanden fra pyramiderne, og der er en teori om, at energifelterne når sammen fra de forskellige pyramider rundt omkring på jorden, så de tilsammen skaber et elektromagnetisk felt, som på en eller anden måde beskytter jorden. Inden vi forlod Måne Pyramiden, kunne jeg ikke lade være med i et kort øjeblik at række ud med bevidstheden imod pyramiden. ”Må jeg få af vide, hvad er du skabt af?” Spurgte jeg. ”Ja det må du da”, svarede en stemme tilbage inde fra pyramiden, og så blev der ligesom skrevet en strimmel ud, som blev givet mig i hånden. Inde i mit indre syn læste jeg på strimlen og så, at pyramiderne var så gamle, som de blev dateret til i de undersøgelser, som var blevet lavet på dem. Men de var ikke skabt af mennesker. I hvert fald ikke som vi kender dem. Jeg så, hvordan for længe siden, at udsendte fra et andet sted i universet, var landet på jorden for at undersøge området og gøre det klar til mennesket. En 100-livs indsættelse hed det. Jeg kunne se, at det var længe, da disse væsner levede over 200 år. De havde bygget de gamle pyramider, for at starte grundlaget op for fællesbevidsthed. Både hos mennesket og hos andre intelligente væsner. De havde været et grundlag for en slags skabelsesfelt. Men nu skulle vi bruge disse gamle pyramider, og dem som lå andre steder rundt omkring på jorden og skabte dette felt, til at opgradere det, så det kunne bruges til at støtte balancen mellem sjælen og urvæsnet. Balancen mellem Kærligheden, Visdommen, Styrken og Eksistensberettigelsen.\nEn af de andre deltagere, Bettina, havde tidligere fortalt mig, om hendes rejse til Bali, hvor hun var endt med at lave en portal, som var helt anderledes end de portaler hun ellers rejste rundt og lavede. Denne portal skabte en DNA-streng, som gik dybt ned i jorden og drejede den ene vej. Den fortsatte til lidt over jorden, hvor den drejede den anden vej og strakte sig helt ud til universets centrum. Hun genfortalte mig historien, da vi var ude og se på udgravninger inden vi landede på Måne Pyramiden. Under arbejdet erkendte jeg, at den spiralstruktur, som hun havde arbejdet med, klingede ind og støttede, da vi skabte portalen sammen med de syv steder, som bidrog til vores støtte. Jeg delte det i feltet, fordi flere i gruppen også talte om, at de fornemmede at arbejdet klingede ind på DNA-niveau. Bettina fortalte hendes historie og mange rundt omkring i cirklen viste sig at have store og magiske oplevelser, som viste hvordan arbejdet vi lavede var forbundet til et oprindeligt DNA, som vi arbejdede ud fra, og som er placeret i universets centrum. Vi har på samme måde hvert vores oprindelige DNA. Vi blev i cirklen under delingerne forbundet til det store DNA, som står og roterer, og det vil støtte os i at få kontakt til det vi er i vores oprindelige udgave. Noget som vil støtte os i at kunne folde os ud som det vi er.\nVi sluttede af med en kanalisering, som skiftede imellem Moderne, Faderen og Fællesbevidsheden imellem dem. Det var meget kærlige budskaber, som finurligt sluttede af med at forklare, hvordan bevidste mennesker ofte har en hel del kontakt til det laveste i sig selv og det højeste. Men i øvrigt ikke har ret meget fylde. Den fylde skulle vi finde, for at kunne begynde at folde os ud i virkeligheden og få indflydelse. Mange andre mennesker går rundt med en masse fylde, men uden et mål og et med. Det gør dem uopfyldte og utilfredse. Det var dem, vi skulle tænde, med vores bevidsthed og vores berøring af dem med den bevidsthed. Lige inden startede Rebekka også en deling omkring en tilstand, som hun havde opdaget hun havde indtaget, hvor hun fik mulighed for at skifte niveau indeni meget let. Hun kunne mærke, at det var relateret til moderen og vandet. En anden deling fra Jeanette omkring vandets betydning, fik vores snak omkring bevidsthedsændringen og det at den nu er forbundet til vandet i kødet, omkring betydningen af bevidsthedshævningen i virkeligheden, og at vi havde arbejdet med de to første niveauer på Island, arbejder med de næste tre bevidsthedsniveauer her i Bosnien og tager de to sidste af dem vi eksisterer i som menneske til efteråret i New Zealand. Vi snakkede om, hvordan det er indirekte relateret til de store energicentre, som også af mange kaldes chakraerne. Jeg kunne ikke lade være med at tælle, da flere nævnte den store følelse af kærlighed i området. Centrum af de centre, som vi arbejder med, er hjertecenteret.\nVi gik fra hinanden med aftale om at skulle mødes ved bussen næste morgen for at tage ud til tunnelerne. Jeg mærkede imens vi aftalte det, en spænding rislende igennem kroppen. Jeg slap spændingen så godt som jeg kunne. Den ville ikke gøre mig godt, før i morgen, når vi skal i gang med arbejdet.\n3. juli 2017 Viskodalen – Oplevelserne i tunnelen og ved foden af Dragepyramiden\nJeg kunne ikke falde i søvn dagen før – energien kørte i for højt et gear, og ikke en gang en lokal øl og en hyggelig snak på terassen kunne få mig i det der sovegear. Jeg sov derfor alt for sent. Det kunne jeg stadig ikke mærke, da jeg vågnede næste morgen. Man kunne godt se det i spejlet, men sådan er det jo at være over 25 somre. Jeg gjorde mig hurtigt færdig til morgen, da jeg vågnede sulten. Jeg havde sprunget aftensmaden over dagen før, og det kunne mærkes. Det var dejligt at sætte sig til bordet og spise den gode mad. Jeg fandt en plads med flere af de andre, og vi hyggede os godt imens vi spiste. Vi blev færdig og skulle mødes ved bussen kl 9:30, hvor vi blev kørt ud til området med udgravningen af tunnelerne i Visikodalen. Da vi kørte ud fra området ved hotellet, gik jeg i gang med at samle et stærkt felt, som skulle bruges til arbejdet. ”Er du i gang?” Spurgte Galina kort tid efter, hvilket jeg kunne bekræfte. ”Jeg synes feltet mærkes meget mere stærkt og bestemt end i går, hvor feltet var så blidt og omsorgsfuldt. Jeg kunne også godt mærke forskellen. Der var bestemt en følelse af alvor og dedikerethed i den måde feltet blev samlet på. Det var egentlig en stor kontrast til stemningen i bussen, som var hyggelig og høj. Jeg lod det være lidt, men kunne mærke, at det var vigtigt, at der blev skabt den forbindelse i hver enkelt, som skulle bruges til arbejdet. I bussen instruerede jeg derfor gruppen i at være forbundet til sig selv. Stemningen blev fokuseret og dedikeret, imens hver enkelt sad i forbindelsen til sig selv. Jeg gled selv ind i kontakten i mig selv.\nJeg gled ind og ud af den bevidste kontakt til energifeltet vi sad i og små indre erkendelser, som i første omgang var meget personlige. Jeg kom i kontakt med mit forhold til min mand. Jeg kunne pludselig se, hvordan udviklingen i vores forhold passede med, hvordan bevidsthed udvikler sig – og derigennem relationen mellem urvæsnet og sjælen. Helt i starten blev vi forelskede i hinanden og havde en tiltrækning på det niveau, som vi kendte hinanden til. Vi fandt hurtigt ud af, at vi passede sammen på det niveau. Jeg så et symbolsk billede, som var tandhjul, der gik i hak og passede med hinanden. Så så jeg, hvordan vi med tiden, når vi kom til at blive tættere og kende hinanden bedre, ligesom gik et hak ind, og mødte nogle nye tandhjul til hinanden. Nogle gange passede de tydeligt og åbenlyst til hinanden, det var let. Andre gange var tandhjulene dækket af slam og aflejringer, som var forstenede, kørte skævt eller trægt og trængte til at blive justeret og smurt. Sammen havde vi afdækket, justeret og smurt vores tandhjul, så de passede til det næste niveau. Vi var stadig i gang med et nyt niveau. Når sådan et nyt niveau dukker op, så bliver vi begge forvirrede og nogle gange irriterede og nærmest desorienteret en tid. Jeg har altid kunnet mærke, at vi så trækker i den samme retning, som er at finde fællesskabet ud fra vores værdier, som passer sammen. Vi har begge givet os, været ærlige og kæmpet med hver vores kærlighed, styrke og visdom på at finde den sande udgave af os selv. Når vi forsømmer det arbejde, eller når til et nyt niveau, så indtræder der disharmoni. Tandhjulene skurer mod hinanden og det føles ikke godt. Jeg vidste det egentligt godt, kendte det med andre billeder og andre forståelser, men denne gang kunne jeg se noget nyt. Jeg kunne virkeligt se, hvordan den forståelse af vores funktion i vores fællesskab og arbejdet på vores samhørighed og harmoni, var et perfekt billede af arbejdet mellem urvæsnet og sjælen på at finde harmonien og balancen. I et og samme erkendte jeg, hvordan vi altid forstår disse dybe indre ting ud fra vores praktiske virkelighed. At dette sker, fordi vi i vores praktiske virkelighed er det samme som sjælens balance med væsnet. Simpelthen fordi foreningen er skabt, så det er naturligt for os. Det føltes sundt og godt, og jeg mærkede den form for erkendelse som jeg elsker. Den hvor de højere forståelser forener sig med noget som er meget virkeligt. Jeg delte kort erkendelsen med Galina og Rebekka, inden jeg slap den.\nJeg fik derefter kontakt til det, som vi skulle ud og arbejde med i tunnelerne. Hvor meget der dukkede op aftenen før og hvor meget der dukkede op i det øjeblik i bussen, kan jeg ikke skille af indeni lige nu. Men jeg så, at vi skulle ud i tunnelerne og opgradere de gamle pyramideområders funktion, så den støttede bevidstheden ind i Den Nye Tid. Muligheden lå i energibaner, der løb som organiske linjer fra området og igennem jorden til de andre pyramider rundt omkring på jorden. Samtidig ville vi få mulighed for at få renset vores psykiske bevidsthed ud, så den var klar til arbejdet med forlængelsen af guldsnoren ind i den psykiske del af bevidstheden. Jeg delte erkendelsen med gruppen.\nVi mødtes med guiden ude i området med tunnelerne. Efter en kort stund gik vi ind i tunnelerne og fik en grundig fremvisning med helt utrolig meget viden og detaljer om de muligheder for funktion, som man havde gættet på at området og tunnelerne havde. Jeg kunne mærke en dyb sandhed i ”gætterierne”. Der var ikke meget af det som føltes forkert. Jeg kunne ikke fange hele sandheden, men jeg kunne også mærke, at det ikke var så vigtigt. Jeg mærkede, at hele området var skabt for de der 35.000 år eller mere siden, for at skabe et energifelt, som menneskets bevidsthed kunne vokse op i. En form for grundlag for den kommende fællesbevidsthed. Strukturerne var skabt de steder, hvor det var forudset, at bevidstheden ville udvikle sig. Som bevidstheden var steget, var felterne gledet sammen. Den gamle funktion af pyramidestrukturerne havde nærmest overlevet sig selv.\nPå et tidspunkt kom vi til en stor keramisk struktur. De havde udgravet flere af dem og havde ved scanninger fundet at de indeholdte en form for indlejret kvartsstykker, som de mente ændrede energien de steder, hvor de var placeret i gangene. Vi fik lov til at prøve at sætte os i en kreds omkring keramiksstrukturen, som nærmest lignede en stor flad sten, og holde hænderne over den. Så blev lyset slukket en stund, så det blev lettere at fokusere på at mærke energien, som strømmede ud fra strukturen. Jeg mærkede en tydelig påvirkning først i hænderne, som forplantede sig til hele kroppen, og fik min temperatur til at stige hurtigt, så jeg blev helt varm og svedig over det hele. Jeg var ellers godt kølet ned, da der ikke var mere end 12 grader i hele tunnelsystemet med en fugtighed på over 85 %. Lyset blev tændt igen, og vi delte oplevelsen. Så sagde Rebekka, at hun kunne mærke, at det var her det ville være godt, at gennemgå den rensning, som jeg havde set i bussen, at vi skulle igennem. Jeg spurgte derfor guiden, om vi måtte blive og meditere ved stenen i bare ti minutter. Han trak lidt på det, da der hele tiden var mennesker, som skriftede plads i systemet, fordi der var flere grupper, som blev guidet igennem. Vi gik i gang, og energien var intens. Jeg guidede deltagerne til at gå ind i sig selv og forbinde sig til sig selv igen. Derinde fra skulle de nu begynde at give slip. De kunne ikke gøre noget galt, eller slippe væk fra at modtage rensningen, men det ville blive den bedste oplevelse, hvis vi samarbejdede. I de ti minutter guidede jeg deltagerne: ”Hold fokus – giv slip – det er ikke dit – og du har ikke brug for det mere”. For hver gang sætningen kom, kunne jeg mærke, at forløsningen gik dybere. Det føltes godt. Imens det sidste gav slip, kunne jeg mærke, at jeg skulle sætte arbejdet i gang med at forbinde os til de andre pyramidestrukturer rundt omkring på jorden igennem de energibaner, som løb i jorden. Derigennem skulle den forløsning, som vi var i gang med, blive muligt for hele jorden. Det føltes godt, stærkt og rent, da den del af opgaven gik i gang. Imens slap den sidste del af rensningen. Jeg gav gruppen orientering om, at forbindelsen og spredningen af muligheden for rensningen, som vi lige selv havde gennemgået, var gået i gang, og ville fortsætte imens vi fortsatte vores gang igennem tunnelerne.\nVi fortsatte og endte i et område, hvor der løb menneskeskabte kanaler med vand. Vandet var meget kendt for at have en sundhedsfremmende effekt og havde fået et certifikat på det efter et forsøg hvor en stor gruppe mennesker havde drukket vandet igennem en periode og en anden gruppe havde drukket almindeligt vand. Grupperne vidste ikke om de fik vand fra pyramideområdet eller ej. Det vidste sig, at der kunne måles flere sundhedsparametre, som var forbedret hos dem, som havde drukket vandet fra pyramideområdet. Der var desuden en anden guide end vores, som Jeanette og Lisbeth fra vores gruppe havde været ude med dagen før vi mødtes i gruppen. Han ville rigtigt gerne snakke med mig, da han havde sine egne teorier om vandet. Han havde også skrevet artikler om vandet. Jeanette præsenterede mig for ham, lige da vi blev kaldt sammen for at starte rundvisningen i tunnelerne. Han skyndte sig at sige, at han bare gerne ville snakke med mig i fem minutter. Jeg nåede ikke at fange ham i dag, da vi endte med at skynde os afsted fra området, for at nå at få vores frokost i den tilstødende landsby. Jeg aftalte med vores guide, at om muligt ville vi tage tilbage til området, så jeg kunne prøve at fange den anden guide og få snakken med ham. Det føles altid vigtigt, når nogen insisterer på at ville tale med mig. Så vil jeg også altid gerne gøre en indsats for, at det kommer til at ske. Da vi kom hen og så vandet, som flød i tunnelerne, kunne jeg mærke, at der var noget om snakken. Vandet var anderledes. Jeg kunne også mærke en mærkelig forbindelse til noget dybt inde i mig, og måske med et fokus i den nederste del af min krop. Det mindede om urkraft og udgangspunkt. Jeg mærkede, at vandet ved at løbe igennem området, fik kontakt til det oprindelige felt, som skulle hjælpe menneskets bevidsthed med at slå i gang. Det felt, som vi skulle støtte i at blive opgraderet.\nDa vi havde både mødt vandet og hørt om det, var det tid til, at vi fik en stille stund i et kammer i tunnelerne. Der var køligt og meget stille, men hver en bevægelse fra en fra gruppen, larmede i rummet. Jeg lavede en guidning om at falde på plads ind i os selv, og lade det ske som skulle ske. Være helt helt stille indeni, og lade vores bevidsthed glide ud i området, og se hvad der skete uden at bestemme over det. Jeg sad selv stille og gled frem og tilbage i bevidstheden igen, imellem ting fra min hverdag, og over i store forståelser og sammenhænge. Det var som at se det hele i flere perspektiver på en gang. Det gjorde en stor forskel i forståelsen af de større perspektiver. Det blev lettere at lande forståelserne og indsigterne indeni. Jeg oplevede billeder og forståelser af vores arbejder i området. Jeg landede også i en detalje om den diamantform vi havde set på tidligere, som symboliserede sammensmeltningen mellem urbevidstheden og mennesket i balance. Jeg kunne se, som vi havde arbejdet med dagen før, at siderne, hvor de to pyramiders bund blev holdt sammen, stod for kærlighed, visdom, styrke og eksistensberettigelse. At disse i balance både fra urvæsnets side og fra sjælens side, ville sikre balancen. Vi havde set, at kærligheden og visdommen er båret af moderen og styrken og eksistensberettigelsen er båret af faderen. Men pludselig kunne jeg se, at det ikke var helt sort og hvidt. Det er nødvendigt, at styrken og eksistensberettigelsen er båret i kærlighed med visdom, og det er også nødvendigt, at kærligheden og visdommen bliver båret ud fra eksistensberettigelse og med styrke. Det ene støtter hinanden og jeg kunne se hvordan vi lærer gennem udvekslingen. Jeg gled videre og oplevede til sidst et syn og en forløsning, som jeg mærkede var det, som resten af gruppen skulle arbejde med ude ved Dragepyramiden.\nJeg oplevede pludselig hvordan hele min torso splintredes i et lag, som om den var et spejl. Jeg fik et flashback til eventyret om troldspejlet, hvor et barn fik en splint i øjet, og derfor ikke kunne se noget som det var. Det var forhekset, så lige meget hvor smukt og rigtigt det var, så var det grimt og forkert i drengens øjne. Splinterne i mit torso var gamle erfaringer, som virkede på samme måde som splinterne i drengens øjne. Det fik mig til at se forskellige oplevelser helt forkert. Jeg oplevede, hvordan alle splinterne forsvandt, de ligesom fordampede ud af mig i en bevægelse, og så blev der et kæmpe rum til rådighed indeni mig. Jeg mærkede, hvordan jeg fyldte det rum ud med mig selv. Det føltes så godt, roligt og stabilt, at jeg ikke kunne lade være med at smile, selvom jeg var ved at være lidt kold. Vi sad i tre kvarter og mediterede, inden guiden dukkede op og tog os med derfra. Vi havde lidt travlt med at tage hen og få frokost, da vi var lidt sent på den. Vi endte på en lille restaurant, hvor guiden havde reserveret bord til os. Vi fik et stort måltid, som vi hyggede os med, imens vi småsnakkede rundt omkring ved bordene, inden vi tog videre til Dragepyramiden.\nDa der havde regnet dagen før, var der for glat til at vi kunne tage hele turen op af dragepyramiden. På den nederste del af den ene af siderne, fordelte vi os i stedet rundt omkring. På siden stod der store træer, og de fleste fandt et træ at sidde op af. Jeg havde instrueret lidt i bussen og resten da vi nåede ud til stedet. Da alle var i gang, sagde guiden. ”Now you have to explain to me”. Jeg satte mig derfor og fortalte ham kort, hvad de lavede, og tilbød ham, at være med. Det ville han gerne. Jeg lagde ham ind i feltet, og satte intentionen på at han skulle gennemgå det samme som resten. Jeg satte mig til at holde øje med feltet, imens han satte sig stille med lukkede øjne. Efter et kvarters tid, åbnede han øjnene igen med et tak til mig. Resten af tiden sad jeg stille og fortalte ham når energien skiftede i feltet, og han holdte øje sammen med mig. Han kunne godt mærke skiftene. Der var mange forskellige reaktioner i gruppen, og vi har ikke nået at dele oplevelserne endnu. Det skal vi starte med i morgen i bussen, når vi skal ud til Solpyramiden.\nGrunden til, at vi ikke nåede at dele om vores oplevelser, var at vi skulle nå ud til en tumulus. Bagefter skulle vi stoppe et sted, hvor der var pyramidevand, som kunne tappes på flasker, inden vi tog hjem igen til hotellet. Det gjorde at det blev så sent, at vi blev nød til at vente til i morgen med at dele. Tumulussen er en høj som ligger i nærheden af pyramiderne. Der er faktisk to af den slags høje i området. De bruges som gravhøje, men guiden var ikke sikker på, at det var det, som de oprindeligt havde været. Det var den samme, som han havde haft os med ude på, da jeg var med Galina og Rebekka ud på forberedelsestur. Men denne gang blev oplevelsen noget anderledes. Guiden fortalte lidt, og vi stillede os i nærheden af den sten, som var centrum for højen. Jeg kunne mærke allerede da vi gik op, at det føltes mærkeligt tungt indeni. Da vi stod på toppen, kom jeg i kontakt med de delinger, som vi havde haft i cirklen aftenen før. Galina havde fortalt, at hun op til rejsen, havde arbejdet sammen med en mand, som arbejdede med pyramideenergier. De havde sammen kigget på de forskellige pyramider, og havde fundet ud af, hvor forskellige de er. Manden havde være i Egypten, men var blevet meget skuffet. ”Der er noget galt med dem”, havde han sagt til Galina, og hun kunne også mærke det. Samtidig fik jeg kontakt til Galinas deling om nogle store runde sten, som var et sted i området, som hun følte meget negative. Jeg oplevede, at grunden til at energien føltes så forkert i forbindelse med pyramiderne, var at den modstand der var mod magi og deres funktion i virkeligheden, havde lagt et slør hen over energien i de områder, så de ikke føltes så kraftige og rigtige mere. Vi havde mærket, at vi skulle gøre noget ved det, jeg kunne mærke, at det var nu. Jeg forklarede det til deltagerne i gruppen, der alle var klar, selvom det var ved at være sent. Vi gik i gang med arbejdet ved at alle skulle forbinde sig til deres helt personlige relation til området. Jeg kunne mærke, hvordan den ene positive variation efter den anden klingede ind. Derefter skulle vi forbinde os dybt til os selv. Da det var faldet på plads, gik arbejdet i gang. Det var fantastisk at opleve. Jeg så, hvordan vi favnede området, som langsomt blev sat fri. Da friheden var opnået, var det som om der begyndte at flyde vand fra området. Det var som om, der dukkede en mængde drager frem, som støttede arbejdet. De blev til vandet, der flød som store floder ud over jorden. Det forgrenede sig til de andre steder, hvor der var den slags pyramidestrukturer. Der gik den samme proces i gang. Det var smukt, vandet flød og befriede. Da hele jorden var dækket af floder med strømmende vand, begyndte de pludselig at løbe ind i jorden gennem huller forskellige steder. Jeg oplevede, at de løb ind til jordens centrum og gjorde både jordens centrum og energifeltet klart, til næste dags arbejde. Da rensningen var forbi, som havde med nedlukning for magien på jorden at gøre, så strålede området på en hel ny måde. Jeg fortalte guiden, hvad vi lavede, og han var taknemmelig. Da vi var færdige, bad han om et fællesbillede, og vi kom også selv i tanke om at tage et fællesbillede på toppen, som havde en fantastisk udsigt til pyramiderne.\nDa vi var færdige tog vi forbi stedet, hvor vi kunne få vand fra pyramiderne. Tilbage i bussen delte jeg, at jeg for næste dag oplevede, at vi skulle have ankret muligheden for at få støtte, så vi kan bruge den selv og give den til andre, både som støtte og som healing. Det føltes godt og vi glædede os alle til næste dags afsluttende arbejde, som vi tænkte over, da vi afsluttede turen, med at køre tilbage til hotellet\n4. juli 2017 Visoko – Døren til døden og Solpyramiden hvor den gyldne snor spindes\nVi var møre, da vi satte os ind i bussen denne morgen kl 9, for at tage på tur. Flere dage med ture og et kontinuum af oplevelser og energi, begyndte at sætte sit præg på os alle sammen. Men stemningen var stadig god. Jeg kunne mærke et pres og en alvor, som lå dybt inden i mig, og ligesom slog en grundtone an. Vi startede dagen i bussen med spørgsmål og delinger. Truslen om at jeg ville synge i mikrofonen, fik de første i gang. Dybe og personlige delinger blev fortalt. Jeg mærkede både genkendelse, rørelse og fik gåsehud, imens jeg lyttede til de forskellige delinger.\nVores guide, havde under hele turen haft det lidt mærkeligt med, at vi havde vores eget program. Han var vant til, at der var et program, som han brugte, der gav mening i forhold til at forstå historien om pyramiderne. Vi skulle ud til et sted denne sidste morgen, som han normalt startede med, når han havde grupper med rundt i området. Bussen stoppede på en smal vej, som vi gik lidt op ad. Det var først, da han fik os til at kigge ud helt imod højre, og så lade blikket glide langs bjergryggene, som fyldte hele horisonten, at det var tydeligt at se, hvorfor det var her, han plejede at starte sine ture. Bjergryggene var bløde og takkede i organiske former. Lige indtil øjet faldt på den ene side af solpyramiden, der tydeligt stak ud, i forhold til de andre, med sin tydelige trekantede side, der vendte imod os, derfra hvor jeg sad.\nVi tog et par billeder af gruppen og tog videre til en anden tumulus. På vejen derhen begyndte presset at stige indeni. Det var tydeligt, at der skulle ske noget. Jeg dykkede ikke ned i det, men lod det bare være, som det var. Da vi nåede ud til området, skulle vi gå et lille stykke, for at komme op på tumulussen, som er en slags gravhøj. Dette var en dobbelt tumulus, og vi skulle op på den ene. På vej derop kom vi forbi en kirkegård, med gravstenene stående på rad og række. Gravstenene var i muslimsk stil, slanke og hvide. Stenene stod mere tæt og på et åbent grønt stykke, helt anderledes, en vi kender det. Der var derfor frit udsyn til nogen, som var i gang med at gøre en grav klar, og nogen som var ved at lægge blomster ved en ny grav.\nOppe på tumulussen fik vi lidt af vide af guiden om udgravningerne, inden vi gik op på toppen. På toppen vidste jeg pludselig hvad vi skulle. Vi skulle gå igennem døden. Det er en spirituel praksis, som bliver dyrket i flere gamle traditioner, for at rense sig selv. Ordene der kom som optakt til meditationen vi skulle igennem, handlede om, at mange spirituelle mennesker havde haft tider igennem livet, hvor de havde ønsket ikke at være her. Jeg kunne se, at det havde noget at gøre med det her med, at vi er så gode til at være kun til stede i en lille del af os selv, at vi helt kunne slippe vores naturlige drivkraft imod overlevelse. I meditationen blev vi ledt til langsomt at gå imod en dør, som svarede til at gå i døden. Jeg var selv med i meditationen, og gik langs stien, som føltes god og hjemmevant. Det føltes trygt og enkelt at gå igennem døren. Da jeg gik igennem den, fik jeg en oplevelse af at slippe noget gammelt tøj, som ikke rigtigt passede til mig. I stedet kunne jeg folde mig helt ud, og ligesom trække vejret på en anden måde. Det føltes rigtigt godt. Vi var kun et kort stykke tid i tilstanden, inden vi blev guidet tilbage igen. I meditationen gled vi langsomt tilbage i os selv, og blev holdt i et meget kærligt favntag, som for mig føltes som en total omfavnelse af Faderen og Moderen i fællesskab. De hjalp mig til at lade i mig selv i en mere udfoldet tilstand, end jeg var vant til. Imens jeg gled på plads i mig selv, gik det op for mig, at jeg den første dag på Moder Jord Templet, havde fået kontakt til kærligheden, som jeg havde delt med gruppen om aftenen. Dagen efter havde vi udført en stor kærlighedsgerning og dermed cementeret dens udfoldelse i os som mennesker. På Dragepyramiden var vi kommet i kontakt med visdommen, og nu kom vi i kontakt med vores eksistensberettigelse. Så var det kun styrken vi manglede. Den ville vi få kontakt til på Solpyramiden.\nDer var meget smukt i området, og vi sad med udsigt over dalen foran tumulussen, hvor vi kunne se ned på byen, der lå med ensartede huse. Der var også et område med brugte biler. Da vi gik forbi på vej op, stod en mand og arbejdede på en bil. Der kom lokal folkemusik nede fra byen, som vi kunne høre, blandet med lyde af maskiner, der arbejdede. Vi gjorde os færdige og gik samlet ned fra tumulussen og tilbage til bussen.\nDa vi kom ud til området ved solpyramiden skiftede vi til taxier. Vejene, som førte op til det plateau, som man kan køre til, er alt for smalle og stejle til bussen. Vi skulle spise frokost i en restaurant, der lå i et lille hotel, der så meget nybygget, rent og nordisk ud. Vi fik af vide, at ejeren havde fået fragtet materialerne fra området ved tunnelerne ud og brugt dem som byggematerialer. Restauranten havde en fantastisk udsigt ud over dalen under pyramiden. Vi satte os rundt omkring ved bordene i grupper. Jeg kunne mærke, at vi var i gang med at synkronisere os med området, og at det var en voldsom proces. Jeg gik derfor rundt til grupperne, for at give dem besked om, at de skulle være opmærksom på, at det var det, der var i gang, selvom de sad og ventede og spiste. Jeg fortalte, at det at spise giver tryghed, ligesom det at dele et måltid sammen tænder fællesskabsfølelsen. Begge dele ville hjælpe os med at blive synkrone med området. Det tog lidt lang tid i restauranten, da vi var en stor gruppe og havde ændret vores tidspunkt for frokosten, så vi kom samtidig med en anden gruppe. Det var godt, mærkede det til. Ellers ville det blive for voldsomt for vores system. Disse rejser er altid komprimeret, og det er selvfølgelig sikkert at være med. Men jeg kunne mærke, at det var lige før, at vi havde strukket den lidt for langt med intensiteten denne gang, så vi blev nød til at bruge ekstra tid på at akklimatisere gruppen til energien i området. Jeg endte med at sidde og spise med Rebekka og Galina. Det meste af tiden imens jeg ventede, sad jeg for mig selv, men selve måltidet delte vi. Vi var de sidste, som fik mad, og var derfor også sidst færdige. Da vi gik ud, var de andre fra gruppen allerede på vej hen til området, hvor vi ville arbejde. Jeg havde mærket, at det var vigtigt, at vi fik optaget vores arbejde, så jeg kunne dele det, med hvem der skulle være interesseret, når vi kom hjem.\nDa vi gik op imod området, hvor vi skulle arbejde, flød er musik op af pyramiden til hvor vi gik. Munter folkemusik fra området. Det var bemærkelsesværdigt højt. Nogle fra gruppen dansede rundt, imens andre havde placeret sig rundt omkring i græsset, hvor stien op mod toppen startede. Vi fik sat kameraet op, og gik i gang. Selve arbejdet med at aktivere og nærmest skabe healingen, som støtter vores sjæl i at få dybere fat i den psykiske del af vores bevidsthed, skulle ske ved, at jeg gav healingen til deltagerne. Til at starte med, kom der en information om, at det var en god ide at modtage healing med spiralenergien fra Peru og Island først, hvis ikke man havde fået det før. Jeg satte healingen i gang, og kunne mærke, hvordan energien fik fat. Den var kraftig. Jeg gav ind imellem instruktioner til gruppen om at tage imod healingen, imens jeg var i gang. Ellers observerede jeg bare, med mit indre blik, hvordan alle først fik støtte til at få fuld kontakt til sig selv og sit udgangspunkt som menneske. Det blev gjort plads. Derefter kunne jeg mærke, hvordan støtterne fra kærligheden, visdommen, berettigelsen og styrken lagde sig ind og guldtråden begyndte at blive skabt i den del af bevidstheden, som energien arbejdede i. Da den var skabt mærkede jeg, hvordan den blev integreret og at den nærmest blev forlænget ind i den del, som spiralenergierne fra Peru og Island arbejdede med, så det kunne lade sig gøre at modtage denne healing, uden at have modtaget de andre. Både i forbindelse med, at der blev gjort plads, og imens snoren blev skabt og integreret, oplevede jeg, at en masse erfaringer, som vi ikke skulle bruge mere, gav slip. Til sidst i healingen blev der renset ud i det, som der var blevet givet slip på, og snoren blev aktiveret med livsenergien. Stille slap jeg healingen, som tog godt en halv time.\nDa vi var færdige havde deltagerne mulighed for, at gå til toppen af pyramiden, eller hvad de ellers havde lyst til for dem selv. Vi gik alle op til toppen i små grupper. Da vi skulle pakke elektronikken ned, endte det med, at Rebekka, Galina og jeg var de sidste, som gik op sammen med guiden. Jeg kunne mærke, som vi gik op af den lille sti, som snoede sig igennem spredt buskads, at noget føltes meget alvorligt indeni. Jeg følte presset stige, og jeg vidste, at jeg lige om lidt ville opleve noget, som ville være min store forløsning. Jeg var glad for, at det lå så sent i forløbet, men bortset fra det, så var jeg bare klemt ved tanken. Det eneste der er sikkert ved den slags oplevelser, der er at de altid kommer bag på mig. På toppen fik vi forklaringer af guiden. Blandt andet viste han, hvor på toppen af pyramiden, der var målt en meget høj frekvens. Steen havde et par pejlepinde med. Da guiden var færdig med at forklare om borgruinen, som lå på toppen, gik Steen hen til området med den høje frekvens, og fandt stedet, som gav udslag. Flere fra gruppen stod og snakkede om det og mærkede forskellen, imens jeg stille nærmede mig. Jeg kunne mærke, allerede da guiden startede med at forklare om stedet, at jeg skulle derhen og stå. Men jeg havde ikke lyst til det. Da jeg havde taget mig lidt sammen, kunne jeg mærke, at jeg fik den der indstilling, hvor jeg bare gerne vil have det overstået.\nJeg gik stille hen og spurgte, om jeg måtte have lov til at stille mig på det sted, hvor der var målt det højeste udslag. Det måtte jeg gerne. Det blev til gengæld ikke en særlig stille oplevelse. Jeg stod et øjeblik, og mærkede hvordan energien strømmede igennem mig. Det føltes godt og sundt. Jeg kunne mærke, at jeg blev fyldt op og op og op. Pludselig åbnede den kontakt sig til universets centrum. Det var i hvert fald den erkendelse jeg havde omkring kontakten, som jeg havde fået ugen inden jeg skulle af sted. Der havde jeg haft en oplevelse ovre ved søen sammen med Helle. Jeg havde lagt mig på ryggen og oplevede, hvordan jeg i et syn blev hevet op i mit center. Jeg hang og følte mig helt død. Så åbnede et punkt sig, som havde en bevægelse ud ad. Jeg blev sat ind i punktet, og oplevede hvordan jeg ligesom blev strukket helt ud. Det føltes som om, jeg havde haft nogle folder rundt omkring, som jeg ikke engang vidste jeg havde. De forsvandt. Det føltes som om jeg kom i kontakt med hele mig i den tilstand, samtidig var der en dyb følelse af fred. Det var svært at slippe tilstanden, men en kedelig praktisk aftale, afbrød mig i at være i tilstanden. Jeg blev nød til at slippe den, for at komme af sted til mødet. Nu stod jeg her på det vibrerende energipunkt, og oplevede mig i kontakt med universets centrum igen.\nJeg oplevede nu, hvordan jeg blev fyldt op af den tilstand, som jeg havde nydt så meget, da jeg sidst var i kontakt med universets centrum derhjemme. Det var som om jeg blev mere og mere fyldt op af tilstanden. Jeg blev tættere og tættere i tilstanden, indtil det føltes som om, at jeg nærmest ikke kunne være der for tilstanden. Jeg gav mig og klynkede vist. Medlemmerne fra gruppen som stod omkring mig, blev stille enige om at støtte mig. Jeg kunne mærke, hvordan støtten strømmede ind og at det gjorde en kæmpe forskel. Jeg gav slip, og lod transformationen overtage mig. Jeg mærkede en kæmpe styrke træde ind i mig. Jeg nåede lige at bemærke, at det besynderligt meget, virkede som Mig, inden jeg gik ind i den tilstand, hvor jeg bagefter ikke rigtigt kan huske noget. Det er lidt ligesom, hvis du har prøvet at drikke for meget alkohol, og bagefter kun kan huske nogle glimt. Når tiden går, stykkes mere og mere sammen. Siger nogen noget, så hjælper det nærmest hele stykker af hukommelsen til at glide på plads. Da jeg kom til mig selv, var jeg helt grokket og meget meget følsom indeni. Jeg knækkede og begyndte at hulke, uden helt at vide hvorfor. Der var mange, der stod i en kreds omkring mig, og jeg endte i et stort gruppekram, hvor jeg fik lov til at stå lidt og lade tårerne løbe. Jeg vidste ikke, hvad der skete, men jeg har prøvet sådan noget så mange gange, at jeg lod det ske, som skulle ske. Efter lidt tid, tog presset af. ”Hold da op, jeg har aldrig hørt dig være så alvorlig, det var lige før du bandede”, var der en der sagde. Flere stemte i med enslydende tilbagemeldinger. Jeg kunne allerede huske glimt af en tordentale, som ikke var vred indeni, selvom det måske nærmest lød sådan. Energien var alt andet end vrede. Det var vilje, mening og en fremadrettet energi, som ikke kunne stoppes. Vi gjorde stille klar til at gå ned fra toppen af pyramiden. Jeg var glad for, at vi var på slutningen af vores fælles rejse, og ikke i starten.\nUden at tænke over det, endte jeg med at følges ad med Rebekka og vi endte med at stå sammen på det område, hvor man står på toppen men med udsigt ud over, hvor vi gik op. Vi tog et billede sammen, og da vi stod tæt, gik der hul på bylden igen. Jeg lænede mig ind imod hende, og lod mig omfavne. Tårerne løb ned af kinderne, og nu kom der mere beskrivelse på. Jeg kunne mærke, at da jeg gled ind i mig selv i en styrkeudgave, så kunne jeg mærke, hvor svært det havde været for mig at være her. At jeg aldrig havde båret mig med styrke. Det havde gjort mig så frygtsom og givet mig en grundfølelse af at være svag og ubeskyttet. I herrens vold – i alles vold – at alle kunne bestemme over mig. Jeg havde kæmpet hele mit liv for at finde en måde at omgå den tilstand, og havde brugt visdom og kærlighed til at gøre det, så godt som jeg kunne. Jeg genkendte den smerte og sorg, over alt det som har været, der kommer, når vi kan slippe det, som var hårdt. Jeg lod det strømme igennem mig, og vidste uden ord, at det at lade det ske lige her, hvor åbningen havde fundet sted, ville være meget effektivt. Jeg lod Rebekka trøste mig, til jeg kunne mærke, at strømmen tog af. Nu kunne jeg gemme resten til senere, så jeg kunne fortsætte med at være der for gruppen. Vi manglede stadig lidt arbejde endnu, før vi skulle sige farvel til hinanden. Vi gik stille ned af stien sammen.\nJeg begyndte, at skifte tilstand ind i det, som jeg kalder arbejdstilstanden, og virkeligheden begyndte at vende tilbage. Vi skulle ned og med taxierne, som ville bringe os ned af pyramiden og ned i dalen igen. Vi skulle tilbage til området ved tunnelerne. Både for at støtte de handlende med boder, og for at hver og især kunne gør det de skulle i området. Det var blevet sent, så det skulle gøres kort. Jeg selv havde et uopfyldt møde med en guide. Den guide, som Jeanette og Lisbeth, havde snakket med på deres tur i tunnelerne, og som rigtigt gerne ville snakke med mig. Når jeg oplever, at nogen på den måde gerne vil snakke med mig, så giver jeg selv plads til at gøre en indsats for, at det kommer til at ske. Det viste sig, at jeg ikke behøvede at gøre så meget. Lige da jeg var kommet ud fra stien, som førte ned fra spidsen af Solpyramiden kom han pludselig gående med en gruppe. Han skulle lige følge dem hen til stien, og så ville han komme tilbage og snakke med mig. Han ville bare gerne have fem til ti minutter, og fulgte mig ned til taxien. Han snakkede hurtigt og fortalte mig en masse om hans teorier om området, vandet som bar informationer om alting og om meningen med det hele. Jeg blev desværre nød til at afbryde vores udveksling, da taxien holdte ud for os, og guiden kaldte på os. Jeg var taknemmelig for, at det var lykkedes os at mødes, og mærkede den følelse af magi, som jeg får, når tingene lykkes på sådan nogle fantastiske synkrone måder. Sådan en oplevelse af format ventede mig nede ved boderne.\nJeg lovede de trætte i bussen, at det var hurtigt ind og ud. Vi skulle tilbage til hotellet og nå at prøve at bruge healingen og have afslutning. Vi kørte de fem minutter hen til området, og mange af os myldrede ud og hen til boderne. Jeg købte nogle flotte sten til børnene, for at støtte dem, og blev hurtigt færdig. Jeg gik tilbage mod bussen og stod sådan lidt hvileløst og kiggede mig tilbage. Jeg så, hvordan mange stadig gik rundt og kiggede. Så fik jeg pludseligt øje på en bod, som jeg ikke havde set. Den lå lidt længere nede af vejen, og jeg kunne mærke, at jeg lige havde lyst til, at gå ned og se den. Det kunne jeg sagtens nå. Da jeg kom der ned stod flere og kiggede på smykker og sten i boden. Lisbeth pegede på den ene af kvinderne i boden. Hende her laver samme slags healing som Jeanette. Hun er så sød og dejlig. Jeg smilede til kvinden, som spurgte, om vi havde haft en god tur. Det bekræftede jeg. Hun begyndte at snakke om energisteder og fortalte om et sted, hun kom, som var helt specielt. ”Energien er endnu stærkere, end nogen af de steder I har været til nu”, sagde hun. ”I må gerne komme med derhen, hvis I har lyst. Jeg forklarede, at vi desværre skulle tilbage og arbejde nu, og dagen efter skulle vi flyve hjem igen. ”Prøv lige at komme med herind”, sagde hun, og gik baglæns ind i baglokalet til boden. ”Det er ikke alle, som får lov til at komme herind, men I må gerne”. Vi gik høfligt ind og kiggede uden forventning ind i rummet, hvor der sad en mand og drak kaffe. Jeg kiggede ham lige i øjnene, og mærkede med det samme en forbindelse. Jeg kunne mærke, at jeg kendte ham, helt tydeligt. Ligesom hvis du møder en gammel klassekammerat, som godt nok er kommet til at se voksen ud. Men som du kender ud og ind. Jeg forsøgte at virke høflig, samtidig med at forbløffelsen strømmede igennem mig. Det her er vores sheik, vores sufimester i Teki house, sagde kvinden. Manden smilede, rejste sig og talte bosnisk til mig. ”Han siger, at han kender dig, at I kender hinanden fra tidligere liv”, oversatte kvinden. ”Det er sandt”, kunne jeg kun få sagt, ellers var jeg stum. Han tog min hånd og lagde den på hans hjerte. Jeg kunne mærke mit hjerte åbne sig, jeg gled omgående ind i en meget balanceret tilstand og mærkede mine øverste centre åbne sig spontant. Manden talte igen. ”Han spørger, hvad du mærker”, oversatte kvinden. ”Kærlighed og visdom”, svarede jeg. Mandens øjne spillede af munterhed, og han slog spøgefuldt hen med hånden. Han inviterede mig og dem som stod omkring mig til the eller kaffe i hans hus. Jeg blev meget ked af det, da jeg blev nød til at afslå. ”Hvordan kan det være, at du først finder mig nu, hvis ikke du har tid til at møde mig?” Spurgte han, stadig med et smil, men med et insisterende blik i øjnene. ”Det giver ikke mening. Hvornår kommer du igen?” ”Jeg kommer igen, det lover jeg. Men det bliver nok først til næste forår”, svarede jeg, med min alt for fyldte kalender i baghovedet. Jeg følte mig næsten desperat over ikke at kunne tage imod invitationen, som stod i luften og føltes så rigtig. Jeg fik e-mail og kort, så jeg kunne skrive til kvinden, inden jeg gik der fra. Tilbage ved bussen, mødte jeg Rebekka, som jeg hurtigt fortalte om mødet. ”Vi kan da bare besøge ham i morgen, inden vi skal flyve. Det kan vi godt nå”, sagde hun. Vi skyndte os hen og fik aftalt med mesteren, kvinden og vores guide, at vi skulle mødes næste formiddag.\nVi skyndte os tilbage til bussen. På vej tilbage til hotellet var der flere, der delte deres oplevelser. Det gav sådan en god oplevelse, at få lov til at være fælles om hinandens oplevelser. Jeg kunne mærke følsomheden og reaktionerne i gruppen. Det var ikke første gang på turen, men det var dybt. Jeg ved ikke, om det var fordi jeg selv var meget følsom, men det føltes dybere. Jeg tog mikrofonen. Der kom en vejledning til os alle sammen om at vi skulle sørge for ikke at surfe fra følelse til følelse. Når der kom en følelse så skulle vi alle sammen dykke ned i den. Være med den og se, hvad der ville ske. Det gav ro i feltet.\nDa vi kom tilbage til hotellet fik vi en times pause, hvorefter vi mødtes i cirklen igen. Jeg havde givet alle healing på Solpyramiden. I cirklen gav de alle healingen igen til mig på samme tid. Det var en kraftfuld oplevelse, som fik aktiveret muligheden i alle i gruppen, så de nu kunne komme videre ud i virkeligheden som bærere af denne healing.\nSom afslutning fik vi kontakt til den bevidsthed, fra de ydre kanter af universet, som havde støttet arbejdet på turen. Vi fik i en kanaliseret besked af vide, at det frø, som var blevet givet os og menneskeheden, ville støtte os alle i at kunne tage ny bevidsthed ind.\nDet blev lidt hektisk med at få sagt farvel og tak til hinanden, da vi var færdige, da vi skulle være ude af lokalet til et bestemt tidspunkt. Det kan heller aldrig blive enkelt at få sagt farvel efter at have været så tæt sammen. Det føles slet ikke som om det kan passe, at vi skal sige farvel til hinanden. Derfor siger vi på gensyn.\n24. juni 2016 by Marianne Lane\nJeg var vågnet sådan helt svag og udkørt. Det var som om det sitrede inden under huden og jeg gik meget forsigtigt, selvom jeg havde vænnet mig til højden, som hotellet ligger i. Imens jeg skrev om gårsdagens oplevelser, gik det op for mig, at den svage følelse kom af, at jeg ikke længere holder jordens felt. Indtil jeg lige har vænnet mig til den nye tilstand, så er det som om, at mit bevidsthedsfelt ligesom blafrer lidt. Jeg kunne mærke, at det ville hjælpe, at fokusere på, at trække min energi hjem. Så det gjorde jeg lidt, imens jeg blev færdig med morgenmaden og gjorde klar til, at vi skulle ud på dagens tur.\nVi skulle til Saqsayhuaman for at udføre turens sidste arbejde. Jeg vidste, at vi skulle arbejde med at aktivere den mulighed, som vi havde bragt ind på jorden de foregående dage, men jeg havde ingen anelse om, hvordan det ville komme til at gå – og det var nok meget godt.\nTuren ud til området med ruiner varede nogle timer i den lille taxabus. Mens jeg sad og studerede landskabet ud af vinduet, kunne jeg mærke, hvordan presset steg indeni. Annette, som ikke havde været med dagen før, læste artiklen jeg havde lagt op om vores oplevelser, og begyndte derefter at stille spørgsmål. Om gralen og arbejdet og solskiverne. Da der ikke var flere spørgsmål, blev der stille i taxaen. Alle sad og funderede over de ord, som var kommet igennem. Da vi kom frem til hvor opstigningen til området, som ligger 3.600 m over havets overflade, begyndte steg presset i kroppen. Området ligger 850 m højere oppe end hotellet, som ligger i 2.750 m. Presset i kroppen fra stigningen lagde sig til presset fra forberedelsen til arbejdet. Jeg trak mig ind i mig selv for at finde den bedst mulige tilstand. Da vi landede i området, var jeg meget påvirket.\nSaqsayhuaman er fyldt med ruinen af et bygningsværk, som er skabt af de samme slags sten, som vi havde set på med forundring den foregående dag. Da vi kom ind til ruinen, kunne vi alle sammen mærke, at energien var helt anderledes, end de steder, som vi havde været dagene før. Der var ingen energi i stenene, som føltes tomme. Hele områdets energi føltes anderledes. Jeg mærkede ind i det og så noget, som jeg synes virkede mærkeligt på den lidt pudsige måde. Jeg fik af vide, at bygningsværket oprindeligt havde været helligt, men dem, som havde fået bygningsmuligheden tilgængeligt, havde ladet sig rive med, og var endt med at skabe noget, som var slotsagtigt. Hanne Mie kunne fortælle, at der havde været et tempel i området, men det var blevet ændret, da de i området var blevet invaderet. Brian vurderede også, at måden bygningsværket var kreeret på, var som en borg. Hanne Mie og Kim fortalte videre, at historien sagde, at der havde været en solskive i området, som var blevet gemt og beskyttet et sted i området i forbindelse med invasionen. Solskiven skulle efterfølgende være blevet gemt i en esoterisk form i Titicaca søen.\nMens de fortalte blev jeg mere og mere påvirket af både højden, og det forberedelsen til det forestående arbejde. Det mærkedes til, at det var det sidste, der var det værste. Galina gjorde mig opmærksom på det skifte, som jeg også bemærkede halvt, da vi gik ind i bygningsværket. Det var som om vi gik i en tilstand uden for bygningsværket, som var tung og afvisende, imens vi inde i bygningsværket gled ind i en tilstand af at være på et hellested, beskyttet og bærende på en hemmelighed. Jeg genkendte med det samme Galinas observation, men jeg var nu så utilpas og presset, at jeg nærmest gik som i en tåge.\nImens vi gik ind igennem bygningsværket, for at finde det rigtige sted at arbejde, kom Maria Magdalene igennem til mig, med en personlig besked. For snart flere år siden, havde jeg fået kontakt med hende. Jeg oplevede hende som en kærlig men også meget autentisk bevidsthed. Dengang havde hun sagt til mig: Du kan lige så godt lade være med at pibe over belastningen fra bevidsthedsudvidelserne og energiarbejdet. Du er her for at udføre et stykke arbejde, og det er alt du er her for. Hvis du synes det har været hårdt indtil videre? You aint seen nothing yet! Hun berørte kort min bevidsthed, og jeg mærkede hun meddelte mig, at det var dette arbejde, hun havde ment, da hun kom med beskeden. Det var det her, som ville være meget værre, end det jeg klagede mig over den gang. Beskeden havde et lunt og humoristisk præg, og trøstede mig. Hvis det her er det værste, så skal jeg nok klare det. Jeg tog mig sammen og bevægede mig mere samlet igennem ruinen.\nDa vi var kommet et godt stykke ind i ruinen kom vi til en plads, hvor vi kunne se ned over dalen og byen Cusco, som lå badet i solen, som nu stod højt på himmelen. Det var et betagende syn. Pludselig gled en lille sky foran solen, og skabte et skyggebillede nede i dalen. Skyggen havde form som en ørn, eller måske var det en kondor, nu hvor vi var i Andesbjergene. Her i området er slangen, pumaen og kondoren illustreret alle steder, som symbol på underverdenen, den fysiske verden og den åndelige verden. Vi tog imod tegnet med stor taknemmelighed og rørelse. Vi havde fundet det rigtige sted, at udføre arbejdet. Vi gik lidt rundt oppe på pladsen, for at finde ud af, hvor vi bedst kunne sidde. Der var et lille plateau bygget i træ, man kunne gå op på. Vi gik derop og kunne kigge ud over hele området og den plads, vi var på. Der var et område med solafsvedet græs, og så var der et område med nogle sten, som lå og viste, hvordan bygningerne tidligere havde været placerert. Inde midt imellem de mange bygningsaftegninger stod der en cirkel med en firkant omkring. Jeg mærkede et dybt træk indeni. Der var det hellige sted. Vi kunne dog ikke gå derind, da området med stenene var afskærmet med elektriske hegn. Brian påpegede firkanten omkring cirklen og Galina delte, at hun havde set i et syn, hvordan firkanten havde været en pyramide og at der nu stod en stråle af lys ned i det tidligere bygningsværk. Vi satte os i området med det solafsvedne græs, og gjorde os klar til arbejdet.\nSelvom presset nu var enormt, så var jeg glad for, at komme i gang med arbejdet. Jeg gjorde mig klar og satte mig i den samlede fokuserede tilstand, som jeg skal være i, når jeg laver den slags arbejde. Jeg rakte op til punktet med kontakt. Kontakten var kraftig og jeg blev vist, hvordan vi skulle kontakte gralen, som er den støtte til mennesket, som ligger i fællesbevidstheden, der hjælper mennesket til at komme i optimal balance med sig selv, sjælen og med lyset. Det er meget abstrakt at forklare gralen. Men mit bedste bud for tiden er, at beskrive det som sådan et styresystem, som ligger på det internet, som vi alle er en del af. Vi er alle koblet op på internettet, fordi vi har koderne i vores DNA, som automatisk kobler os op. Hvis vi vælger, at have en indstilling, hvor vi ønsker os og går efter at være kærlige ansvarlige mennesker, eller hvis vi altid prøver på at gøre vores bedste som mennesker, så kobler vi os automatisk op på gralen. Eller den del af gralen, som støtter os i det bevidsthedstrin, hvor vi er, hen imod det at komme i balance med os selv og blive den bedst mulige udgave. Kontakten støtter os og udvider sig automatisk, når vi udvider og hæver vores bevidsthed. Gralen er skabt på grundlag af menneskets bevidsthed. Derfor har der været graler (lokale styresystemer), tilknyttet de forskellige kulturer som eksisterer og har eksisteret på jorden. Det er vores DNA, som bestemmer, hvilken gral vi tilhører. På jorden har der længe været en stor opblanding af DNA, som nu gør, at de fleste af os kommer mange steder fra. Men kulturgralerne var stadig adskilte isolerede enheder, inden vi gik i gang med gralsarbejdet. Adskillelsen har givet problemer i forhold til at kunne modtage støtten fra gralen. I gralsarbejdet har jeg arbejdet på, at skabe en forenet gral, som alle mennesker, kan relatere sig til.\nVi skulle være i kontakt med gralen nu, for at bruge gralen til at harmonisere den energi, som vi havde bragt ind på jorden to dage før. Gralen er skabt på grundlag af menneskets bevidsthed, og ved at bruge gralen til harmoniseringen, så ville vi sikre, at energien vil komme til at passe til mennesket i alle aspekter. Den vil blive sund og god at bruge i alle tilfælde. Det bevidsthedslag som energien, vi har bragt ind, ligger i, gør den samtidig intelligent, hvilket betyder, at jeg vil komme til at kunne aktivere muligheden for at bruge energien i alle, som føler sig tiltrukket til det. Grunden til, at energien skulle harmoniseres til at passe til jorden er, at den kommer fra et andet sted i universet, hvor reglerne er helt anderledes end her.\nJeg gav mig til at kontakte den forenede gral. Jeg mærkede, hvordan mit bevidsthedsfelt udvidede sig voldsomt og lagde sig ligesom i hele området, som vi sad i. Samtidig begyndte en meget kraftfuld sitrende fornemmelse at lande i feltet. Jeg kunne mærke og vidste, at det her arbejde ville blive hårdt for mig og mit energifelt. Jeg fortalte de andre i gruppen, hvad vi var i gang med, og bad dem om at være meget fokuseret på arbejdet, så de gav den bedst mulige støtte. Kontakten med gralen føltes meget voldsommere end jeg er vant til, selvom jeg har haft meget kontakt til den gennem mit arbejde. Da kontakten var fuldendt, stod hele området sitrende klart. Jeg orienterede gruppen om, at vi nu skulle kontakte det arbejde, som vi havde lavet, hvor vi førte muligheden for støtte til at have overvægt af kontakt til det højere selv, ind på jorden. Det føltes igen meget voldsomt, da kontakten blev skabt. Men da vi satte arbejdet med harmoniseringen i gang, var det som om jeg blev lammet. Lammelsen holdte ved under hele harmoniseringen. Belastningen på mit energisystem var så hårdt, at jeg næsten ikke kunne eksistere. Jeg forholdt mig roligt og sad og rokkede lidt frem og tilbage i mig selv. Sådan føltes det i hvert fald. Jeg fokuserede på arbejdet og hvordan det skred frem, imens jeg brugte alle mine kræfter, på at holde mig selv samlet og på plads. Jeg gled nærmest ind i en trancetilstand imens det stod på. Da det endelig var færdig begyndte energien og presset at tage af. Jeg følte det som om, jeg endelig kunne begynde at trække vejret igen.\nJeg troede vi var færdige med at arbejde, men der tog jeg fejl. Imens jeg stadig holdte øje med, hvad der skete i det store energifelt, som vi arbejdede med, så mærkede jeg, hvordan hele mit fokus blev strakt, så jeg pludselig sad, og havde kontakt til hele jorden. Jeg blev nærmest ringet op i min indre kontakt, og jeg fik af vide, at den støtte, som tidligere er blevet givet på jorden, ved at sende bevidsthedsskabende energiharmonier ind på jorden i stråler, nu ville blive forandret. Jeg blev lidt forskrækket indeni, for jeg mente nok, at jeg forstod, hvilke stråler, der var tale om, og jeg havde hørt om en masse mennesker, som arbejdede med de stråler. Der midt i det hele, blev jeg bekymret for, om jeg stødte dem, eller gjorde noget forkert. Min indre kontakt beroligede mig. Støtten fra strålerne ville ikke forsvinde, de ville bare blive transformeret, så de kommer fra et andet sted og kommer ind og støtter på en anden måde.\nMit syn ændrede sig, og jeg blev nu vist, hvordan jordens energifelt var blevet meget mere stabilt på grund af solskiverne, som var blevet placeret rundt omkring i kanten af jordens felt, som stabilisatorer. Stabiliseringen gør, at der nu er lige så meget kontakt ind som ud. Den måde, som det viste sig for mig, er meget abstrakt, men jeg forstod betydningen uden problemer. Alting går lige så langt ind som ud. Jeg så jorden, hvor jeg kunne se hele strukturen og energistrukturen på samme tid. I jordens kerne, er der ligesom et udgangspunkt for jordens energifelt. Et nulpunkt. I det nulpunkt kan du gå ind og åbne til jordens kontraenergifelt, som er det samme som jordens energifelt, bare det går indad i stedet for udad. Igennem kontraenergifelter er det muligt at bevæge sig med bevidsthed og energi, uden at ”ramme” energifeltet. Ved at bruge kontraenergifeltet er det derfor muligt, at ramme den dybere bevidsthed, uden at ramme dagsbevidstheden.\nPå grund af denne mulighed, og det at menneskets bevidsthed er blevet hævet de senere år, så er der nu en mulighed, for at nå mennesket med støtte gennem den dybere bevidsthed, i stedet for direkte med indstråling af bevidsthedsskabende stråler. Jeg havde arbejdet i guidede meditationer i nogle meditationer, som jeg havde afholdt hver anden uge igennem nogle år, med en kosmisk bevidsthed som hedder Mark, hvor han brugte en metode, hvor han gik ind igennem underbevidstheden eller den dybe bevidsthed. Når vi arbejdede med gennem meditationerne at hjælpe med bevidsthedsudvidelse og bevidsthedshævninger gennem den dybere bevidsthed, så blev vores automatiske modreaktioner, som vi alle bærer i forskellig grad, ikke aktiveret. Åbningerne blev lagt ind som frø, som nye muligheder, som ville vokse, når det blev næret og som ville springe frem i vores dagsbevidsthed, når vi mødte noget i livet, som gav os en hverdagsforståelse af åbningen og muligheden. Støtten fra strålerne ville nu komme ind på samme måde. Jeg så, hvordan strålerne slukkede overalt på jorden. Det gav en stor stilhed i feltet, og imens jeg forklarede gruppen, hvad vi var i gang med, så kom der en forklaring på betydningen af de forskellige måder, at modtage støtten fra strålerne på. På den gamle måde, med indstråling af støtten, så svarer det til, at forsøge at støtte mennesker ved at sende bølger efter dem, for at støtte dem i at komme på plads. Nogle gange så vil du blive slået omkuld af bølgerne, andre gange så rammer de dig rigtigt, så de støtter dig på plads. Men uanset så giver det en form for urolighed i den måde, du bliver påvirket på, fordi du bliver påvirket udefra. Dine automatiske modreaktioner reagerer hele tiden på den støtte, som bliver sendt efter dig. Fuldstændigt ubevidst. Den nye måde, hvor støtten kommer ind gennem den dybere bevidsthed, svarer til, at støtten kommer inde fra os selv. Det vil gøre, at vi ikke får antændt modreaktionerne.\nEfter strålerne blev slukket, oplevede jeg nu, hvordan de forskellige mestre, illustrativt begyndte at bevæge sig ind i jordens kerne. En efter en forenede de sig med jordens kerne. Jeg forstod, at det betød, at det stadig er de samme, som administrerer og arbejder med de støttende bevidsthedsstråler. De arbejder nu bare med en anden metode og når os fra en anden vinkel. Det var overvældende, men jeg havde så travlt med at holde bevidstheden og holde balancen, imens jeg arbejdede til mit yderste, at jeg næsten ikke reagerede på overvældelsen. Da den sidste mester have forenet sig med jordens kerne, faldt jeg nærmest sammen i mig selv, imens jeg stadig holdte feltet og registrerede, hvordan energiniveauet langsomt begyndte at falde. Da det var faldet et godt stykke, så mærkede jeg, hvordan der nu gik en proces i gang hos os hver og især, hvor vi ville få vores egen personlige oplevelse. Jeg gav de andre besked om skiftet, og lod mig selv glide ind i oplevelsen.\nJeg mærkede pludselig Tonny, min mands, tilstedeværelse, nærmest så tydeligt, som var han der personligt. Jeg mærkede, hvordan hans energi forenede sig med mig, og en dyb healing gik i gang. Jeg forstod ikke helt betydningen, jeg kunne bare mærke, at det var godt. Jeg lod mig være i tilstanden og nød det. Efter et stykke tid tog healingen af, og jeg mærkede glimt af bevidsthed og syn, som kom lynhurtigt efter hinanden. Jeg så, hvordan jeg i en helt masse hverdagssituationer, gang på gang reagerer på hvad der har været tidligere, altså mine erfaringer med ting, der har været sket, i stedet for at reagere, på det som faktisk sker lige nu og her. Jeg har ellers arbejdet meget på at bekæmpe det, og oplever ikke i min hverdag, at det er noget som fylder. Men jeg tog fejl. Jeg så det tydeligt nu. Jeg fik af vide indeni, at den transformation, som vi fik gennem arbejdet og rejsen, vil hjælpe os med at slippe den konstante automatiske reaktion og binding til fortidens oplevelser. Det føltes så godt, og som noget jeg ønsker mig dybt. Jeg blev meget rørt. Både for mig selv, men også for dem, som vi kommer til at kunne hjælpe. Der er så mange, som kommer til mig for at få hjælp, som lider massivt på grund af oplevelser i fortiden. Jeg gled langsomt ud af min indre oplevelse og ud og fik kontakt til virkeligheden. De andre i gruppen begyndte også at røre på sig. Vi delte oplevelserne i gruppen. Der var flere dybe personlige oplevelser som min og der var en stor enighed i oplevelsen af, at det vi arbejdede med her i Peru, vil komme til at kunne hjælpe med at slippe bindingen til fortiden.\nVi rejste os, og gik langsomt ned til taxabussen. Helt mør og vaklende indeni. Brian havde købt et symbol ved en af sælgerne, der stod i området, da vi kom ind. Han lagde det på jorden i gruppen, da arbejdet gik i gang. Jeg kunne se, hvordan symbolet passede fuldstændigt på arbejdet. Jeg gik derfor hen og købte et magen til, inden vi satte os ind i taxaen og kørte til Cusco, hvor vi havde nogle timer til at være turister i. Jeg var for slidt og påvirket, så jeg gik stille med Lone og Rebekka hen og kigge et par salgssteder, hvorefter vi satte os stille ind i den store smukke kirke, der stod på byens torv i centrum, hvor vi sad resten af tiden og snakkede stille om dagens oplevelser. Da vi kørte fra Cusco var det med det magiske syn af landskabet badet i fuldmånens lys.\nDa vi kom tilbage til hotellet, fik vi aftensmad, imens vi lavede fuldmånerensning. Hver og især havde noget som vi gerne ville have renset, ligesom der i rensegruppen var lagt lister op med mennesker og steder, som de forskellige gerne ville have renset. Jeg startede portalen op, som vi bruger til rensning og lod den åbne sig og rumme hele jorden. Da vi havde renset alt det, som var på listerne, så rensede vi kontakten til sjælen og intuitionen, hvilket havde været den overskrift på fuldmånerensningen, der var kommet til mig, inden vi tog afsted til Peru. Det passede så godt til, at vi havde arbejdet med den rene kontakt til det højere selv og sjælen. Bagefter rensede vi fra kanten af jordens energifelt og så langt ud som vi kunne række imod universet.\nDa vi var færdige, var alle klar til at gå i seng. Vi sagde farvel til Hanne Mie, Kim og Gitte, som skulle rejse videre tidligt næste morgen, for at udføre deres arbejde på Titicaca søen. Vi andre skulle køre fra hotellet næste formiddag kl 11. Jeg mærkede suget i maven af længsel efter børnene, manden, hunden og hjemmet, da jeg gik op til hotelværelset. Det skulle blive godt at komme hjem.\n18. juni 2016 by Marianne Lane\nVi skulle til Ollantaytambo for at fortsætte arbejdet. Brian havde fortalt, at det var en ruin, hvor der var sten, som burde være umulig at skabe på den tid, de er vurderet til at stamme fra. Det var et stort område og en varm morgen. Vi skulle op af en lang række trapper. Jeg gik langsomt op sammen med Rebekka og Lone. Den tynde luft gør, at jeg ikke har så meget luft.\nJeg prøvede, at bede om at få støtte til at komme ind i den tilstand, som vi fik adgang til gennem arbejdet dagen før. Jeg mærkede en bevægelse i min bevidsthedstilstand og mærkede samtidig øjeblikkelig lettelse. I tiden op til vi skulle af sted, havde jeg haft mange overvejelser og møder med mine overreaktioner, som jeg har vænnet mig til at leve med. Reaktioner, som kommer af at være født meget skarpt sansende. Gennem mit arbejde med andre mennesker, er det blevet meget tydeligt, at mennesker som er født med et sensitivt system, får alle mulige automatiske reaktioner, som starter hele tiden, når du bliver presset. Lige nu var mit system ved at reagere på at jeg følte mig svag og forpustet: Åh nej, jeg klarer det ikke – åh nej, jeg er for svag – åh nej, der er aldrig noget, jeg er god til. Resten af mig havde det fint og var i total accept af tingenes tilstand. Da jeg bad om støtten, så forsvandt alle reaktionerne fra mit system, og jeg blev helt fokuseret og rolig. Lettelsen var markant, og jeg brugte den til at nye turen op af trapperne og udsigten. Det var også tydeligt, at når jeg slap automatreaktionerne, så kom jeg meget hurtigere til kræfter og fik pusten igen.\nDa jeg kanaliserede beskrivelsen af rejsen til Peru, var der blevet beskrevet, hvordan rejsen ville hjælpe os som mennesker til at blive mindre påvirkelige af de naturlige påvirkninger, vi altid får som menneske, der lever vores liv. Det ville give et meget mere stabilt menneske og et mere stabilt felt på jorden, fordi vi selv bidrager til svingningerne med vores reaktioner. Stabiliseringen ville give både et bevidsthedsmæssigt og et energimæssigt overskud. Jeg kunne mærke begge dele, som jeg gik op af trapperne, og jeg blev klar over, at det var sådan her det virkede i den enkelte. I det store havde jeg fået af vide, at det ville være med til at danne basis for fred, ligesom det ville gøre, at jeg ville kunne lære nogle af de mest kraftige healingsformer fra mig, som jeg havde brugt det sidste års tid. Som det havde været til nu, så er der ikke ret mange, der er stabile nok og har overskud nok til at kunne bære at bruge dem, derfor har jeg ikke kunnet give det videre til ret mange. Det har føltes meget frustrerende, da de ser ud til at være meget effektive, overfor nogle af de udfordringer, som mange mennesker har lige nu. Jeg blev opløftet ved den konkrete oplevelse af, hvordan det virkede i mig, sammen med hukommelsen omkring, det perspektiv som jeg var blevet vist, at det ville have.\nUdsigten over området var fantastisk. Til sidst endte vi oppe ved det sidste trappetrin og trådte op til en mur, som var skabt af sten, som passer så godt sammen, som var de støbt. Stenene er skabt ud af et klippemateriale, som stammer fra området. Jeg var sammen med Rebekka, Galina og Lone. De andre var gået i forvejen og en enkelt var efter os. Vi betragtede muren og nød at blive forundret og betaget. Det er som om der er noget inde i stenene sagde Rebekka og lagde en hånd på stenene. Galina fulgte efter. De gik og mærkede på nogle af stenene. Den her har en meget højere energi, sagde Galina, imens hun stod med hånden på en af stenene. Jeg prøvede selv. Gik langsomt fra sten til sten, og mærkede, hvordan de havde en forskellig vibration. De gjorde noget forskelligt ved mig, når jeg rørte ved dem. Skal du ikke mærke ind i hvad det er? Spurgte Rebekka.\nJeg fokuserede ind og sørgede for, at jeg var helt på plads. Jeg fik en indre oplevelse, hvor jeg har vished. Jeg vidste pludselig, at der i stenene var lagt en energi, som er kodet til at støtte mennesker, som bevæger sig omkring stenene, til at de får støtte til at få hævet deres bevidsthed. Jeg vidste samtidig, at dette er skabt i mange hellige bygningsværker rundt omkring på jorden, og har været en støtte for udviklingen af det bevidste menneske. Jeg kunne se, at stenenes vibration støtter mennesket i at få en positiv balanceret kontakt til sig selv og til sjælen. Ligesom f.eks. indvielsesvejen og riterne gør. Bare som en fysisk manifestation. Jeg fik af vide af min kontakt fra de ydre kanter af universet, at vi alle sammen skulle gå langs muren og prøve at røre ved stenene, imens vi mærkede efter, hvad det gjorde ved os. Det ville give os en virkelig oplevelse af, hvordan det arbejde vi laver, det virker. I tidligere tider blev støtter som denne nød til at blive placeret ankret i det fysiske, fordi menneskets bevidsthed ikke rakte højere. Vi relaterede på den tid udelukkende til den fysiske virkelighed, som vi oplevede. I dag er vi nået til et nyt niveau, hvor vi rummer et højere abstraktionsniveau og let forstår ting, som ikke kan ses og har indsigter som kræver en forståelse af sammenhæng, der ligger ud over det, som vi oplever i det fysiske liv. Det arbejde, som vi var i gang med at lave her i den hellige dal Peru, vil ikke blive ankret til noget fysisk, men vil vibrere i jordens energifelt og være tilgængelig for alle allevegne. Selvom vi forstår dette med vores forstand, så er det svært med det bevidsthedsniveau, som vi har nu, at få en oplevet erkendelse af arbejdet.\nVed at gå langs muren og røre ved stenene, kunne vi få en oplevet erkendelse af, hvordan det arbejde vi lavede her i Peru, fungerer i praksis. Da jeg havde fået videregivet denne forståelse til resten af gruppen, så prøvede vi det. Med forskellige perspektiver og indsigter, så kom vi alle sammen frem til det samme. Der var forskellig vibration i stenene, og de rørte os dybt. Stenene som var længst væk fra trappen rørte os i den del, der forbinder os til det jordiske liv og hverdagen, imens stenene tættest ved trappen åbnede for kontakten opadtil. Samtidig så var stenene nederst mod jorden mest jordiske. I området med sten, som åbnede til det jordiske, var der enkelte sten øverst på muren, som rakte opad til. I området med sten, som åbnede til de højere perspektiver, var der enkelte sten nederst på muren, som gav kontakt til jordiske aspekter af livet. Det var både rørende og stort, og gav virkeligt den forståelse af vores arbejde, som jeg var blevet vist.\nNår man fortsatte langs muren kom der et hak, hvorefter muren fortsatte i en anden form. Her var der ti forskellige huller, placeret i hovedhøjde, jævnt langs muren. Vi så, hvordan en turistguide viste en gruppe turister, at der var en speciel lyd i hullerne. Hvis en talte i et hul i den ene ende, så kunne det høres i alle hullerne. Vi prøvede selv at mærke, hvordan det var at stå ved hullerne og hvordan det føltes at mærke på stenene. Desuden var der nogle, som prøvede at sige lyde ind i hullerne. De forstærkede lyden mærkbart. Vi fandt ud af, at hullerne passede til forskellige toner. Hvis du fandt et hul, som passede til din tone, så forstærkede den lyden, ellers blev lyden opslugt af stenene. De dybeste toner passede i den ene ende af muren, og så faldt de til den anden ende, trin for trin. Vi prøvede, at finde hvert vores hul og sammen sige vokallyde på samme tid. Det var magisk. Det var ikke svært at forestille sig, at de, dengang bygningsværket var i drift, havde stået og sunget ind i hullerne, som havde forstærket lyden og sendt den ud over dalen. Sangen eller lydende havde været en anden fysisk måde, at støtte åbningen af bevidstheden. Desuden mærkede det til, at der havde været en praksis, hvor du kunne stå ved åbningen og synge ind i den, og få en støtte til at åbne dine hovedcentre. Ved at åbne dine centre hul for hul, svarede det til den samme støtte, som du fik ved at gå langs muren med de støttende energier i. Vi delte vores begejstring over opdagelsen.\nInden vi overhovedet var gået i gang med at undersøge de energiholdige mure og hullerne med lyd, var vi mødtes på toppen af bjerget, hvor ruinerne lå. På toppen stod de sten, som området er mest berømt for. Det er nogle gigantiske sten, skabt i rød granit, der står som en stor mur. Imellem de store sten, er lagt små stykker sten, som Brian fortalte skulle hjælpe med at forhindre skader ved jordskælv. Muren lignede ikke de andre sten og mure, som ligger i området. Skal du ikke lægge hånden på stenene og se hvad de siger, spurgte Rebekka? Jeg gik hen til stenvæggen, som havde en lille snor spændt ud foran, som indikerede, at man ikke skulle røre ved den. Nede foran de store sten lå en meget mindre sten i samme materiale. De skulle have ligget på toppen af muren, forklarede Brian. Jeg satte mig på hug, og lagde hånden på stenen. Jeg var på ingen måde forberedt, på det som åbnede sig.\nJeg mærkede, hvordan min bevidsthed åbnede sig langt ud imod verdensrummet, helt ud til stjernerne. Visheden ramte mig på en gang. Muren er et pejlemærke for rumfartøjer, som skal lande på jorden. Jeg var rystet og delte det forbløffet med de andre. Flere af dem nikkede bekræftende og nærmest lettede. De havde fornemmet det samme. Det er som om, der er et eller andet med materialet, som de har brugt, sagde Rebekka. Hmmm nej, det er bare rød granit, svarede jeg, det har de ikke brugt til noget. Jeg åbnede til min indre kontakt, for at mærke, om der var noget i det hun sagde. Jeg har altid stor respekt for de andres klarsyn og indskydelser, men jeg skulle lige have det landet i min forståelse. Jeg så i et glimt, hvordan der i stenene var lagt et materiale, som minder så meget om den røde granit, at vi ikke ville kunne registrere det med en scanning af stenene. Materialet har den egenskab, at når de fra rumskibene sender en bestemt energi ind på jorden, så sender de energien tilbage. Ligesom ekkosystemet hos flagermus og ligesom satellitter bliver brugt til at finde et sted på jorden. Der står flere af den slags pejlemærker for landing, rundt omkring på jorden. Selvom jeg havde fået ord for, at Spiralrejserne handler om at åbne for kontakten til udveksling med universet, så var jeg alligevel forbløffet. Men jeg kunne mærke, at den store afvisning, som jeg tidligere har haft, i forhold til at skulle forholde mig til kontakt med bevidsthed fra andre steder, ikke var der mere. Kontakten med bevidsthederne fra de ydre kanter af universet, har nok også hjulpet. Men der er også noget med, at der for mig ikke er den samme pondus i de indre syn, som når jeg står og ser på en gigantisk sten, som er pejlemærke for landing af rumfartøjer. Selvom erkendelsen af, hvad de blev brugt til også kom fra et indre syn. Det at flere af os så det samme, er altid meget bekræftende og hjælper mig med at lande det i mig selv.\nDa vi gik ned fra bjerget igen var vi fyldt op af de mange nye erkendelser og åbninger i vores forståelse, som vi havde fået med. Vi skulle nu spise frokost sammen, for bagefter at bevæge os ud til den anden ende af Den Hellige Dal, for at finde et spirituelt fællesskab, som Annette havde boet i nogle dage, inden vi skulle samles. Der skulle være en smuk bygning, som man kan leje til at meditere i. Efter frokost på et lille hyggeligt lokalt sted, tog vi taxaen hen til den anden ende af dalen. Vi kørte rundt et stykke tid, og kunne ikke finde stedet. Annette var blevet nød til at blive tilbage, fordi hun ikke var frisk. Så vi forsøgte os med chaufføren, som ikke forstod engelsk, at finde stedet ved at køre lidt rundt. Lige da vi var ved at give op, fik Rebekka os til at holde ind og spørge nogle mennesker, som gik langs vejen. En venlig mand insisterede på at hjælpe os med at finde stedet ved hjælp af sin telefon. Han endte med at finde telefonnummeret til stedet. Jeg var bekymret for vores belastning af chaufføren, som havde brugt meget mere tid på at køre rundt og vente på os, end vi havde aftalt. Så jeg syntes ikke rigtigt, at vi kunne tillade os, at blive ved med at bruge ham. Så jeg besluttede, at vi måtte tage tilbage og fuldende dagens arbejde på hotellet. Men chaufføren insisterede på at ringe til stedet og fandt ud af, at det lå tæt på, hvor vi var. Jeg mærkede med det samme en stor begejstring indeni, og begyndte at glæde mig til at komme derhen. Stemningen var ellers ved at være godt trykket i taxabussen, både på grund af træthed og varme, men også på grund af den stigning i presset indeni, som kom af, at vi var ved at blive forberedt til arbejdet vi skulle lave på det spirituelle sted.\nPludselig holdt vi ved den rigtige dør, og Brian og Rebekka gik ind og ringede på sammen med chaufføren. Vi blev mødt af de sødeste mennesker, og det viste sig, at ud over det fine runde glashus, som vi måtte leje til vores arbejde for et symbolsk beløb, så var der også en restaurant, som vi kunne bestille vores aftensmad på. Vi bestilte inden vi gik i gang med arbejdet.\nVi fordelte os i en rundkreds inde i glashuset. Der var udsigt til solen, som var ved at gå ned bag bjergene. Det var nærmest uvirkeligt smukt. Imens vi landede i cirklen, fortalte jeg om næste dags arbejde, hvor vi skulle lande det at kunne give den støtte videre, som vi selv havde fået adgang til gennem arbejdet dagen før. Helt hvordan det kom til at foregå, det vidste jeg ikke endnu. Men vi skulle arbejde med det på endnu et helligt sted i dalen dagen efter.\nDa energien i cirklen var stabil dukkede ordene op, omkring det arbejde vi skulle til at i gang med. Vi fik af vide, at det arbejde, som er lavet i forbindelse med Gralsrejserne, har sikret, at jordens energi nu er meget renere, end den har været før. Den tilstand, som vi har gået i som mennesker i lange tider, hvor vi har været relativt bevidste, samtidig med, at vi har været så bundne til vores smerter, har gjort, at vi har sendt en masse både bevidst og ubevidst negativ energi ud. Den energi har samlet sig i store skyer, som har lagret sig i jorden og i jordens energifelt. Gennem det, at vores virkelighed er delt op i lag, i dimensioner, som er skabt af forskellige energifrekvenser, så er der imellem disse dimensioner nogle grænselag. Grænselagene virker som reflektorer, der sender den negative energi ud i universet, meget hurtigt og meget langt. I forbindelse med gralsarbejdet, har jeg fået af vide gennem min indre kontakt, at vi har forurenet et område svarende til fire galakser med vores negative energi. Spiralrejserne har til formål, at gøre os klar til at udveksle med bevidsthed i universet. I det arbejde er der flere forskellige tiltag, som skal hjælpe os hen imod den mulighed. Et af tiltagene var en ændring i vores bevidsthed, så vi blive mindre forstyrret, et andet var det her med de frø, som skal hjælpe os med at få en indre parathed og åbning, så vi kan rumme kontakten og udvekslingen. Det sidste tiltag, som vi skulle i gang med nu, var et tiltag, hvor vi skal starte en rensning af den forurening med negativ energi, som vi har skabt gennem tiden, af hele jorden og de fire nærmeste galakser, som vi er forbundet til.\nDa arbejdet slog i gang i cirklen var presset enormt. Vi blev alle meget stille og fokuserede og sad hver og især og fandt vores måde, at holde ud på. Mens det slog i gang, blev jeg ført tilbage i tiden til en fuldmåneaften, hvor jeg sammen med en gruppe mennesker udførte en af de rensninger, som vi altid går sammen om at lave. Under disse samlinger er der tit sket mere, end bare rensninger. Jeg har haft mine egne personlige sessioner, der er kommet nye opgaver til og vi har udført forskellige arbejder, som vi er blevet sat i gang med. Den aften, som jeg blev ført tilbage til, var jeg blevet forsinket, og kunne ikke nå vores webmøde, som vi mødes på. I stedet ringede jeg til Rebekka, som kunne give det videre til de andre, som jeg oplevede. Jeg kørte ind til siden, og gik i gang. Under arbejdet skulle vi rense jordens felt. Vi fik af vide, at rensningen var en støtte til jordens opvågning og den transformation, som var i gang, hvor jorden og mennesket går fra mørket og ind i lyset. Da rensningen var forbi, blev jeg bedt om at holde jordens felt, indtil transformationen var nået så langt, at den kunne holde sig selv. Jeg blev meget forbløffet og udbrød: Holde jordens felt.. Jamen kan jeg da det? Jamen det må jeg jo kunne, når de siger det. Jeg havde allerede kontakt til hele jordens felt gennem den portal, som vi bruger til arbejdet. Så jeg lod bare min bevidsthed blive i kontakt, da arbejdet blev afsluttet. De næste dage og uger var jeg meget påvirket af at holde feltet for jorden. Men langsomt vænnede jeg mig til det. I hvert fald delvist. Mens jeg nu sad i cirklen fik jeg lov til at se, hvordan jeg hele tiden havde oplevet ekstra pres inden i mig selv, fordi jeg holdte feltet for jorden. Det havde haft den fordel, at jeg var blevet tvunget til at håndtere alle mulige menneskelige aspekter af mig selv og livet, som jeg ellers ville have sprunget over, ved hjælp af min indre kontakt. Belastningen fra at holde feltet gjorde mig svag, så jeg ikke kunne bruge min styrke til at ”springe over” de udfordringer livet giver. Jeg vidste udmærket, hvad det havde betydet. For jeg kunne huske, hvordan jeg havde undret mig over, at jeg havde været frisat fra en masse bekymringer og reaktioner, hvorefter jeg ligesom gik et stort skridt tilbage. Jeg havde bare ikke sat det sammen med det, at jeg havde holdt jordens felt. I hvert fald ikke før nu.\nJeg fik lov til at se, hvordan det havde virket, imens jeg holdte feltet. Negativ energi fra jorden blev bremset af mig, nærmest som et filter, så det ikke flød ud i universet. På samme tid kunne jeg se, hvordan negativ energi ude fra universet ligeledes blev bremset af filteret. For jorden havde det betydet en pause i udvekslingen af negativ energi med universet, imens den var i transition. Jeg havde som sagt helt glemt, at jeg holdte jorden. Men jeg havde også parkeret oplevelsen, som en af de uvirkelige oplevelser, som jeg ikke rigtigt kan forholde mig til. Hverken når jeg hører andre fortælle om deres, eller når jeg får dem selv. Nu fik jeg af vide, at jorden var parat, og vi skulle starte rensningen ud mod universet. Da rensningen gik i gang, steg presset på os i cirklen. Flere begyndte at trække vejret dybt, og fandt den stilling, som de bedst kunne bære presset i. Jeg så, hvordan energien begyndte at sprede sig langs grænserne mellem dimensionerne, fra kanten af jordens felt og ud mod universet. Samtidig fik jeg nu nye informationer. Jeg blev mindet om, at jeg, da jeg fik de første indskydelser og informationer omkring Spiralrejserne, havde set, at vi skulle aktivere nogle portaler, som skulle hjælpe jorden og menneskene med at blive mere stabil i energien. Nu kunne jeg se, at det ikke var portaler, men nærmest stabiliseringsenheder, som ville blive placeret i bånd rundt i kanten af jordens felt. Stabiliseringsenhederne skulle gøre det samme for jorden, som jeg havde gjort, imens jeg holdte feltet. De vil sikre, at der ikke bliver udvekslet negativ energi med universet. Jeg delte informationen med de andre i cirklen, og så imens, hvordan der nærmest stod en sværm af disse stabilisatorer op fra jorden, som bevægede sig ud igennem jordens felt og landede i kanten af feltet, hvor de helt af sig selv, placerede sig som de skulle.\nJeg så, imens presset steg yderligere i cirklen, hvordan enhederne blev aktiveret og begyndte at lyse. Samtidig fik jeg af vide, at denne aktivering vil blive udviklet ved de næste spiralrejser. For hver rejse, vil der komme et nyt frø til mennesket, og en ny opgradering af stabilisatorerne. Mellem rejserne ville mennesket og jorden vokse med den støtte, der er lagt ind ved den foregående rejse. Vokse mod muligheden for udveksling af visdom med andre bevidstheder i universet. Presset i cirklen nåede til sit maksimum, da alle de stabiliserende enheder var aktiveret. Langsomt begyndte presset at aftage. Da presset var aftaget så meget, at vi kunne tale igen, spurgte jeg, om der var nogen, som havde nogle delinger.\nRebekka rømmede sig og spurgte, om jeg ville prøve at kigge ind i det hun havde set, imens vi arbejdede. Da hun sammen med de tre andre, hun havde lavet forberedende arbejde med i dagene inden vi mødtes i Peru, havde hun fået et syn af en solskive, som rejste sig og begyndte at rotere. Det samme havde hun lige set nu, imens vi arbejdede. Hun havde set en pyramide, hvor toppen åbnede sig, hvorefter en solskive rejste sig, og begyndte at rotere.\nJeg havde sporadisk set solskriver nævnt forskellige steder, men jeg havde ikke rigtigt set ind i, hvad de betyder før nu. Jeg gled ind i kontakt og sikrede mig, at jeg var det rigtige sted. Det er altid lettere, når vi sidder i et kraftigt arbejdsfelt. Samtidig deler vi hinandens kompetencer, og det var et meget kompetent felt, jeg sad i. Billederne og forståelsen kom derfor hurtigere og blev skarpere, end jeg er vant til. Jeg så, hvordan solskiverne havde været knyttet til forskellige hellige bygningsværker, og havde haft lidt den samme funktion, som de energier, som vi tidligere på dagen havde oplevet i stenene i muren. De havde holdt et felt for det område, hvor bygningen var placeret. Et felt, som skulle fremelske bevidsthed i et langt større område, end energien i stenene rakte til. På min rejse i forbindelse med gralsarbejdet til Malta i 2015 havde jeg set i mit indre syn, hvordan der en gang i tidernes morgen var blevet skabt et felt, som var blevet holdt over jorden i uendelige tider. Et felt, som skulle fremelske DNA – et skabelsesfelt, som hvis det blev holdt længe nok, ville sikre, at sandsynligheden for at DNA blev skabt, var stor nok til at det ville ske. Solskiverne havde den samme funktion, bare for udviklingen af bevidstheden, som i virkeligheden også er båret af DNA. Så man kan sige, at solskiverne er en videreførelse af skabelsesfeltets arbejde. Solskiverne er tilpasset de områder, de er placeret i, og de mennesker, som har boet der. Med hævelsen af bevidstheden, er der ikke længere brug for, at solskiverne er fysisk placeret på jorden. I stedet har gralen taget over. Forskellen på solskiverne og gralen er, at solskiverne holdte et felt, som du ikke kunne slippe ud af, imens gralen er noget, som du vælger selv at være forbundet til. Pludselig så jeg, at de stabilisatorer, som nu er blevet placeret i udkanten af jordens felt, i virkeligheden er solskiverne i en opgraderet facon.\nDa jeg var færdig med at kigge ind i betydningen af Rebekkas syn, delte Hanne Mie, at hun og Kim var i gang med et arbejde, hvor de rejser rundt på jorden, for at opgradere solskiverne. Jeg så, hvordan deres arbejde, er i fuldstændig harmoni med Spiralrejserne, ligesom et hav af andre menneskers spirituelle arbejde i virkeligheden arbejder på nøjagtigt det samme. Det var smukt og opløftende at se. Da tiden var ved at være, hvor vores mad ville være færdig, rejste vi os og gik ind for at dele aftensmåltidet i stedets restaurant. Bagefter tog vi taxaen tilbage til hotellet og var meget brugte alle sammen, da vi nåede frem. Jeg nåede kun lige at tænke på morgendagens arbejde, inden mine øjne gled i. Jeg sov en drømmefyldt søvn, inden jeg vågnede op med en følelse af at være mere end godt brugt. Det er du også, sagde min indre stemme. Jeg satte mig op, og gik i gang med at skrive om vores oplevelser fra dagen før. Om aftenen havde jeg mærket en gammel utryghed dukke op, som jeg skubbede til side. Jeg kunne mærke at utrygheden fra aftenen før og skrøbeligheden om morgenen stammede fra den nye fornemmelse af, at blive løsnet fra at holde jordens energifelt. Store forandringer i min indre tilstand giver altid den form for reaktioner.\n17. juni 2016 by Marianne Lane\nDer er både smukt og fremmedartet her i Peru. Lyde, lugte, naturen og menneskene er meget anderledes og på en eller anden måde æstetisk smukt og harmonisk. Selvom det samtidig er råt og enkelt. Mange af menneskene virker relativt fattige og hårdtarbejdende. På turen til Machu Piccu kom vi ind i en lille by, kørte med tog langs floden i den hellige dal, var på marked og tog en bus op af stejle bjergveje indtil vi pludselig var der – ved ruinerne på Machu Piccu.\nDa jeg var vågnet kl 4 og ikke kunne sove mere, sang det ikke længere i ørerne og presset, der var blevet lagt på mig for at gøre mig klar til dagens arbejde, var væk. På turen ud til Machu Piccu steg presset indeni igen hele tiden. Men det er et kendt pres. Det pres, som altid kommer inden et stort energiarbejde. Jeg kender det, og kunne denne gang nyde turen hele vejen ud til ruinerne. Både fordi jeg er blevet stærkere, men også fordi jeg ikke længere stritter imod, men bare lader det være. Lige indtil jeg stod ved indgangen. Lige der fik jeg lyst til at vende om og tage hjem. Pludselig var jeg nervøs og utryg. Mit system og alt det jeg er, ved hvor hårdt det bliver, når arbejdet går i gang. Ligesom en anelse om storheden i arbejdet, altid skræmmer mig dybt.\nJeg delte det med de andre, som stod i køen med mig, og de trøstede mig og beroligede mig, og sagde, at de var der med mig. Det hjalp, men jeg rystede stadig indeni, da jeg kom ind i området med ruinerne. Men da jeg omgående fik kontakt til en bevidsthed, som ligger i området, forsvandt uroen øjeblikkeligt. Bevidstheden mærkede stor og gammel. Det er ikke så tit, jeg fornemmer noget med størrelse og udbredelse i kontakten, men denne bevidsthed mærkedes enorm. ”Velkommen I er ventet. I flere tusinde år, er det arbejde, som I er kommet for at udføre, blevet forberedt. Mennesker har gennem tiden gjort et stort stykke arbejde, som har forberedt området. Alt er klart”. Jeg mærkede indeni, hvordan jeg takkede dybt for velkomsten.\nJeg fornemmede, at jeg gerne ville ind i området, hvor ruinerne af husene er beliggende, men der var mange mennesker og det virkede til, at der ikke var nogle områder, vi måtte være i. Derfor søgte vi i stedet for opad. Vi gik op af de stejle trapper, indtil vi kom op til det højeste punkt i området for ruinerne. Der fandt vi et sted med udsigt ud over en stor del af området. Det virkede perfekt.\nMen da vi ville åbne for internetkontakten, så vi kunne få onlinekontakt hjem til støttegrupperne, der sad rundt omkring i Danmark og var parate, så kunne vi ikke få netværket til at virke. Brian havde set, nede ved indgangen, at der kunne købes wifi-adgang. Han tog tjansen og løb ned af bjerget for at købe adgang. Vi begyndte at gå ned af bjerget igen, for at finde et sted, hvor der enten var bedre mobilkontakt eller hvor der var wifi-adgang. Vi endte nede bagerst i området, hvor der lå de mange ruiner efter huse, som jeg gerne ville have været inde i fra starten af. Gitte og Kim, som havde været der dagen før vidste, at der lå et område helt nede bagved, hvor vi måske kunne være. Der fik vi endelig adgang til mobilnettet, men kontakten var desværre for dårlig, til at vi kunne få programmerne til at virke.\nVi måtte give op og nøjes med en kontakt gennem beskeder som Rebekka sad og forsøgte at skrive, så godt hun kunne, undervejs i arbejdet. Det var ikke en nem opgave, at holde balancen indeni i det store pres, som arbejdet gav, samtidig med, at hun skulle holde styr på de meddelelser jeg gav undervejs, om hvor vi var i arbejdet og hvad jeg oplevede, at der foregik. Men hun gjorde et godt stykke arbejde, så det lykkedes os, at orientere hjem til Karina, som mesterligt styrede arbejdet med støttegrupperne hjemmefra, som kunne give beskederne videre, til dem som sad og hjalp med at støtte vores arbejde. En støtte som gør, at belastningen på os, som var af sted, bliver meget mindre. Min taknemmelighed for støtten er stor.\nVi satte os i et lille område, med store sten og en betagende udsigt til Andesbjergene. Vi satte os til rette rundt omkring på stenene og der blev sat et videokamera op, som filmede mig, imens selve arbejdet stod på. Filmen bliver lagt op, så du kan se den, når jeg kommer hjem og får håndteret det tekniske. Jeg forsøgte undervejs, at give så mange informationer som muligt af hvad jeg oplevede under arbejdet.\nLige nu står det både meget tåget og skarpt på samme tid. Imens det stod på gled jeg ud og ind af forskellige tilstande. Disse glidninger gør mig uklar indeni, i forhold til den skarphed, som jeg er vant til at mærke. Derfor er det ikke sikkert, at jeg gengiver forløbet helt rigtigt lige her og nu.\nJeg begyndte at skabe kontakten til arbejdet. En stor energi og bevægelse gik i gang og samlede sig indeni mig. Sådan føltes det i hvert fald. I virkeligheden samlede den sig i hele området. Jeg bad gruppen om at fokusere indeni og finde det sted indeni, hvor de rent sagde ja til arbejdet. Samtidig mærkede jeg støtten fra støttegrupperne klinge ind i feltet. Det føltes godt og stabilt. Derfra gik vi i gang.\nDagen før havde Rebekka delt, hvordan hun sammen med Galina, Lone og Brian havde været ved søen Titicaca for at lave noget forberedende energiarbejde. De havde haft store oplevelser både på deres rejse til søen og ved søen, som jeg vil overlade til dem selv at fortælle jer om senere. Gitte, Kim og Hanne Mie havde også været i det samme område for at arbejde, ligesom Annette har en dyb relation til området. Noget af det Rebekka havde delt var, at det var som om, at der var skabt en forbindelse som stod som en slags søjle ud i universet. Søjlen gik dybt ned i jorden og inde i jordens kerne, var der ligesom åbnet et slags frø. Frøet var spiralformet. Der kom et lys ind ude fra universet, som tændte frøet og fra frøet voksede en søjle op. Det var som om søjlen var livets træ, selvom det ikke havde form som et træ, men pludselig havde det foldet en krone ud, og kronen havde favnet hele jorden. Under delingen så jeg med mit indre syn, at det spiralformede frø er vores DNA i stamcellerne og at lyset er den støtte, som skal hjælpe os med, at skifte tilstand og få den differentierede åbning, som vi fik besked om dagen før. Da vi startede arbejdet op, fik vi kontakt til åbningen i søen.\nMens vi sad på stenene fik jeg kontakt til alle de bevidstheder, som var placeret i hele jordens energifelt, som en del af arbejdet. Det var meget smukt. Den energi, som de havde samlet fra bønner og taksigelser, og fra menneskes intention om at ville have hjælp udefra, blev nu brugt sammen med arbejdet fra det felt, som vi havde skabt. Den første del af arbejdet, var at skabe en kontakt ud til et sted langt ude i universet. Jeg mærkede, hvordan min bevidsthed med ubeskrivelig fart skød ud gennem universet. Jeg havde for et stykke tid siden oplevet, hver gang jeg fik dyb kontakt, at jeg oplevede, hvordan min bevidsthed bevægede sig ud mellem stjerner og planeter, og det havde føltes både kendt og godt på samme tid, hvilket havde forbløffet mig. Nu gik det op for mig, at det var en forberedelse til nøjagtigt dette arbejde.\nMens kontakten blev skabt, mærkede jeg, at jeg skulle åbne for min indre kanal. Bevidstheden som gled på plads var den bevidsthed, som hilste os velkommen, da vi ankom til området. Der kom ord igennem omkring arbejdet, og omkring hvor svært det havde været for mennesket at gå med hukommelsestabet, som bliver lagt ind ved besjælingen. Hvordan det har gjort, at selvom vi overgiver os indeni, hvilket er en stor del af det at få kontakt til det store selv og sjælen, så er det ofte sådan, at vi ikke oplever særlig stor forandring i vores liv. Det sker, at der er mennesker, som får nogle store åbninger og åbenbaringer. Men for det meste kræver det et uendeligt langt arbejde, hvor vi skal forløse lag på lag på lag i os selv, uden at det giver nogen særlig mærkbar reaktion på den daglige basis. Kun hvis du ser på dig selv over meget lang tid, genkender du forandringerne. Menneskets bevidsthed og tidslige orientering gør, at dette gør det svært at holde gejsten i at forandre sig på denne dybe måde. Kun dem med anlæg og en indre dyb intuitiv kontakt, som skubber dem afsted, kommer fremad på denne livssti.\nVi fik af vide, at den støtte, som ville komme nu, ville gøre, at det bliver muligt, at få en konkret og direkte reaktion og belønning i livet, hver gang vi overgiver os. Jeg kunne se indeni imens ordene strømmede ind, hvad de betyder. Men det er svært at gengive dem. Det har noget at gøre med den begrænsning vi har fået lagt ind ved hukommelsestabet og den måde vi fungerer på som art, hvor vi lagrer hukommelse for at sikre artens overlevelse og udbredelse. At de begrænsninger ville blive løsnet, så vi hver gang vi er klar til et bevidsthedsskifte, at så følger hele vores væsen med. Til nu, har vi kæmpet med arvede og tillærte mønstre i en grad, som gør, at det for mange er svært at opleve nogen særlig forandring i hverdagslivet. Det skal findes i små oplevelser og detaljer i hverdagen. Støtten ville blandt andet hjælpe os til at få en balanceret kontakt til vores højere selv, som ville hjælpe med at nedtone mønstrene, skridt for skridt. Denne nye måde at gå på, vil gøre det lettere for mennesker, at genkende belønningen ved at gå efter en dybere kontakt til det højere selv, bevidstheden og ansvarligheden.\nMetoden er afprøvet og brugt flere andre steder i universet, hvor den slags opvågning, som vi oplever lige nu på jorden, har fundet sted. Det sted, som vi var ved at skabe kontakt nu, administrerede dette arbejde. Jeg mærkede, at jeg fik kontakt til de bevidstheder, som jeg i månederne op til rejsen har kanaliseret til tider dagligt. Det er en række af bevidstheder, som siger, at de kommer fra de ydre kanter af universet. Lige da det gik op for mig, hvem det var jeg havde kontakt til, var kontakten til stedet langt ude i universet etableret. Der var nu kontakt fra de ydre kanter af universet og til jordens kerne og frøet. Der begyndte at strømme koder ind. Det føltes voldsomt og jeg mærkede, hvordan jeg hele tiden holdte balancen for feltet, som vi arbejdede i. Det tog et stykke tid. Langsomt landede koderne i kernen og bagefter landede de i alle mennesker.\nDa koderne var landet så jeg, hvordan et stort blåt objekt, som nærmest kunne beskrives som en frøkapsel lagde sig ind i søjlen. Jeg kunne se, at den var fyldt med frø, og jeg vidste indeni med det samme, at der var et frø til hvert et menneske. Jeg gav slip på kontakten og følte et ubehag. Jeg er tidligere blevet beskyldt for at ”lægge noget urent ind i mennesker” når jeg arbejder. Jeg tager altid den slags meget alvorligt. Jeg havde givet vedkommende, som kom med beskyldningen, lov til at rense mig, hvilket viste sig, at være en ret ubehagelig oplevelse for mig. Jeg ville ikke risikere, at jeg sagde nej fordi jeg var blind. Samtidig havde jeg fået flere meget klartsseende uafhængigt af hinanden til at se på mig, ligesom jeg havde brugt min egen kontakt indadtil og udadtil. Vi så det samme, uden at have talt sammen om det først. Jeg bærer alle de menneskelige ubalancer og det giver mørke aftegninger i mit energifelt, som godt kan føles som negativ energi. Det er det ikke, det er menneskelighed, som jeg ikke har fået balanceret endnu. Men jeg giver det ikke videre til andre mennesker. Jeg har en metode, hvor jeg sætter den del af mig uden for døren, når jeg arbejder. Selvom jeg havde fået afkræftet, at jeg havde gjort den slags, så fik frøkapslen mig til at tappe ind i den tidligere oplevelse, og jeg væmmedes ved fornemmelse af, at frøene skulle ind i menneskene. Det sker først i morgen, fik jeg af vide indeni, og jeg beroligede mig selv. Jeg plejer at få god information og vejledning under vejs, så jeg fortrøstede mig med, at jeg ikke behøvede, at forholde mig til det lige nu.\nI stedet lagde jeg min bevidsthed i hele feltet igen, og mærkede, hvordan det begyndte at lande. Samtidig hørte jeg pludselig, hvordan en sang begyndte i hele området. Det var en hellig sang sunget på et gammelt sprog med et hav af stemmer. Det lød smukt og kraftfuldt på samme tid. Jeg lyttede med alt jeg er, og imens oplevede jeg, hvordan tilsvarende sange slog i gang alle steder rundt omkring på jorden. Hårene rejste sig på hele kroppen og jeg mærkede dyb rørelse. Jeg lyttede til den kraftfulde symfoni af sange, og mærkede at det beskrev, hvordan mennesker gennem tiden, har arbejdet på at ville have kontakten med himmelen. Kontakten med sjælen og med det højeste selv. Gennem det arbejde og den vilje, der har været udtrykt, er muligheden for det arbejde, som vi udførte lige her skabt. Et arbejde som er en del af det hele, som arbejdet rundt omkring på jorden, der altid har foregået og som meget intenst foregår lige nu, er en del af.\nStille landede arbejdet og vi begyndte at bevæge os rundt. Dybt rørt krammede vi hinanden og delte små ord. Til sidst samlede vi os i et stort fælles kram, hvor vi delte vores rørelse og taknemmelighed for at være en del af noget så stort og smukt. Jeg kunne mærke, hvordan jeg samtidig med denne dybe taknemmelighed, havde kontakt til den skeptiske del af mig selv, der vil se det fungerer i praksis. Jeg holder aldrig op med, at ville have beviser i virkeligheden. For mig betyder de store indre oplevelser ingenting, hvis ikke det samtidig giver en praktisk og virkelig forandring, som jeg selv oplever i mig selv og i mennesker omkring mig. Min iboende nysgerrighed vågnede ved fornemmelsen af at skulle opleve, hvordan det folder sig ud i virkeligheden. Jeg skubbede den skeptiske del til side igen, og gav mig selv lov til bare at stå i fællesskabet med de andre og dele oplevelsen. Jeg mærkede imens vi stod der pludselig en kontakt, som blev skabt indeni mig igen. Jeg mærkede, at kontakten havde noget med den blå frøkapsel at gøre og mit fremtidige arbejde. Jeg knækkede indeni. Belastningen indeni lige på dette tidspunkt, samtidig med, at jeg med mit frygtsomme gemyt ikke bryder mig om forandringer i mit liv og i mit arbejde, blev for meget for mig. Jeg begyndte at hulke. De andre trøstede mig, og mindede mig om, at det altid er sådan, det er for mig, og at det jo er gået fint de andre gange. Jeg fik langsomt samling på mig selv, og vi begyndte at gøre klar til at forlade området.\nPå vejen tilbage delte vi vores oplevelser og tanker, som var opstået i forbindelse med arbejdet. Tanker om den tid som kommer og betydningen af arbejdet. I toget var jeg så træt og kørt op på samme tid, at jeg ikke kunne falde til ro for at få lidt søvn. I stedet sad jeg og snakkede med Lone og Rebekka. Vi kom ind på den blå frøkapsel, og Rebekka fik mig til at kigge ind i det med alt det jeg kan, imens hun holdte øje med mig. Jeg ved, at jeg nemt glider, når jeg har den slags modstand, mod det jeg ser, som jeg havde lige på dette her. Men det, at hun holdte øje med mig og støttede mig imens jeg kiggede efter, gjorde, at jeg lettere ville kunne holde det rent.\nJeg gled ind i kontakten og bad om at få kontakt til det højeste og det bedste, som kunne forklare mig om den blå frøkapsel og frøene deri. Jeg blev overrasket, da jeg næsten omgående fik kontakt til det panel af bevidstheder, som kommer fra de ydre kanter af universet. De har vist sig for mig, som en række af væsner, som er smukke og langstrakte og har hver sin klare farve. Jeg tror egentlig ikke selv, at de har den slags farver, jeg tror mere, at det skal illustrere for mig, at de kommer fra forskellige steder.\nDe fortalte mig, at frøende i kapslen er støtte til at vi som menneske bliver gjort klar til at være universborgere. Fra det sted, hvor vi er lige nu, er det et stort spring, overhovedet at kunne betragte os selv, som sådan nogen. De fortalte mig, at de blå frø hørte til den af dem, som var blå. Han trådte frem for at forklare mig om de blå frøs funktion. Han forklarede, at vi som mennesker ikke er klar over, hvor meget vi påvirker med vores energi. Den forståelse havde de styr på, der hvor han kommer fra. Jeg kunne se, at måden frøet virkede på, er som koder, der åbner bevidstheden. En slags erfaring, som bliver lagt ind. En erfaring, som der ikke er grundlag for at få på jorden, fordi vores sanser ikke fanger en ret stor del, af den virkelighed, som vi lever og virker i. Det blå frø vil hjælpe med at åbne den forståelse. Jeg så, hvordan det både var en direkte åbning i bevidstheden frøet arbejdede på, så der blev en parathed til den forståelse, som skulle lande. Men det ville også give inspirationer, som ville opstå i de mennesker, som kunne bære dem. Inspirationer til videnskab, litteratur og underholdning, som ville hjælpe med at skabe grundlaget for denne forståelse, som det blå frø åbner. Det var stort og smukt og i overensstemmelse med de informationer, som jeg tidligere havde fået, og passede med den måde, jeg har set at flowsystemet og synkroniciteten virker.\nJeg takkede den blå bevidsthed for informationen, og mærkede, hvordan min skepsis var vent til taknemmelighed og begejstring. De forklarende mig nu, at de hver og især havde et frø til os, og at vi på hver af de fremtidige rejser ville få et nyt frø placeret på jorden og i mennesket. I morgen skal vi fortsætte arbejdet med at lande det blå frø på jorden. Samtidig arbejder vi på integrationen af den nye differentieret begrænsning.\nVi kom tilbage til hotellet helt udaset og brugt og begejstret på samme tid. Jeg mærkede på den sidste del af turen, hvordan jeg var lige ved at tippe over i den tilstand, hvor jeg bliver fjollet og úsammenhængende, fordi jeg ikke rummer mere. Da vi nåede til hotellet var vi så heldige, at de holdte restauranten åbent lidt længere, så vi kunne nå at få noget at spise, inden vi gik til ro. Jeg var så træt nu, at det ikke var noget problem at falde i søvn. Da jeg gled ind i søvnen, mærkede jeg, hvordan jeg allerede var klar og spændt, på oplevelserne, som vi skulle have, de næste dage.\n10. juni 2016 by Marianne Lane\nVrangbæk den 9. juni 2016\nJeg gik over til søen i dag, for at dyrke de 20 min yoga, som jeg har fået af vide indeni, skal hjælpe mit system med at kunne holde til at være i forberedelsen til mit arbejde i Peru. Et arbejde i Peru, hvor jeg skal lave noget energiarbejde med mit energifelt, som jeg ikke rigtigt ved hvad er, førend jeg står på stedet. Lige der hvor det skal foregå. Det eneste jeg ved, er at det bliver hårdt og fremmedartet. Selvom jeg nu har prøvet en hel del forskelligt energiarbejde og også været på flere forskellige rejser rundt omkring i verden, hvor jeg har oplevet en masse forskellige pres, udvidelser og energier. Så vidste jeg, at denne her rejse er noget helt andet, en ny begyndelse. [Read more…]\n26. april 2016 by Marianne Lane\nSom en del af arbejdet med at samle Det forenede fællesfelt for Jorden og indføre gralen for det fuldendte menneske, tog vi til Bhutan d. 24-28. marts 2016 for at lave et vigtigt energiarbejde. [Read more…]\n4. marts 2016 by Marianne Lane\nDet overordnede tema for turen til Assisi var manden, kvinden og kraften. Rejsen indebærer et spirituelt arbejde, der skal støtte balancen mellem mand og kvinde og skal hjælpe med at bringe seksualiteten ind i Den Nye Tid.\nKanaliseringer fra de ydre kanter af universet\n6. januar 2016 by Marianne Lane\nJeg har længe fået besked på, at jeg skal til at kanalisere beskeder fra intelligente bevidstheder, som er ikke jordiske. Her i sommers har jeg haft kontakt med disse bevidstheder i meditativ tilstand og har nu indvilliget i at samarbejde.\nJeg vil gerne opfordre dig til, at du læser kanaliseringerne som inspiration og at du altid mærker efter indeni dig selv, om det giver resonans. Det, som ikke giver resonans, kan du lade blæse i vinden.\n21. oktober 2015 by Marianne Lane\nGralsarbejdet i Skotland handler om fællesskaberne og den ubevidste udveksling. Det er den del af arbejdet på Jordens Gral, som samler de forskellige kulturgraler, så de er forenet til et.