Full text of "Den Danske Stjerne"\nAF ÆLDSTE RICHARD L. EVANS\naf De Tolvs Råd\nDer er fristelser overalt. Mulighederne for at øve det onde eller for at gøre godt\nfindes alle steder, men vi bør ikke falde for fristelsen. Som en vittig iagttager\nsagde: „Når visse mennesker flygter fra fristelse, efterlader de den nye\nadresse." Hvis vi ikke ønsker at gøre det forkerte, bør vi ikke engang overveje\nden tanke. Hvis vi ikke ønsker, at fristelsen skal følge os, bør vi ikke handle,\nsom om vi er interesserede. Der er aldrig nogen, der er faldet i en afgrund,\nuden at de først er gået hen til den.\nOg lad det blive sagt her, at vor Fader i himmelen ikke er teoretiker. Skaber-\nværket holdes ikke i gang ved teori. Foråret vender ikke teoretisk tilbage.\nSæden vokser ikke teoretisk. De fysiske, moralske og åndelige love gælder\nstadig. Der er ingen, der har ophævet dem. Ingen har ret til at ophæve\ndem — undtagen Gud, som gav dem. Og når vor Fader giver os råd eller be-\nfalinger, kan vi være forvissede om, at de er af afgørende betydning. Når Han\ngiver noget til os, gør vi bedst i at tro det. Hvis vi lever på én måde, får vi ét\nresultat; hvis vi lever på en anden måde, får vi et andet resultat.\nGud velsigne jer, mine kære, unge venner. Lev ikke efter forlydender. Løb ikke\nplanløst fra det ene til det andet i søgen efter det, som allerede er fundet. Følg\nikke vore dages sofisterier og fristelser. Følg de råd og de befalinger, Gud har\ngivet og find den fred og lykke, der kommer på grund af velovervejet livsførelse\nog et liv i bøn og renhed. O\nVor interesse for alle vor faders børn. Af Præsident Joseph Fielding Smith .... 323\nDen højtidelige forsamling. Af iay M. Todd 325\nStatistisk rapport 1 969 327\nVirkeligheden af Guds eksistens. Af Howard W. Hunter 328\nFra svaghed til styrke. Af Hartman Rector, Jr 330\nÆrlighed er den bedste politik. Af Theodore M. Burton 332\nLad os være tapre. Af N. Eldon Tanner 335\nDen Præsiderende Biskop taler til ungdommen om: Tiende 337\nÅnden som en veltalende stemme. Af Boyd K. Packer 338\nBlot en lærer. Af Thomas S. Monson 341\nSara M. Tanners Hengivenhed for hjem, familie og kirke. Af Eleanor Knowles . . 344\nFrelse er et familieanliggende. Af Bruce R. McConkie 346\nBørnenes sider: Lille-Per. Af Kathleen C. Phillips 81\nHyrdedregen David. Af Dorothy O. Barker 85\nFORSIDEN FOR DENNE MÅNED er et maleri af kunstneren Tom Lowell. Billedet\nviser Johannes Døberen, som overdrager Joseph Smith og Oliver Cowdery Det\naronske Præstedømme. Kunstneren undersøgte nøje de historiske henvisninger\ntil dette storslåede øjeblik i Kirkens historie, ligesom han også studerede foto-\ngrafier af Susquehanna-flodens bredder fra glas-negativer, fotograferet for\nover 80 år siden. Dette maleri skal udstilles sammen med andre grafiske værker\ni det nyt turistcenter i Independence, Missouri. O\nOrgan for JESU KRISTI KIRKE\nAF SIDSTE DAGES HELLIGE\nNr. 11 • November 1970\nDen danske Mission af Jesu\nKristi Kirke af Sidste Dages\n2000 København F.\nTelf. Fasan 9901\nPaul L. Pehrson\nMary Kaiser, redaktør\nKoordinator: Bernd J. Larsen\nDen danske Stjerne udkommer\nden 1. i hver måned. Abonne-\nmentsprisen (inkl. porto) er i\nDanmark kr. 13.- pr. halvår,\nkr. 25.- for et helt år, i udlandet\n$ 3.- pr. halvår, $ 5.- for et\nhelt år. I løssalg kr. 2.50 pr.\nnummer. Betaling ved check\nudstedt til Den danske Stjer-\nne, Priorvej 12, København F.\neller gennem postgiro 333.38\ntil Jesu Kristi Kirke af Sidste\nDages Hellige. (De nævnte pri-\nser er inklud. moms.)\nPaul Giese KG, Offenbach/M.,\nvor faders børn\nAF PRÆSIDENT JOSEPH FELDING SMITH\nMine elskede brødre og søstre: Jeg er mere taknem-\nmelig, end jeg med ord kan give udtryk for, for de\nvelsignelser, Herren har givet mig- for de trofaste\nmedlemmer i Hans Kirke i jordens forskellige natio-\nner og for alle Hans børn overalt.\nJeg takker Ham hver eneste dag i mit liv, fordi Han i\ndisse sidste dage har gengivet sit evige Evangelium\ntil frelse for alle, som vil tro og adlyde dets love.\nJeg takker Ham for hver af de gode og fremragende\nmænd, Han har skænket livet, som Han har kaldet til\nat styre og lede sit Riges anliggender i de sidste\ndage, og som hver især yder deres tjeneste.\nLad mig især nævne, hvor meget vi savner Præsi-\ndent David O. McKay. Som vi alle ved, var han en\nmand med stor åndelig styrke, den fødte anfører for\nmennesker, en mand, der var elsket af sit folk og\næret af verden. Gennem alle kommende tider vil\nmennesker stå op og kalde hans navn velsignet. (Se\nSalme 72:17; Ordspr. 31 :28.)\nPræsident McKay mindede os ofte om, at vor mis-\nsion gælder hele verden — for fred, håb, lykke, time-\nlig og evig frelse for alle vor Faders børn.\nHan udvidede de uddannelsesmæssige muligheder\ntil at gælde mange folk i mange lande: Hawaii, Stille-\nhavsøerne, Latin Amerika og vidt iblandt Indianerne.\nI sin bemærkelsesværdige og vidtrækkende admini-\nstration søgte han at velsigne hele verdens befolk-\nning, såvidt det var muligt.\nOg jeg siger jer, mine elskede brødre og søstre, at\njeg ved, at Herren havde behag i Præsident McKay's\nvidtskuende, fremsynede administration, og med al\nmin overtalelses kraft opfordrer jeg dette folk til\nvedblivende at sætte sig i kontakt med alle vor\nFaders børn overalt og bringe velsignelse ind i deres\nLad mig også sige, hvor glade vi som et folk er for\nden øgede forståelse og det venlige forhold, der\nbestår mellem os og andre trossamfund; jeg stoler\npå og beder om, at dette sunde forhold i sympati og\nkristent fælleskab vil øges og blive til velsignelse i\nlivet for alle dem, som kommer i berøring dermed.\nJeg tror, at hvis alle mennesker vidste og forstod,\nhvem de er, og var klar over den guddommelige\nkilde, de stammer fra, og over de uendelige mulig-\nheder, der er en del af deres arv, ville de have så-\ndanne følelser af godhed og slægtskab, så det ville\nændre hele deres livsfilosofi og bringe fred til jor-\nVi tror på menneskets guddommelige oprindelse og\nværdighed. Vor tro er grundfæstet på den kends-\ngerning, at Gud er vor Fader, og vi er Hans børn, og\nat alie mennesker er brødre og søstre i den samme\nSom medlemmer af Hans familie boede vi hos Ham,\nfør denne jords grundvold blev lagt, og Han ordi-\nnerede og oprettede Frelsens Plan, hvorved vi op-\nnåede det privilegium at gå fremad og udvikle os,\nsåledes som vi bestræber os på at gøre.\nDen Gud, vi tilbeder, er et herliggjort væsen, i hvem\nal magt og fuldkommenhed bor, og Han har skabt\nmennesket i sit eget billede og sin egen lighed med\nde samme karaktertræk og egenskaber, som Han\nselv besidder. (Se 1 . Moses 1 :26.)\nOg derfor er vor tro på menneskets værdighed og\nbestemmelse en væsentlig del af både vor teologi\nog vor livsfilosofi. Det er selve fundamentet for vor\nHerres lærdomme, at „det første og store bud" er:\n„Du skal elske Herren din Gud af hele dit hjerte, af\nhele din sjæl og af hele dit sind"; og at det andet\nstore bud er: „Du skal elske din næste som dig\nselv." (Se Matt. 22:37-39.)\nNetop fordi Gud er vor Fader, nærer vi et naturligt\nønske om at elske og tjene Ham og at være værdige\nmedlemmer af Hans familie. Vi føler os forpligtet til\nat gøre, hvad Han ønsker, vi skal gøre, at holde Hans\nbud og leve i harmoni med Hans Evangeliums stan-\ndarder — hvilket altsammen hører med til sand guds-\nOg fordi alle mænd er vore brødre, ønsker vi at elske\nog velsigne dem og høre sammen med dem — og\ndette accepterer vi også som en væsentlig del af\nSåledes drejer alt, hvad vi foretager os i Kirken, sig\nom den guddommelige lov, at vi alle skal elske og\ntilbede Gud og tjene vore medmennesker.\nDet er derfor ikke så underligt, at vi som en kirke og\nsom et folk har en dyb og vedvarende interesse for\nalle vor Faders børns velfærd. Vi søger deres time-\nlige og åndelige velbefindende sammen med vor\negen. Vi beder for dem, ligesom vi beder for os selv,\nog vi prøver at leve således, at de, når de ser vore\ngode gerninger, kan blive ledet til at ære vor Fader,\nsom er i Himmelen. (Se Matt. 5:16.)\nSom en Kirke glæder det os at anbefale og op-\nmuntre ethvert civilt og kulturelt projekt eller fore-\ntagende, der er opbyggeligt og sundt, og som vil\nvære til gavn og velsignelse for menneskene.\nI en af vore trosartikler erklærer vi: „Vi tror, at vi må\nvære ærlige, sandfærdige, kyske, velgørende og dy-\ndige og gøre godt mod alle ... Vi tragter efter alt,\nhvad der er dydigt, elskeligt, hvad der har godt lov\neller er prisværdigt." (Den 13. Trosartikel.)\nI en af Herrens åbenbaringer har vi fået det råd, at\n„Menneskene burde virke med iver for en god sag\nog gøre mange ting af egen fri vilje og udøve megen\nVi misbilliger kraftigt nogle af de samfundsmæssige\nog kulturelle udviklinger, der har eksisteret og stadig\neksisterer i vort samfund, og vi har en fast tro på, at\nalle bestemmelser vedrørende moralske emner bør\nvære i harmoni med de standarder, der findes i de\nhellige Skrifter, der begynder med Det gamle Testa-\nmente og indbefatter de andre værker af åbenbaret\nSkrift, som Gud har givet til de efter hinanden føl-\nEn af disse guddommelige standarder siger: „Og\ndet, der ikke opbygger, er ikke af Gud, men er\nmørke." (L & P 50:23.) Som et folk søger vi — både\nfor os selv og for hele menneskeheden — kun de\nting der virker opbyggelige, oplysende, opløftende\nVi tror, at det er nødvendigt at vore unge mennesker\nfår tilstrækkelig uddannelse til at de kan klare sig\nselv i denne meget særegne tidsalder, så de kan\ntjene deres medmennesker; vi har hidtil støttet ud-\ndannelse på alle planer, og det vil vi også gøre i\nVi har imidlertid ingen sympati for den splittelsens\nog uenighedens ånd, der sommetider findes på hø-\njere læreanstalter. Vi opfordrer vor ungdom til at\nundgå disse demonstrationer af ubehersket opførsel\nog hellere stille sig på lovens, ordenens og de velo-\nvervejede handlingers side.\nDet er vort håb og vor bøn, at mennesker i alle natio-\nner kan leve i fred og vise respekt for hinandens tro\nog gudsdyrkelse og at enighedens og broderskabets\nånd på alle områder må være rigelig til stede.\nVi ved, at der er mange mennesker, som søger at\nleve retskaffent, og som ønsker hovedsageligt at\nopretholde de samme standarder, som vi holder fast\nved. Vi glæder os over det mod, de viser, og håber,\nat de vil føle sig fri til at tage mod det kristne fælles-\nskabs hånd, som vi rækker dem, eftersom vi alle\nsøger mod de store mål, der er så vigtige for enig-\nhed og sand gudsdyrkelse.\nVi interesserer os stærkt for al ungdoms åndelige og\nmoralske velfærd over hele verden. Moral, kyskhed,\ndyd, frihed for synd — disse begeber er og skal\nvære fundamenter for vor livsfilosofi, hvis vi skal\nforstå livets fuldstændige mål.\nVi beder indtrængende fædre og mødre om at lære\nderes børn personlig renhed ved forskrift og eksem-\npel og til at råde dem i alle sådanne spørgsmål.\nVi beder forældrene vise eksempel på retfærdighed\ngennem deres egen livsførelse og samle deres børn\nomkring sig og lære dem Evangeliet ved deres\nhjemmeaftener og til andre tider.\nVi har tillid til den unge og lovende generation inden\nfor Kirken og beder dem indtrængende om ikke at\nfølge verdens moder og skikke, ikke deltage i den\noprørske ånd, ikke at forlade sandhedens og dydens\nstier. Vi tror på det gode i dem og forventer, at de\nbliver retfærdighedspiller, og at de med øget tro og\neffektivitet vil føre Kirkens værk videre.\nVore unge er blandt vor himmelske Faders mest vel-\nsignede og begunstigede børn. De er Himmelens\nadel, en udsøgt og udvalgt generation, som der er\nguddommelig bestemmelse med. (Se 1. Peter 2:9.)\nDeres ånder er blevet holdt tilbage til at komme frem\ni denne tid, hvor Evangeliet findes på jorden, og hvor\nHerren trænger til tapre tjenere, der vil føre Hans\nstore sidste-dages-værk frem.\nMå Herren velsigne jer, Zions ungdom og bevare jer\ntrofaste mod hver en pagt og forpligtelse; må Han\nkunne få jer til at vandre på lysets og sandhedens\nstier og bevare jer til det store arbejde, der venter\nDer har aldrig været en tid — i det mindste ikke i\ndenne jords historie — hvor en gavmild og kærlig\nFaders velsignelser var så stærkt tiltrængt til alle\nmennesker, som de er nu.\nOg derfor beder jeg nu, at Gud, vor himmelske Fader\nvil åbne Himmelens sluser og udgyde over sine børn\npå hele jorden de store og evige velsignelser, som\nvil forberecte deres forhold både timeligt og åndeligt.\nOm menneskene dog blot ville forsage verdens veje\nog vende sig til Gud, som skabte dem!\nVille de dog blot åbne deres hjerter og tage imod\ndet lys og sandheds ord, som findes i Hans Søns\nMåtte der dog blive fred på jorden, broderskabs-\nfølelse mellem nationerne og kærlighed i menne-\nJeg beder, at Gud, vor evige Fader, vil se til sit folk\noveralt i kærlighed og barmhjertighed — og til alle\ndem, som har valgt Ham til deres Gud, og som søger\nat tjene Ham i Hans Søns navn.\nJeg beder, at forældre overalt må være lys for deres\nbørn, at de må lede dem ind på sandhedens og ret-\nfærdighedens veje, og at børnene vil tage imod for-\nældrenes undervisning og blive bevaret for verdens\nondskab. (Forts, på side 336)\nAF JAY M. TODD\nisterende administrerende redaktør\nØverst: Det nye Første Præsidentskab opretholder Kirkens Generalautoriteter.\nNederst: De Tolvs Råd (af hvilket de tre ældste medlemmer her ses) opretholder\nDen 6. april 1970 — på 140-årsdagen\nfor Kirkens organisering i 1830 — blev\nPræsident Joseph Fielding Smith i en\nhøjtidelig forsamling opretholdt som\nden tiende Profet, Seer og Åbenbarer\nsamt Præsident for Jesu Kristi Kirke af\nSidste Dages Hellige.\nSamlet i Tabernaklet på Temple\nSquare ved mødet kl. 10. under den\n140. årlige Generalkonference var re-\npræsentanter fra næsten enhver stav,\nhvert ward og hver mission i Kirken.\nDe var kommet for at tage del i en af\nde mest betagende, inspirerende og\nfordringsløse oplevelser i Kirkens\nstyre, nemlig opretholdelsen i højtide-\nlig forsamling af en ny Præsident for\nKirken, medlemmerne af Det første\nPræsidentskab, De Tolvs Råd og Kir-\nkens Patriark som profeter, seere og\nI flere åbenbaringer til profeten Joseph\nSmith instruerede Herren ham om at\n„sammenkalde jeres højtidelige for-\nsamling". (L&P 95:7; se også 88:70\nog 109:6.) Denne afstemningsorden er\nblevet anvendt siden opretholdelsen\naf Præsident John Taylor under Gene-\nralkonferencen i 1880. (Essentials in\nChurch History by Joseph Fielding\nSmith, p. 589.) Sådanne forsamlinger\ner tidspunkter for forpligtelse og ind-\nvielse, tidspunkter der identificeres\nmed Åndens udgydelse over dem, som\ndeltager, enten de er til stede person-\nlig eller gennem radio og TV.\nUnder opretholdelsen af Kirkens Ge-\nneralautoriteter er den højtidelige af-\nstemning, der gør Kirken uafhængig,\nblevet betragtet som et mønster, hvori\nde vigtige, styrende råd for Præste-\ndømmet og de forskellige kvorum'er\n(som får anvist plads forskellige ste-\nder i Tabernaklet) rejser sig og frivil-\nligt stemmer med oprakte hænder for\nhvert embede, hvorefter forsamlingen\nrejser sig og stemmer.\nDen egentlige opretholdelse varede\nOpretholdelse af Det første\n1. Det første Præsidentskab rejste sig\nog stemte for at opretholde præsident\nJoseph Fielding Smith som Profet,\nSeer og Åbenbarer samt Præsident for\nJesu Kristi Kirke af Sidste Dages Hel-\nlige; stemte for at opretholde præsi-\ndent Harold Bingham Lee som 1. råd-\ngiver i Det første Præsidentskab og\nstemte for at opretholde præsident\nNathan Eldon Tanner som 2. rådgiver\ni Det første Præsidentskab. Derefter\nsatte de sig.\n2. De Tolvs Råd rejste sig, stemte for\nde ovennævnte tre forslag og satte sig.\n3. Kirkens patriarker indbefattet Kir-\nkens Patriark, rejste sig, stemte for de\ntre forslag og satte sig.\n4. Kirkens højpræster, indbefattet\nassistenterne til De Tolvs Råd, Regio-\nnal-repræsentanterne for De Tolvs\nRåd, stavspræsidenter og deres råd-\ngivere, højrådsmedlemmer, Det Præ-\nsiderende Biskopråd og wardernes\nbiskopråd stemte for de tre forslag og\n5. Kirkens halvfjerdser, indbefattet\npræsidenterne for De Halvfjerds'\nFørste Råd, rejste sig, stemte for de\n6. Kirkens ældster rejste sig, stemte\nfor de tre forslag og satte sig.\n7. Kirkens mindre Præstedømme\nrejste sig, stemte for de tre forslag og\n8. Hele forsamlingen, indbefattet alle\ndem, som stemte før, rejste sig og\nstemte for de tre forslag, hvorefter de\nOpretholdelse af Præsidenten for De\nTolvs Råd, — den fungerende Præsi-\ndent for De Tolvs Råd og medlem-\nmerne af De Tolvs Råd.\n1. Det første Præsidentskab rejste sig,\nHarold Bingham Lee som Præsident\nfor De Tolvs Råd og præsident Spen-\ncer Woolley Kimball som fungerende\nPræsident for De Tolvs Råd; stemte\nfor at opretholde som medlemmer af\nDe Tolvs Råd: Spencer W. Kimball,\nEzra Taft Benzon, Mark E. Petersen,\nDelbert L. Stapley, Marion G. Romney,\nLeGrand Richards, Richard L. Evans,\nHugh B. Brown, Howard W. Hunter,\nGordon B. Hinckley, Thomas S. Mon-\nson, og Boyd K. Packer.\nDerefter satte medlemmerne af Det\nførste Præsidentskab sig.\novennævnte forslag og satte sig. På\nsamme måde fortsatte afstemningen\nfor disse forslag efter tur ved Det\nførste Præsidentskab, patriarkerne,\nhøjpræsterne, halvfjerdserne, ældster-\nHeie forsamlingen rejser sig og\nstemmer for Kirkens ledere.\nne, Det mindre Præstedømme, og hele\nAfstemning om Kirkens Patriark:\n1. Det første Præsidentskab rejste\nsig, stemte for at opretholde Eldred\nG. Smith som Patriark for Kirken — og\n2. På samme måde stemte som tidlige-\nre angivet, De Tolvs Råd, patriarkerne,\nhøjpræsterne, halvfjerdserne, Det\nmindre Præstedømme og hele forsam-\nlingen efter tur for dette forslag.\nOpretholdelse af profeter, seere og\nog stemte for at opretholde rådgiverne\ni Det første Præsidentskab, De Tolv\nApostle og Patriarken for Kirken som\nprofeter, seere og åbenbarere —\nhvorefter de satte sig.\n2. Efterhånden, som de blev kaldt frem\ni ovennævnte rækkefølge stemte De\nTolvs Råd, patriarkerne, højpræsterne,\nhalvfjerdserne, ældsterne, Det mindre\nPræstedømme og hele forsamlingen\nEfter denne afstemningsorden fulgte\nresten af afstemningen efter den sæd-\nvanlige orden, hvor alle medlemmer\nbliver siddende og stemmer samtidig\npå hvert forslag med oprakt hånd.\nDenne orden, som er lig den, der an-\nvendes ved andre generalkonferen-\ncer i Kirken, blev fulgt, da man stemte\nfor: Assistenterne til De Tolvs Råd,\nDet Præsiderende Biskopråd, Regio-\nnalrepræsentanterne for DeTolvs Råd,\nJoseph Fielding Smith som formynder\nfor Kirken, De Halvfjerd's første Råd,\nKirkens Historieskriver og de assiste-\nrende historieskrivere for Kirken, med-\nlemmerne af de fire general-præste-\ndømmekomitéer for velfærdsarbejdet,\ndet, og det genealogiske arbejde; Kir-\nkens Uddannelsesbestyrelse, Kirkens\nØkonomi komité, Tabernakel korets\nnes generalfunktionærer og -bestyrel-\nsesmedlemmer, som de for nylig blev\nkonstitueret for Hjælpeforeningen,\nSøndagsskolen, Unge Mænds GUF,\nUnge kvinders GUF og Primary.\nDen årlige statistiske rapport og\nChurch Finance Committee rapport\nblev derefter oplæst. O\nKirkens mindre Præstedømme rejser sig og opretholder Kirkens Første Præsidentskab ved oprakt højre hånd.\nDet Første Præsidentskab har forelagt\nfølgende statistiske rapport vedrøren-\nde medlemsantallet i Kirken ved slut-\nningen af året 1969:\nAfhængige grene i stave 682\nSamlede antal warder og\nuafhængige grene i stave 4.592\nafhængige grene i stave 4.592\nKirkens vækst i 1969\nBørn velsignet i stave\nog missioner 62.1 13\nBørn optegnet, døbt i stave\nog missioner 54.606\nOmvendte, døbt i stave\nog missioner 70.010\npå 1969 data fra stave)\nFødselsantal pr. 1000 28,18\nAntal personer viet pr. 1000 16,67\nDøde pr. 1000 5,04\nMedlemmer med Det aronske\nTotal i Det aronske\nMedlemmer med Det melkise-\nTotal i Det melkisedekske\nTotal aronske og melki-\nsedekske Præstedømme 694.073\n(En forøgelse på 33.183 i årets løb)\ngennemsn. tilst. 889.778\nUnge Mænds GUF\nUnge Kvinders GUF\nPrimary (børn indskrevet) 464.100\nPersoner, som hjalp\ni årets løb 96.429\nAntal ansatte i lønnet\nAntal dage med mænds\nfællesarbejdsdage brugt til\nNavne gjort klar til\nmikrofilmet i 1 5 lande i løbet af året,\ngiver et antal af 208.419 30,48 m\nruller mikrofilm til brug for Kirken,\nhvilket er lig med over 3.200.000\ntrykte værker å 300 sider hver.)\nTempler: Ordinanser udført i de\n13 virkende templer:\nfor de levende 55.206\nfor de døde 7.958.003\nSamlet antal ordinanser 8.013.209\nSamlet antal indskrevne i\nKirkens skoler, institutioner\nog seminarer 193.155\naf Guds eksistens\nAF ÆLDSTE HOWARD W. HUNTER\nfra De Tolvs Råd\n(Tale holdt ved den 140. årlige Gene-\nralkonference i Jesu Kristi Kirke af\nSidste Dages Hellige.)\nHvor er livet dog herligt, omgivet som\nvi er af den verdens skønhed, hvori v\nlever. Der er skønhed i bjergene,\nskovene, i søerne. Der er skønhed\nhavet med dets aldrig standsende\ntidevand, skønhed på himmelhvælvin-\ngen, fyldt med lammeskyer, og der er\nskønhed i solskinnet og i regnen, i\nmorgenen, dagen og natten. Årstider\nkommer og går; vi finder skønhed i\nforåret, der bringer nyt liv til hele na-\nturen — og skønhed i sommerens\nherligheder. Efteråret kommer med\nhele sin farveskala, før den stille vin-\nter bringer sit hvide tæppe. Der er\nskønhed overalt, hvis vi ser efter det\nI universet hersker der en orden, man\nikke kan lade være med at lægge\nmærke til. Dagene kommer, nætterne\nfølger. Vandet stiger og falder regel-\nmæssigt, månens periodiske faser er\nnøjagtige, årstiderne kommer og går i\nnaturens rækkefølge. Stjernerne på\nhimmelen følger nøjagtig den udtalte\norden; planeterne og deres satelliter\nbevæger sig præcis i forholdet til\nderes sole. Biologen ser underne og\nskønheden i dyre- og planteliv, kemi-\nkeren opdager hemmelighederne ved\njordens elementer; men med eller\nuden videnskabelig uddannelse bliver\nhvert menneske klar over et vældigt\nunivers, i hvilket der hersker kompli-\nceret nøjagtighed i hele naturen.\nNår vi ser fænomenerne på himmelen\nog på jorden, kan vi kun komme til én\nkonklusion: de er virkninger af en eller\nanden stor årsag. Der kan ikke blive\nnoget design uden en designer, intet\nkan blive bygget uden en bygherre.\nFor enhver virkning er der en årsag.\nDer må være en ledende hånd til at\nføre universet i dets bestemte orden.\nEr vi tvunget til at indrømme, at der\neksisterer et Allerhøjeste Væsen?\nMillioner af mennesker i verden har\ndenne dybe, faste overbevisning.\nEr Gud skabt af menneskers tanker,\neller er mennesket skabt af Gud?\nMenneskene kæmper med mange fun-\ndamentale spørgsmål, men spørgs-\nmålet, om Gud er en realitet eller ikke,\nburde gå forud. Metoden til løsningen\naf dette spørgsmål adskiller sig fra\nden, der anvises til videnskabelig\nundersøgelse. Vi behandler ikke et\nemne fra materialismens rige, snarere\nfra det åndelig rige.\nFor at kunne finde virkeligheden af\nGuds eksistens, må vi følge den kurs,\nsom Han anviste for vor søgen. Det er\nen vej, som fører opad; det kræver tro\nog anstrengelse at følge den, og det\ner slet ikke nogen nem vej. Det er\ngrunden til, at mange mennesker ikke\nvil give sig i lag med den vanskelige\nopgave at bevise Guds eksistens for\ndem selv. Omvendt er der nogle, som\nvælger den nemme metode og for-\nnægter Hans eksistens eller blot føl-\nger tvivlerens uvisse kurs. Sådanne er\nf.eks. ateister, hedningerne, fritæn-\nkerne, skeptikerne og agnostikerne.\nMetoden til studium af de fleste emner\nbestår i undersøgelse af deres historie\nog af alle kendte faktorer. Hvis vi nu\nbegynder med historien og vender os\ntil begyndelsen af den bedst kendte af\nde gamle optegnelser, læser vi føl-\ngende ord: „I begyndelsen skabte\nGud himmelen og jorden." (1. Mos. 1.)\nDenne sætning danner grundlag for\nden hebraiske tro på skabelsen: at\njorden ikke er fremkommetved en til-\nfældighed; det var heller ikke en til-\nfældighed, at den blev skabt. Den er\net Allerhøjeste Væsens hensigtsmæs-\nsige skabelse i en bestemt og betyd-\nSkal vi blindt acceptere denne ud-\ntalelse om Skabelsen? Forfatteren af\ndisse ord fra den samling skrifter, der\nkaldes for „De fem Mosebøger", var\nikke vidne til Skaberens arbejde, men\nhavde samme tros-overbevisning, som\nsenere fandt udtryk hos forfatteren til\nHebræerbrevet i disse ord: „Tro er\nfast tillid til det, man håber, overbevis-\nning om ting, man ikke ser." (Hebr.\n11:T.) Sommetider betyder „tro", at\nman skal tro, at noget er sandt, hvor\noverbevisningen ikke er tilstrækkelig\ntil at danne kundskab. Vi må fortsætte\nundersøgelsen og følge den forma-\nning: „Bed, så skal der gives jer; søg,\nså skal I finde; bank på, så skal der\nlukkes op for jer.\nThi enhver, som beder, han får, og\nden, som søger, han finder, og den,\nsom banker på, for ham skal der luk-\nkes op." (Matt. 7:7-8.)\nEfter at have meddelt, at Gud skabte\nhimmelen og jorden, beretter Det\ngamle Testamente, at Gud talte med\nvore første forældre, Adam og Eva, i\nEdens Have. Han gav dem nogle bud,\nog Han samtalede med dem. Der er\nikke tvivl om, at Adam instruerede\nsine efterkommere gennem otte gene-\nrationer op til fader Noa, om de ting,\nsom han havde modtaget fra Gud gen-\nnem direkte tilkendegivelser. Noa\nhavde direkte forbindelse med Gud og\nunderviste ti generationer af sine\nGud viste sig for Abraham, Isak og.\nJakob. Moses blev fører for deres ef-\nterkommere, og vi husker den direkte\nforbindelse mellem Gud og Moses.\nBeretningen herom er blevet bevaret\ntil alle efterfølgende generationer.\nOgså Det nye Testamente har opteg-\nnelser om, at Gud viste sig. Da Jesus\nblev døbt af Johannes, var der en\nåbenbaring: „Og se, der lød en røst\nfra himlene, som sagde: .Denne er\nmin Søn, den elskede; i ham har jeg\nvelbehag.'" (Matt. 3:17.) Og igen ved\nForklarelsens bjerg: „. . . en lysende\nsky overskyggede dem; og se, fra\nskyen lød der en røst, som sagde:\n.Denne er min Søn, den elskede, i\nham har jeg velbehag. Hør ham!'\nOg da disciplene hørte det, faldt de på\nderes ansigt, grebne af stor frygt."\nDisse er kun nogle få af de mange til-\nfælde, hvor Gud har vist sig for sine\nbørn, således som det står optegnet i\nDet gamle og Det nye Testamente.\nSkrifterne fra den vestlige halvkugle\nberetter også om forbindelse med\nGud. Historien har rigeligt med doku-\nmentationer af Guds eksistens gen-\nnem Hans personlige handlinger med\nmennesker fra generation ti! genera-\ntion lige fra begyndelsen.\nVi behøver ikke at holde os alene til\nhistorien for at finde bevis på et Aller-\nhøjeste Væsens eksistens; fornuften\nkan også bevise den for os. Et af de\ngamle argumenter, der blev bragt til\ntorvs i syllogistisk form, er dette: Alt,\nhvad der er skabt, har en Skaber. Jor-\nden blev skabt, derfor har jorden en\nskaber. Jeg henviser igen til Hebræer-\nbrevet, hvor forfatteren i følgende ord\nsiger, at Gud er jordens skaber:\n„Hvert hus bygges jo af en eller an-\nden, men den, der har bygget alt, er\nGud." (Hebr. 3:4.) Det bevægende\nunivers med al dets skønhed og alle\ndets undere prøver at belære os om\nGuds eksistens som den store Skaber.\nEn lærd mand har sagt: selv om\nvidenskaben har gjort alle disse ting\nfor mennesket, kan den ikke gøre det\nfor ham, som han alene kan gøre for\nsig selv. Videnskaben kan belære,\nmen kun den enkelte kan lære, d.v.s.\nat tilegnelse af lærdom er en person-\nlig proces, som et menneske må an-\nvende på sig selv, der er ingen der\nkan gøre det for ham. Intet menneske\nkan lære noget for et andet. Viden-\nskaben forkynder i almindelighed, at\nder en Gud, ikke sandt? Men at op-\ndage ham er en opgave, som den en-\nkelte må løse. Ateistens erklæring om,\nat der ikke er nogen Gud, beviser\nintet. Han kan oprigtigt tro, at vi ikke\nhar nogen Fader i himmelen,' men han\nkan bestemt ikke bevise, at der ikke er\nen. Ja, vi ved, at han ikke ved det,\nfordi der er mennesker, som positive\nbevidner, at de ved det." (Joseph F.\nMerril [tidligere, nu afdød, medlem af\nDe Tolvs Råd], The Truth-Seeker and\nMormonism, p. 104-105.)\nDet er blevet sagt, at Gud ikke kan\nfindes ved hjælp af videnskabelige\ninstrumenter eller ved den moderne\ntids elektroteknik. Sandhedssøgeren\nkan imidlertid ikke overse en under-\nbyggende kraft, så overbevisende for\nsamvittigheden, at et Allerhøjeste Væ-\nsens eksistens bliver tydelig, hvis han\nsøger efter årsagen til virkningen.\nMennesket har en medfødt trang til at\ntilbede. I fordums tid talte Gud til\nIsrael: „Jeg er Herren din Gud, som\nførte dig ud af Ægypten, af trælle-\nhuset. Du må ikke have andre guder\nend mig." (2 Mos. 20:2-3.) Der er en\ndyb sandhed i den lære, der går som\nen rød tråd gennem den hellige hi-\nstorie: at intet menneske kan dyrke\nmere end én Gud. At tilbede én Gud\ner at have én enerådende loyalitet i sit\nliv. Hvis vi havde bevidsthed om én\nGud, den evige Fader, ville vi også\nhave bevidsthed om én verden og én\nmenneskehed under Gud — idet vi\nalle er brødre.\nHvad er det, der får fofk til at føle\ntrang til at tilbede? Det ser ud til, at\nmenneskesjælen er født med et eller\nandet, der får den til at søge forbin-\ndelse med Gud. I Jobs Bog siges det\npå denne måde: „Men der er en ånd i\nmennesket og den Almægtiges inspi-\nration giver dem indsigt." (Job 32:8,\nKing James' Version.) Denne udtalelse\nforekommer mig at være en hentyd-\nning til menneskets skabelse. Ved\ndenne ånd sættes han i stand til at\nforstå og ræsonnere og som følge der-\naf også til at skelne, hvad der er gud-\ndommelig sandhed. Ved hjælp af den-\nner ånd kommer han til at kende Gud.\nForuden de historiske beviser om Gud\nog menneskets ræsonneren sig til\nHans eksistens, får man den sikreste\nkundskab om Ham gennem Hans\nåbenbaringer. Fra begyndelsen og op\ngennem Det gamle og Det nye Testa-\nmentes tider åbenbarede Gud sig for\nmennesket: først for Adam, så for\npatriarkerne blandt hans efterkom-\nmere indtil Noa, til hvem Han talte, og\nmed hvem Han samtalede. Efter Noa\nåbenbarede Han sig til dem, der fulgte\nefter: Abraham, Isak, Jakob, Moses og\nprofeterne ned til Kristi tid og mission.\nHan talte, dengang Jesus blev døbt, og\nligeledes, da Han var på Forklarelsens\nGud åbenbarede sig til føreren af den\ngruppe mennesker, der forlod den\ngamle verden på Babelstårnets tid og\ndrog til den vestlige halvkugle. Seks\nhundrede år før Kristus talte Han til\n(Forts, på side 334)\nPRÆSIDENT HARTMAN RECTOR, JR.\nAf De Halvfjerds Første Råd\nTale givet ved den 140. årlige general-\nkonference i Jesu Kristi Kirke af\n„Mennesket, født af en kvinde, hans\nliv er stakket, han mættes af uro;" og\nlige så sikkertdisponeret for det onde,\nsom „at gnisterne med sikkerhed flyver\ntil vejrs." (Job 14:1, 5:7.)\nDisse ord af profeten Job er ikke sær-\nlig flatterende for mennesket, men de\ner fulde af sandhed. De fortæller kun\nalt for levende, hvordan det naturlige\nmenneske er. Kong Benjamin føjede\nsit vidnesbyrd til dette, da han sagde:\n„Thi det naturlige menneske er en\nfjende af Gud og har været det siden\nAdams fald og vil vedblive at være det\ni al evighed, medmindre det under-\nkaster sig den Helligånds ledelse, af-\nlægger det naturlige menneske og bli-\nver en hellig gennem forsoningen ved\nden Herre Kristus . . ." (Mosia 3:19.)\nDette er et stærkt vidnesbyrd imod\nmennesket, men en granskning af hi-\nstorien lader kun ringe tvivl tilbage\nmed hensyn til dets sandfærdighed.\nMenneskets umenneskelighed over\nfor mennesket har altid kunnet spores\nog forekommer nu overalt.\nHvordan kan den faldne menneskelige\nnatur forandres fra det onde til det\ngode? Dette må i grunden være det\nmest betydningsfulde spørgsmål, som\nmenneskeheden konfronteres med.\nAlle andre spørgsmål synes at blegne\nog blive ubetydelige i sammenligning\nmed dette, fordi mennesket kan ikke\nfrelses i sine synder. Og der er nogle,\nder siger: „Man kan ikke forandre den\nmenneskelige natur. Denne udtalelse\nfremsættes hyppigt og respektløst.\nNaturligvis er den usand. Præsident\nDavid O. McKay forkyndte noget, der\nafveg fuldstændigt fra dette i 1945, da\nhan sagde: „Den menneskelige natur\nmå forandres i et enormt omfang i\nfremtiden, ellers vil verden drukne i\nsit eget blod."\nPå den ene side ønsker mennesket at\nholde Guds befalinger og tjene sine\nmedmennesker, på den anden side\nkan han ikke glemme, hvad han gerne\nvil gøre for sig selv. Han ønsker at\nbetale sin tiende, men han bliver ved\nmed at tænke på, hvad han kunne\nhave købt til sig selv for pengene. Hvis\nhan hører op med at fodre det onde\nbegær, vil det dø. Men naturligvis, det,\nder sædvanligvis sker, er, at vi fodrer\ndet onde begær lige tilstrækkeligt til\nat holde liv i det, og således holder vi\nos selv i bestandig uro og forvirring.\nJeg formoder, at hver enkelt af os har\nbestemte svagheder, som afholder os\nfra at være så åndeligt stemte, som vi\ngerne vil være. I er uden tvivl kendt\nmed den måde, hvorpå vi knæler ned\nhver dag og beder Herren om at til-\ngive os for vore „svagheder og ufuld-\nkommenheder". Vi kalder dem svag-\nheder — jeg ved ikke hvorfor vi ikke\nkalder dem det, de i virkeligheden er.\nNaturligvis beder vi i virkeligheden\nHerren tilgive os vore synder. Men på\nen eller anden måde kan vi ikke rigtig\nlide at sætte os selv i forbindelse med\nsynd, så vi kalder dem svagheder. Det\ner en kendsgerning, at vi har svag-\nheder. Hver eneste en af os har dem,\nting som bevirker, at vi ønsker det,\nder ikke er godt for os.\nHvor antager I, at vi får disse svag-\nheder fra? Hvis man stiller en gruppe\nHellige dette spørgsmål, vil man for-\nbavses over, hvor mange forskellige\nsvar man får på dette bestemte\nspørgsmål. Nogle vil svare, at de er\nansvarlige for deres egne svagheder;\nja, hvis man holder på sine svagheder,\ner det sandt, men det siger ikke, hvor\nde kom fra. Andre vil sige, at svag-\nheder er nedarvet eller kommer af mil-\njøet; i hvert tilfælde lader vi ansvaret\ngå videre til en anden, enten vore for-\nældre eller vore naboer og medmen-\nnesker. Begge disse kilder har stor\nindflydelse på os, men de giver os\nikke vore svagheder. Andre igen vil\ngive Lucifer, djævelen skylden for\nvore svagheder, det er sikkert, at han\naltid er på tæerne, men det er heller\nikke herfra, vi får vore svagheder.\nHvor kommer de i virkeligheder fra?\nHerren giver os et meget tydeligt svar\npå dette spørgsmål i Mormons Bog.\n„Og dersom menneskene kommer til\nmig, vil jeg vise dem deres svaghed.\nJeg giver menneskene svaghed, for at\nde kan være ydmyge; og min nåde er\ntilstrækkelig for alle mennesker, som\nydmyger sig for mig; thi dersom de\nydmyger sig for mig og har tro på mig,\nvil jeg gøre det svage stærkt for dem."\nAltså, hvor får vi vore svagheder fra?\nVi får dem fra Herren; Herren giver os\nvore svagheder, for at vi kan være\nydmyge. Dette gør os modtagelige for\nbelæring. Misforstå mig nu ikke —\nHerren er ikke ansvarlig for synden;\nHan er kun ansvarlig for svagheden.\nDet synes, som om alle mennesker har\nsvagheder under en eller anden form,\nkaraktertræk, som gør den ene mere\nfølsom over for en bestemt fristelse\nend for den anden. Lehi siger, at Gud\n„har skabt alle ting, både himlene og\njorden og alle ting, som er i dem, både\ndet som virker, og det, der påvirkes.\nOg for at udvirke Hans evige hensig-\nter med hensyn til mennesket var det\nnødvendigt, efter at Han havde skabt\nvore første forældre samt dyrene på\nmarken og fuglene i luften, ja alle ting,\nsom er skabt, at der skulle være en\nmodsætning, nemlig den forbudne\nfrugt i modsætning til frugten af livets\ntræ: den ene sød, den anden bitter.\nDerfor gav Gud Herren mennesket fri-\nhed til at handle for sig selv. Men\nmennesket kan ikke selv handle, uden\nat det bliver tilskyndet af det ene eller\ndet andet." (2. Nephi 2:14-16.)\nDerfor, det, du gør med din svaghed,\nafhænger af dig.\nProfeten Joseph Smith sagde: „Der er\ntre uafhængige principper; Guds Ånd,\nmenneskets ånd og djævelens ånd.\nAlle mennesker har magt til at modstå\ndjævelen." (Profeten Joseph Smiths\nlærdomme, side 226.) Men når vore\nsvagheder blottes for Satan, er han\nhurtig til at drage fordel af os ved at\nfriste os i vor selviskhed.\nAt give os svaghed er imidlertid en af\nde måder, hvorpå Herren påkalder vor\nopmærksomhed. Han siger, at det er\ndet middel, han bruger for at gøre os\nydmyge, men han siger også, at hvis\nvi vil komme til ham og have tro på\nham, vil han gøre os stærke, hvor vi\nvar svage. Jeg ved, at det er sandt.\nDer er utallige eksempler i Skrifterne,\nsom levende belyser dette princip —\nAlma og Mosiahs sønner i Mormons\nBog, Peter og Paulus i Bibelen, blot\nfor at nævne nogle få. Alma drog om-\nkring og nedbrød Kirken, indtil han\nmødte en engel, der omvendte ham og\ngjorde ham til en af de største missio-\nnærer, vi har omtale af i Mormons\nBog. Paulus var ude for at forfølge de\nhellige, da han mødte Herren på vejen\ntil Damaskus. Efter denne oplevelse\nblev Paulus en af de største missio-\nnærer, der er berettet om i Bibelen.\nMed sine egne ord erklærede han: Alt\nformår jeg i Ham, som giver mig\nkraft." (Fil. 4:13.)\nJeg har været vidne til den samme\nsandhed i styrke i dag. Da jeg tjente\nsom missionspræsident, mødtes mis-\nsionærerne på et tidspunkt med en\nmeget god mand, som ikke var med-\nlem af Kirken, men som var gift med\nen fin Sidste Dages Hellig søster.\nDenne gode broder ønskede at kom-\nme ind i Kirken, men' han var forfalden\ntil tobak. Han havde prøvet at holde\nop med at ryge mange gange, men\nhan sagde, at han ikke kunne; han var\nDer var 6 missionærer, som havde\nmødtes med ham gennem længere tid,\nmen de var ude af stand til at hjælpe\nham med at udvikle styrke til at holde\nop med at ryge. Til sidst spurgte vi\nham, under Åndens indflydelse, om vi\nskulle faste sammen med ham, for at\nhan kunne overvinde sin svaghed. Han\novervejede tilbudet og gik ind på for-\nslaget. Vi spurgte ham så, om han\nkunne gennemføre fasten i to dage.\nHan samtyggede, så fasten gennem-\nførtes. Seks missionærer, den rygende\nbroder og hans kone fastede.\nVed fastens afslutning mødtes vi alle\ni hans hjem og knælede sammen med\nham i hans dagligstue, hvor vi alle\nefter tur opsendte en bøn. Bønnerne\nvar i det væsentlige den samme; de\ndrejede sig om, at Herren ville fratage\ndenne broder hans ønske om at ryge."\nHan har ikke røget indtil denne dag.\nSiden den dag har han arbejdet i bis-\nkoprådet i sit ward, og nu arbejder\nhan i en GUF-stavsbestyrelse. Han er i\ndag meget solid og stærk i troen, en\nvirkelig Herrens tjener. Herren tog i\nbogstavelig forstand hans svaghed fra\nham og gjorde ham i stedet til et tårn\nHvis vi derfor har en svaghed, skal vi\nikke fortvivle; vi bør ikke være ligegyl-\ndige eller efterladende over for det,\nmen vi bør ikke bekymre os over det.\nForstået på rette måde fremhæver det\nblot det punkt, hvor Herren forventer,\nat vi skal udmærke os. Og vi vil ud-\nmærke os, for Herren vil gøre os stær-\nke; vor svaghed vil blive den stærkeste\nside af vor personlighed, når vi kom-\nmer til Herren i ydmyghed og udviser\ntro på Ham. Ikke blot tilgiver Han os,\nmen Han velsigner os omgående. Det\n(Forts, på side 336)\nIVIan plejede at kunne sige om en mor-\nmon, at hans mundtlige løfte var lige\nså godt som en skriftlig forpligtelse.\nNår han engang havde givet sit ord,\nkunne man stole på det. Selv hvis det\nbetød et personligt offer af penge tid\neller arbejde, når han engang havde\ngivet sit ord, kunne man stole på ham,\nat han gjorde hvad han havde lovet.\nGælder det stadig idag?\nÆrlighed kan antage mange former,\nsom f.eks. at yde en hel dags arbejde\nfor en hel dags betaling. Kan man be-\ntragtes som ærlig, hvis man driver på\nsit arbejde, hvis man ikke anstrenger\nsig med sit arbejde, hvis man spilder\ntid i frokoststuen, ved springvandet,\neller hvis man strækker sin frokost-\npause ekstra 15 minutter? Det er let\nat opstille en liste over uærlige frem-\ngangsmåder, som stjæler penge fra en\narbejdsgiver. Vi kan nævne sådan no-\nget som at foretage unødvendige pri-\nvate telefonopringninger, at komme\nfor sent på arbejde, at tage papir,\nblyanter og frimærker med sig hjem,\neller at frankere private breve i fir-\nmaets frankeringsmaskine. Sådanne\nting, som man engang rynkede bryn\nover, accepteres næsten overalt idag\nmed den undskyldning, at „alle gør\ndet". Sagen er den, at ikke alle gør\ndet. Der er endnu mange ærlige men-\nnesker i denne verden.\nÆrlighed omfatter mere end mate-\nrielle ting. Der må herske ærlighed i\nfamilien. En mand må være ærlig over\nfor sin kone, og en kone ærlig over\nfor sin mand. Børn må være ærlige\nover for deres forældre, og forældre\nærlige over for deres børn. Ærlighed\nomfatter loyalitet over for familie, ven-\nner, naboer, samfundet og nationen.\nÆrlighed er en mængde små ting,\nsom gør en person pålidelig. Ærlighed\ner et fundamentalt princip i den sande\ntilbedelse af en god, kærlig Fader i\nhimlen. En af grundene til, at Faderen\nelskede Sønnen så meget, var, at Han\nvar pålidelig. Jesus sagde:\n„Derfor elskede Faderen mig, fordi jeg\nsætter mit liv til, for at tage det igen.\nIngen tager det fra mig, men jeg sæt-\nter det til af mig selv. Jeg har magt til\nat tage det igen. Det bud fik jeg af min\nFader." (Johannes 10:17-18.)\nJesus brugte den magt, som Gud gav\nHam, til at hjælpe andre. Hvor vid-\nunderligt ville det ikke være, hvis det\nsamme vidnesbyrd kunne passe på os\ni vor behandling af andre. Hvor vid-\nunderligt ville det ikke være, hvis vi\npå samme måde kunne sige: „Derfor\nelsker min Fader mig, for jeg gør det,\nHan beder mig om at gøre."\nJeg ønsker inderligt, at alle medlem-\nmer af Jesu Kristi Kirke af Sidste\nDages Hellige kunne tælles blandt de\nærlige, pålidelige mennesker i denne\nverden. Nogle medlemmer af Kirken\nbukker under i den verden, de lever i.\nDe tager deres religion på om sønda-\ngen, men glemmer den, når de går ind\ni forretningsverdenen. Der bliver de\nlige så beregnende og upålidelige i\nforretninger som nogle af deres med-\nmennesker. Man kan godt både have\nsucces og være ærlig — i virkelig-\nheden kan man have større succes\nsom et ærligt menneske, end man\nnogensinde kan som en egoistisk,\nIngen er født ærlig. Ingen er født uær-\nlig. Vi skal oplæres til at være ærlige.\nVi må erfare uærlighedens smerte,\nbekymring og ubehag for at kunne\nvide, at det er sandt, at „ærlighed er\nden bedste politik". Profeten Alma\nsagde til sin søn Corianton: „Jeg siger\ndig, at ugudelighed har aldrig været\nlykke." (Alma 41:10.) (Understregning\ntilføjet.) Uærlige personer opdager\nhurtig dette. Ikke blot ødelægger uær-\nlighed deres eget liv, men det bringer\nogså skam og vanære over deres fa-\nmilie. Uærlighed bringer også skam\nog lidelse over mennesker i den kirke\nde tilhører. Man kan synes om det\neller ikke, men vi bliver alle skåret\nover én kam.\nDet er let at være uærlig i små ting.\nKun få mennesker synes, det er uær-\nligt at tage en blyant med sig hjem.\nKirken har omkring 3500 ansatte. Lad\nos sige, at en blyant koster 30 øre, og\nat hver person tog en blyant, ville det\nbetyde et tab for Kirken på kr. 1 ,050,00.\nEn person, der ville overveje det to\ngange, før han stjal 1050,- kroner, ville\nikke miste et øjebliks søvn over at\ntage en blyant. Og dog, hvilke græn-\nÆrlighed er den bedste politik\n*1 Z&^ ^ V& 'i 9! * f/* l*) t 1>W »Wtf ' .T ' -'^m\n£ ..., W i Vn ii » i WSfcr iK »i-- ■ -™4~^—, ^ ' i i i - ■ ii »'■ ■ i ' ■ "■ ■ • ■»■ • ' - ' " • ' ■" " ' ■ "\nser skal man sætte for uærlighed?\nSmå ting bliver snart til store ting. Før\nvi bliver opmærksomme på det, går vi\nvidere til store synder.\nAt fortælle en løgn kan synes at være\nen lille ting, men én løgn fører til en\nanden, indtil en person har mistet sin\nagtelse. Når en person én gang er\nblevet mærket som løgner, bedrager\neller tyv, kræver det lang tids omven-\ndelse og genopbygning for at gen-\nvinde den agtelse og respekt, som\nman ved en skødesløs eller tankeløs\nhandling satte en plet på. Eftersom vi\nskal lære at være ærlige eller uærlige,\nhvorfor så ikke lære at være ærlige?\nJeg ville ønske, at alle drenge havde\nhaft en moder, som jeg havde. En dag\nkom jeg hjem spisende på et æble.\nMor spurgte mig, hvor jeg havde fået\ndet fra. Jeg fortalte hende, at jeg havde\nfundet det. Hun opdagede snart, at jeg\nhavde „fundet" det i hr. Goddards\nkøbmandshandel, og mor insisterede\npå, at jeg bragte det tilbage. Jeg pro-\ntesterede og sagde, at det var halv-\nvejs spist, men da hun bad mig ind-\ntrængende, bragte jeg det halvspiste\næble tilbage til hr. Goddard og fortalte\nhan skamfuld, at jeg havde stjålet i\nhans butik. Han ringede til mor og for-\ntalte hende, at jeg havde bragt æblet\ntilbage, og han sagde, at han havde\nset mig tage det, men at det var så lidt,\nat han ikke havde bekymret sig om at\nsige noget om det. Det var ikke „så\nlidt" for mor. Hun elskede os for me-\nget til at ville have en tyv i familien.\nDer er et fænomen, som ledsager\nuærlige personer. Inden længe bliver\nde meget kritiske og tilbøjelige til at\nfinde fejl hos ledere, som henleder\nderes opmærksomhed på deres uret-\nfærdighed. Istedet for at omvende sig\nog ændre deres livførelse til det\nbedre, er de tilbøjelige til at retfærdig-\ngøre deres egne misgerninger ved at\nfinde fejl hos deres ledere. Profeten\nJoseph Smith sagde:\n„Jeg vil give en af nøglerne til Guds\nhemmeligheder. Det er et evigt prin-\ncip, som har eksisteret hos Gud i al\nevighed: Det menneske, som står op\nfor at fordømme andre, finder fejl ved\nKirken og siger, at den er helt ved\nsiden af, mens han selv er retfærdig,\nvid da for sikkert, at et sådant men-\nneske er på vej til apostasi; og der-\nsom vedkommende ikke omvender\nsig, vil han apostasere, så sikkert som\nGud lever." (Profeten Joseph Smiths\nSkrivelser s. 185.)\nEn anden selvindlysende sandhed er,\nat Gud virkelig velsigner de retfær-\ndige. Ofte glemmer vi Gud netop i det\nøjeblik, da han i rigeste mål udøser\nsin velsignelse over os, fordi vi ikke\nlængere trænger til Hans støtte. Jeg\nhåber, at vi ikke i vor nuværende vel-\nstand vil glemme vor Skaber og ej hel-\nler glemme de ærlige og retskafne\nhandlinger, som har gjort os til det, vi\ner idag. Helaman, en stor profet fra\nMormons Bog har skrevet:\nAF ÆLDSTE THEODORE M. BURTON\nassistent til De Tolvs Råd\nkonference i Jesu Kristi af Sidste Da-\n„Og således kan vi se, at Herren i sin\nstore, uendelige godhed velsigner og\nbegunstiger dem, som sætter deres lid\nJa, vi kan se, at på samme tid, som han\nvelsigner sit folk ved at formere deres\nmarkers afgrøde, deres flokke og\nhjorde, deres guld og sølv og alle-\nhånde kostbare ting og kunstgen-\nstande og bevarer deres liv og udfrier\ndem af deres fjenders hånd og blød-\ngør fjenders hjerter, så de ikke vil er-\nklære krig mod dem, ja, og endelig\ngør alt for folkets velfærd og lykke,\nse, da, på samme tid forhærder de\nderes hjerter og glemmer Herren, de-\nres Gud, og træder de Hellige under\nfode — og dette på grund af deres\nmedgang og store held.\nJa, hvor hurtige til at blive opblæste af\nstolthed, ... og hvor langsomme er de\nikke til at ihukomme Herren, deres\nGud, og til at give agt på Hans råd, ja,\nhvor langsomme til at vandre på vis-\ndommens veje." (Helaman 12:1-2,5.)\nVille det ikke være klogt at undersøge\nvore gerninger for at se, hvilken vej vi\ngår? Er vort ord lige så godt som vor\nskriftlige forpligtelse? Er vi ærlige i\nvor omgang med andre i det små? Blot\nfordi vi Sidste Dages Hellige lever i\nen verden, der just nu er karakterise-\nret ved udspekulerede og uærlige\nhandlinger, er der ikke nogen und-\nskyldning for os for at være upåli-\ndelige. At andre lyver, er ikke nogen\nundskyldning for os for at være uær-\nlige. Tværtimod må vi være retfærdig-\nhedens forkæmpere, så at andre kan\nlære den ærlighedens og retfærdig-\nhedens vej at kende, som fører tilbage\ntil Gud vor evige Faders nærhed. Præ-\nstedømmets magt er givet os som\nvejledning. De, som bærer det Præ-\nstedømme, må være ærlighedens og\ndydens støttepiller i enhver hense-\nende. Apostlen Peter talte til Præste-\ndømmets ledere således:\n„Men I er en udvalgt slægt, at konge-\nligt præsteskab, et helligt folk, et ejen-\ndomsfolk, for at I skal forkynde hans\nguddomskraft, som kaldte jer fra mør-\nket til sit underfulde lys.\nI elskede! jeg formaner jer som frem-\nmede og udlændige: hold jer fra de\nkødelige lyster, som fører krig imod\nog lad jeres færd blandt hedningerne\nvære god, så de — på grund af de\ngode gerninger, de fåratse — påderes\nbesøgelsesdag kan prise Gud netop\nfor det, de nu bagtaler jer for, som om\nI var forbrydere." (1 Peter 2:9, 11-12.)\nSom Guds børn må vort liv være fyldt\nmed godt arbejde, ærlige handlinger,\nærlige dyder, som er karakteristiske\nfor Guds børn. Når vi påtager os Jesu\nKristi navn, bærer vi ansvaret for at\nbeskytte dette store navn med selve\nAt undlade at ære det kongelige navn,\nvi bærer som kristne, er at udsætte\nden Gud, vi gør os til talsmand for, for\nåben spot og skam. I virkeligheden\nkorsfæster vi Ham påny for verden.\nNu ved vi, at disse ting er sande. Som\nAmulek fordum ved vi bedre, men ofte\nvil vi ikke lytte. Som Amulek sagde:\n„. . . . Alligevel forhærder jeg mit hjer-\nte, thi der blev kaldt på mig mange\ngange, men jeg ville ikke høre; derfor\nhavde jeg kendskab til disse ting, og\nalligevel ville jeg ikke anerkende dem;\nderfor vedblev jeg at stride imod Gud\ni mit hjertes ugudelighed . . ." (Alma\n10:6, understregning tilføjet.)\nI ved lige så godt, som jeg ved, at\nGuds hensigter vil ikke slå fejl. Hans\nhensigter vil opfyldes, og Han vil\nfrelse os fra vore synder, hvis vi blot\nikke vil forhærde vore hjerter.\nDette er Guds værk. Vi er Guds børn\nog må ikke lade Ham i stikken. Lad\nos da alle adlyde de befalinger, som\nvi dybt i vore hjerter ved, er sande.\nDet er på tide at erindre, at Jesus er\nKristus, den levende Guds levende\nSøn. Han er verdens Forløser og Frel-\nser. Om Hans lærdommes guddomme-\nlighed og Hans sags retskaffenhed\nbærer jeg mit personlige vidnesbyrd i\nJesu Kristi navn. Amen. O\n(Forts, fra side 329)\nLehi og befalede ham at rejse til det\namerikanske kontinent med sin fami-\nlie. Gud har under den nuværende\nforvaltning åbenbaret sig for den unge\nmand, Joseph Smith, som fik lov til at\nse Gud, den evige Fader, og Hans\nSøn Jesus Kristus.\nSåledes har de personer, som danner\nGuddommen, igennem tiderne åben-\nbaret sig for mennesket: Gud, den\nevige Fader, Jesus Kristus, Hans Søn\nog Helligånden. Disse tre kaldes af\nmange kristne for „Treenigheden",\nselv om de er tre særskilte personer,\nsåledes som det blev demonstreret\nved Jesu dåb, da Faderens røst hørtes\nog Helligånden dalede ned.\nDet er en almindelig regel, at man ikke\nkan få noget, der har værdi, med-\nmindre man er villig til at betale en\npris. Den lærde bliver ikke lærd, hvis\nhan ikke arbejder og bestræber sig\nfor at nå sit mål. Hvis han ikke er vil-\nlig til dette, kan han så sige, at der\nikke er noget, der hedder lærdom?\nMusikere, matematikere, videnskabs-\nmænd, atleter og dygtige folk på\nmange områder tilbringer flere år med\nat studere, øve sig og arbejde hårdt\nfor at opnå deres dygtighed. Kan an-\ndre, som ikke er villige til at gøre sig\nden anstrengelse, sige, at der ikke er\nnoget, der hedder musik, matematik,\nvidenskab eller atletik? Det er lige så\ntåbeligt af et menneske at sige, at der\ningen Gud er, blot fordi han ikke har\nfølt tilbøjelighed til at søge Ham.\nHistorien fortæller os, at der er en\nGud. Videnskaben bekræfter den\nkendsgerning, at der findes et Aller-\nhøjeste Væsen. Den menneskelige for-\nnuft overbeviser os om, at der er en\nGud. Hans egne åbenbaringer til men-\nnesket udelukker al tvivl om Han eksi-\nstens. For at et menneske kan opnå\nen fast kundskab om Guds eksistens,\nmå han efterleve budene og de lær-\ndomme, som Frelseren fremholdt un-\nder sin personligemission: Så svarede\nJesus dem og sagde: „Min lære er\nikke min egen, men hans, som sendte\nmig. Hvis nogen vil gøre hans vilje,\nskal han erfare, om læren er fra Gud,\neller jeg taler af mit eget." (Joh. 7:16-\n17.) Med andre ord: De, som er villige\ntil at foretage undersøgelsen, rette sig\nefter den og gøre Guds vilje, vil få den\nkundskab, at Gud virkelig eksisterer.\nNår et menneske har fundet Gud og\nforstår Hans veje, lærer han, at der\nikke er noget i universet, der er til-\nfældigt, men at alt er et resultat af en\nguddommelig, forud tilrettelagt plan.\nHans liv får en helt anden og vigtig\nbetydning! Han får en forståelse, der\novergår al verdslig lærdom. Verdens\nskønhed bliver endnu skønnere, uni-\nversets orden bliver af større betyd-\nning og alt, hvad Gud har skabt, bliver\nmere forståeligt, når han er vidne til,\nat Guds dage kommer og går, og års-\ntiderne følger hinanden i deres rette\norden. Hvis alle mennesker kunne\nfinde Gud og følge Hans veje, ville\nmenneskenes hjerter blive vendt i\nkærlighed mod deres brødre, og na-\ntionerne ville have fred.\nJeg bærer vidnesbyrd om, at Gud\nlever, at Han er vor evige, himmelske\nFader. Jeg ved, at Jesus er Kristus,\nHans Søn og verdens Frelser. Jeg ved\nogså, at Gud åbenbarer sin vilje til\nsine profeter i dag, som Han gjorde\ndet under fortidens forvaltninger. Lad\nos søge Gud med et ærligt ønske om\nat lære Ham at kende, beder jeg om i\nJesu Kristi navn. AMEN! Q\nPRÆSIDENT N. ELDON TANNER\nfra Det Første Præsidentskab\nLad os være tapre\nSå langt jeg kan huske tilbage, har jeg\nprøvet at lade mig vejlede af et ynd-\nlingsskriftsted, som min fader lærte\nmig som dreng, og siden dengang er\ndet, som om ingen tale eller artikel\nangående Kirken er fuldkommen uden\n„Men søg først Guds rige og hans ret-\nfærdighed, så skal alt det andet gives\njer i tilgift." (Matt. 6:33.)\nFor mig er dette en medvirkende fak-\ntor til succes på ethvert område, og\njeg har altid fastholdt, at en person\nsom følger denne formaning, vil være\nlykkeligere og have større succes end\nden, der følger en hvilken som helst\nanden adfærdsregel. Vi må aldrig\nglemme, at hver enkelt af os har fået\nlov til at komme til denne jord og nyde\nen jordisk tilstand, for at vi kan for-\nberede os til en udødelig tilstand, en\ntilstand af evigt liv hos vor Fader i\nHvordan opnår vi nu det? Allerførst\nmå vi forstå Evangeliet og kravene til\nopnåelse af denne store velsignelse.\nFor at forstå Evangeliet må vi lære at\nkende Gud og at adlyde Hans befalin-\nger, som Han har givet os i netop\ndenne hensigt. Vi må erkende Jesus\nKristus som verdens Frelser og som\nvor Forløser, og vi må anerkende og\nefterleve Hans befalinger. Han har\nsagt os, at det første og største bud er\nat elske Herren, vor Gud af hele vort\nhjerte, og at det andet er at elske vor\nnæste som os selv.\nSom lignelsen om den gode samaritan\nfortæller os, er alle mennesker vores\n„næste". Derfor vil vi, hvis vi elsker\nvore medmennesker som os selv,\nønske, at de skal nyde de samme vel-\nsignelser, som vi nyder. Eftersom vore\nstørste velsignelser kommer fra Evan-\ngeliet, bør vort største ønske være at\ndele Evangeliet med vore medmenne-\nsker, vor næste.\nDa jeg præsiderede over den vest-\neuropæiske mission, havde vi foruden\nat arbejde med missionærerne lejlig-\nhed til at mødes med nogle af vore\nsoldater. Vi holdt en konference i\nBerchtesgaden i Vesttyskland, som\noverværedes af disse soldater og\nderes hustruer og børn — over eet\ntusinde i tal. Det var i høj grad opmun-\ntrende at høre disse unge mænd, der\nhavde været stationeret i forskellige\nområder over hele verden, hvor der\nmåske ofte var een eller to en halv\nsnes medlemmer af Kirken i deres en-\nhed, bære vidnesbyrd om Evangeliets\nsandhed. Sådanne vidnesbyrd havde\ngjort det muligt for dem at stå imod\nover for al modstand, over for al fri-\nstelse og sige, at de ikke skammede\nsig over Kristi Evangelium. (Se Rom.\n1:16.) Jeg er også sikker på, at deres\nvidnesbyrd hjalp dem til at udholde\nderes vanskeligheder og lidelser.\nEn af disse soldater, som havde været\npå en fuldtidsmission i Frankrig, sag-\nde, at han havde døbt flere omvendte\ni løbet af nogle måneder, medens han\nvar soldat, end han havde gjort i de\n2V2 år, han lavde været i Frankrig som\nEn anden ung mand, en læge, fortalte\nom en tur, som han og nogle andre\nhavde foretaget i et land, hvor deres\nfører havde prist regeringens fortræf-\nfelighed i høje toner, den fremgang,\nde havde gjort osv. Da de gjorde holdt\nfor at spise frokost, sagde denne unge '\nlæge henvendt til føreren:\n„Vi har her 45 amerikanske turister.\nDe tilhører forskellige kirker. Der er\nkatolikker, der er presbyterianere, der\ner metodister og andre. Selv om vi\nikke tror helt på det samme, kommer\nvi godt ud af det med hinanden. Jeg er\nMormon. Jeg tror på Gud, den evige\nFader, og på Hans Søn Jesus Kristus,\nog at de viser sig for mennesker, og\nde belærer mennesket og hører dets\nbønner og besvarer dem."\nHan fortalte gruppen beretningen om\nJoseph Smith, og hvordan han gik ud\ni skoven for at bede, og hvordan Evan-\ngeliet blev gengivet. Så sagde han til\nos: „Og de lyttede, og jeg ønskede at\nnå frem til, at når disse mennesker\nskal stå foran dommerskranken, at de\nda aldrig kan sige: ,Jeg har aldrig hørt\nom Evangeliets gengivelse,' fordi jeg\nfortalte dem om det, og jeg fortalte\ndem klart og tydeligt, hvad vor tro gik\nHan fortalte om, hvordan han ved en\nlejlighed, da en ung mand kom ind på\nhans kontor, bad om hans navn. Da\nden unge mand svarede, at hans navn\nvar Smith, spurgte lægen: „Er De i\nfamilie med Joseph Smith?" Og da\nmanden med et spontant udbrud\nspurgte: „Hvem var Joseph Smith?"\ngreb lægen denne guldrandede lejlig-\nhed til at fortælle ham beretningen om\nJoseph Smith og om Evangeliets gen-\nLad os være tapre i vor overbevis-\nnings styrke. Lad os bære vort vidnes-\nbyrd hvorsomhelst og nårsomhelst vi\nkan. Lad os vinde kundskab om Evan-\ngeliets sandhed, om Guds virkelighed\nog om Hans Søn Jesu Kristi guddom-\nmelige mission. Lad os fortælle ver-\nden, at Joseph Smith var en Guds pro-\nfet, og at Joseph Fielding Smith, som\ner Præsident for Kirken idag, er Her-\nrens talerør; at han leder arbejdet i\nKirken for Jesus Kristus, som er\nHvis vi vil gå fremad under hans le-\ndelse og arbejde sammen i kærlighed\nog enhed, vil riget vokse, og som\nskriften forudsiger, vil Guds rige fylde\nhele jorden. Når vi hjælper med at op-\nbygge riget, forbereder vi os til at\nblive en del af det og nyde medlems-\nskab i det. O\n(Forts, fra side 331)\ngiver ny tillid, nyt livssyn, nye hori-\nsonter — en ny fødsel.\nProfeten Mormon omtalte meget tyde-\nligt det, jeg kan lide at kalde for kvali-\nfikationen til at udføre mirakler. Det\nberettes i 3. Nephi.det ottende kapitel,\nog det første vers: „Følgende skete\nefter vore optegnelser, og vi ved, at\ndisse er sandfærdige, thi se, en ret-\nfærdig mand førte optegnelsen thi han\nudførte i sandhed mange mirakler i\nJesu navn, og ingen kunne udføre no-\ngen undergerning i Jesu navn, med-\nmindre han var fuldstændig renset for\nalle sine synder."\nDette er altså kvalifikatonen, eller\nhvad der kræves: vi må renses fuld-\nstændigt for alle vore synder. Da jeg\nførste gang læste dette skriftsted,\nfølte jeg trang til at råbe: „Hurra for\nomvendelsen!" for hvis det ikke var\nfor omvendelsen kunne der ikke ud-\nføres nogen mirakler.\nMen omvendelsen er skænket menne-\nsket af Herren. Jeg er overbevist om,\nat omvendelse kommer 90% fra Her-\nren og 10% fra mennesket. Nephi går\nendnu videre og siger: „. . . thi vi ved,\nat trods alt, hvad vi formår at gøre, så\ner det dog af nåde, at vi er frelst."\n(2. Nephi 25:23.) Imidlertid er menne-\nskets del den mest påtrængende og\nlivsvigtige, fordi den må komme først\nog være fuldstændig og oprigtig. Et\ngammel hebraisk skrift siger: „Der må\nrøre sig noget forneden, før noget\nrører sig foroven." Det vil sige, at om-\nvendelsen må begynde med os, med\nos jordiske mennesker. Mange gange\nsiger vi, at vi venter på Herren, når\ndet i virkeligheden er Herren, der ven-\nter på os.\n„Heraf kan I vide, om et menneske\nomvender sig fra sine synder: Se, han\nvil bekende dem og aflægge dem."\n(L & P 58:43.)\nNår dette sker, tilgiver Herren og vel-\nsigner ham omgående. Hvor nådig og\ngod Han er. Jeg bærer vidnesbyrd for\njer, mine søskende, at Gud, vor him-\nmelske Fader, lever, og at han hører\nog besvarer vore bønner. Jeg bærer\nvidnesbyrd om, at Jesus er Kristus, og\nat Han lever. Jeg ved, Han lever, og at\nHan har muliggjort tilgivelse for syn-\nder for dem, som kommer til Ham gen-\nnem omvendelse, og at Han gennem\nomvendelse og lydighed vender vore\nsvagheder til styrke, og tidspunktet\nI Jesu Kristi navn. Amen. Q\n(Forts, fra side 324)\nJeg beder for de svage, de trætte, de, som er tynget\naf sorger og byrder, for dem, som trænger til trøst\nog tryghed under livets storme.\nMå Herren give dem fred i følge løftet fra Hans Søn,\nsom sagde til de hellige i fordums tid: „Fred efter-\nlader jeg jer, min fred giver jeg jer; jeg giver jer ikke\nsom verden giver. Jeres hjerte forfærdes ikke og\nvære ikke modløst!" (Joh. 14:27.)\nMå Herren give os og alle mennesker fylden af de\nvelsignelser, vi er i stand til at modtage i dette liv,\nog derefter modtage os i sit Rige i de evigheder, der\nligger foran os. Alt dette beder jeg om i ydmyghed,\nmed taksigelse og i den Herre Jesu navn. Amen. O\nAF KATHLEEN C. PHILLIPS\nPer sad på fortrappen og havde stor\nmelidenhed med sig selv. Det var den\nførste skoledag, og alle hans kamme-\nrater var gået i skole. Per var helt\n„Du er stadigvæk for lille til at gå i\nskole," havde hans ældre broder Bob\nsagt til ham.\n„Du kan komme i skole til næste år,\nmen du er for lille nu," havde hans\nældste bror tilføjet.\nOg så var de gået i skole, og efterladt\nPer ålene. Det måtte være spændende\nat gå i skole, tænkte han. Der var ikke\nnoget at lave nu her omkring. Han var\nfor lille, for lille til at gå i skole, for\nlille til at gøre noget som helst der\nPer rejste sig. „Jeg går en tur hen til\nhjørnet," sagde han til sin mor.\n„Det er godt," svarede hun, „men lad\nvære med at gå over gaden."\n„Det gør jeg ikke," sagde Per, og han\nvidste, at hans mor sikkert havde til-\nføjet, „Du er for lille."\nPer gik langsomt ned ad den brede\nsidegade. Det hele så ud til at være\nmeget roligt, men da han kom hen til\nJens Hansens hus, løb Hansens nye\nhundehvalp Kvik hen til stakittet, hop-\npede og gøede og logrede med halen.\n„Hej, Kvik," sagde Per.\nr /fil n i ! ./////\nFru Hansen kom rundt om hushjørnet.\n„Åh, Per," sagde hun, „kunne du\ntænke dig at komme ind og lege lidt\nmed Kvik?" Den er så ensom nu til\nmorgen, da alle børnene igen er gået\nSå løb Per rundt i gården og legede\n„Tagfat", spillede bold, og hente „Pin-\nden" med Kvik, indtil den trætte lille\nhund gabte og rullede sig sammen i et\nsolrigt hjørne for at tage en lur.\nDa fru Hansen lukkede Per ud af ho-\nveddøren, sagde hun: „Du skal bare\nvide, at jeg er glad for, at du endnu\nikke er stor nok til at gå i skole. Kvik\ntrænkte sådan til en at lege med nu til\nDa Per gik forbi Pedersens hus, så\nhan fru Pedersen hænge tøj op i bag-\nhaven. Hendes lille Sally sad i en\nklapvogn, sparkede ud med fødderne,\nslog ud med armene og lavede en\nmasse spektakel. Per kunne ikke se\nom Sally lo eller græd, så han gik om\ni baghaven og så til hende. En plastik-\ndukke lå i græsset. Per samlede den\nop og gav den til Sally. Hun tav og så\nop på Per og smilede. Fru Pedersen\n„Nåda, Per," sagde hun, „du fik Sally\ntil at holde op med at græde. Hun vil\ngerne have nogen til at samle sit lege-\ntøj op, når hun smider det ned. Hun\nelsker den leg, men jeg er nødt til at\nhænge mit vasketøj op."\nSå blev Per der og samlede Sallys\ndukke, rangle og plastikkugler op, lige\nså hurtigt som hun smed det ned. Det\nvar en god leg, og før Per vidste af\ndet, var fru Pedersen færdig med at\nhænge tøjet op.\n„Mange tak, Per," sagde fru Peder-\nsen. „Sally savner børnene, nu da de\ner i skole. Jeg er glad for, at du endnu\nikke går i skole. Jeg håber, du snart\nvil komme og besøge Sally igen."\nPå hjørnet ved Nielsens hus vendte\nhan om, og begyndte at gå tilbage\nop ad gaden. Der var en eller anden\nder kaldte: „Per, Per," så han stod\nFru Nielsen stod i sind gadedør.\n„Per," sagde hun, „din mor vil gerne\nprøve denne her nye kageopskrift i\ndag. Vil du give hende den for mig?"\nDa Per tog imod opskriften, sagde fru\nNielsen: „Jeg er glad for, at der stadig\nfindes en dreng i vort nabolag til at\nløbe ærinder for hjælpe folk. Det er\ngodt, at du ikke er stor nok til at gå i\nPer gik hjem og tænkte på, hvad fru\nNielsen havde sagt.\nSenere hen på morgenen, da han igen\nsad på sin trappesten, tænkte han lidt\nmere over det. Han var for lille til at\ngøre visse ting, som at gå i skole, men\nder var andre ting, han lige havde den\npassende størrelse til at gøre, nogle\nmeget vigtige ting. Han fik Kvik til ikke\nat føle sig ensom; han hjalp fru Peder-\nsen med Sally, og han kom med en\nkageopskrift fra fru Nielsen.\nSom han sad der på trappestenen,\nmærkede han den særlige duft fra\nkager, der blev bagt, og Per tænkte\npå noget andet.\n„Mor," kaldte han, „er du glad for at\njeg er hjemme og kan hjælpe dig?"\n„Det er jeg virkelig," forsikrede hans\nmor ham. „Måske du vil hjælpe mig\n„Ja," Per rejste sig. „Lige nu, tror jeg,\nat jeg kan hjælpe dig med at smage\npå de nybagte kager." Q\n. ■ *■ s . :. ; .v "isøi ■' >,.'.■"?■ ... ;s :' ■ ■\n■AF DOROTHY O. BARKER\nDavid elskede sit fredelige hyrdeliv.\nGennem de lange dage kunne han\ntænke dybt over tingene og skabe\nvidunderlig musik, spille på sin harpe\nog synge for sig selv, medens lam-\nmene brægede, og fårene græssede\nfredeligt omkring ham.\nFra den dag da profeten havde sendt\nbud efter David og salvet hans hoved\n" ^ ■:■"-■.: ^ ■.::..■■" ' ' " ' : ■■:... : ' ■ : '\nmed olie, havde hans tanker kredset\nom Gud, som havde skabt denne\nsmukke verden. Gud forekom ham nu\nmeget nær. Den strålende sol, de\nstærke vinde og urokkelige bjerge,\nalt talte til ham om den vældige og\nuforanderlige Gud, der vogtede over\nsit folk som en kærlig Fader.\nEn dag kom der en tjener for hurtigt\nat tage David med sig bort fra bjer-\ngene. David måtte tage sin harpe med\nog med det samme komme til kong\nSaul, der var syg og meget ulykkelig,\nog han mente at musik kunne berolige\nhans syge sind.\nDavid var betaget over at skulle be-\nsøge den store krigerkonge — men\nhvor så han streng ud, hvor tungsin-\ndig. David tog sin harpe og begyndte\nat spille; han sang sine sange om him-\nlen og bjergene, om cedertræerne, de\nlegende lam. Efterhånden oplivede\nden blide musik kongens melankolske\nsind, så han var i stand til at rejse sig\nog vende tilbage til sin hær.\nIsraelitterne havde slået lejr på en\nbjergskråning og filisterne var på den\nmodsatte bjergskråning. Et smalt\nvandløb snoede sig gennem dalen ■\nmellem dem, og begge hære var nu\nHver dag sendte filisterne deres\nkæmpestore kriger, Goliat fra Gat,\nfuldt bevæbnet, med en skjoldebærer\nforan sig, frem på bjergsiden for at\nråbe tværs over dalen: „Vælg jer en\nmand og lad ham komme herned til\nmig! Hvis han kan tage kampen op\nmed mig og dræber mig, vil vi være\neders trælle og trælle for jer." (I.Sam.\nIsraels hær skælvede, da de hørte\ndisse ord, og ingen af mændene var\ntapre nok til at kæmpe alene med den\nEn morgen kom David ind i lejren for\nat hilse på sine brødre. Han hørte\nGoliats stemme tordne tværs over da-\nlen, og spurgte sine brødre, hvem der\nville besvare udfordringen. Han blev\nforbavset da han så, at alle israelit-\nterne var bange. David sagde, at han\nville gå ud for at kæmpe mod filisteren.\nDerfor gik David direkte hen til kon-\ngens telt, men da kong Saul så den\nunge hyrde, sagde han mildt: „Du kan\nikke gå hen og kæmpe med den fili-\nster; thi du er en ung mand, og han\nhar været kriger fra sin ungdom."\nMen David sagde til Saul, at han\nhavde vogtet sin fars får, og at en løve\nog en bjørn var kommet og havde\ntaget et lam fra flokken. Han havde\nforfulgt dem og frelst lammet; og da\nløven sprang på ham, dræbte han den.\n„Herren, som har reddet mig fra lø-\nvers og bjørnes vold, vil også redde\nfig fra denne filisters hånd."\n„Gå", sagde kongen, „Og Herren\nvære med dig." (1. Sam. 17:33-37.)\nDavid afslog kong Sauls tilbud om at\nlåne hans egen hjelm, sværd og\nskjold, fordi de var altfor tunge for\nham. Ubevæbnet, med undtagelse af\nsin hyrdestav, sin hyrdeslynge og fem\nglatte sten, som han samlede op fra\nvandløbet, gik David dristigt frem for\nat møde kæmpen.\nGoliat var meget vred, da han så, at\nisraelitterne kun havde sendt en hyr-\ndedreng for at møde ham. „Er jeg en\nhund, siden du kommer imod mig med\nen stav?" råbte han.\n„Du kommer imod mig med sværd,\nspyd og kastevåben", råbte David,\n„men jeg kommer imod dig i Hær-\nskarers Herrers, Israels slagrækkers\nGuds, navn, ham du har hånet. . . I dag\ngiver Herren dig i min hånd; jeg skal\nslå dig . . . for at hele jorden kan kende,\nat der er en Gud i Israel." (1. Sam.\nDavid løb derpå frygtløst frem mod\nkæmpen. Han anbragte en af de små\nsten i sin slynge, og kastede den med\nen sådan erfaren styrke, at den ramte\nfilisteren og trængte dybt ind i panden\npå ham. Goliat faldt tungt til jorden.\nDa filisternes hær så, at deres tve-\nkæmper var død, flygtede de med\nrædselsskrig til deres eget land, efter-\nladende deres telte bag sig.\nDavid blev Israels folkehelt. Han fik\nikke lov til at vende tilbage til sine får.\nHan fik en høj stilling i hæren, og alle\nlovpriste ham, elskede ham, og sang\nsange om ham. Q\nHvilken slags fugl har en kam på hovedet? Du vil kunne se to sådanne fugle,\nhvis du udfylder alle de rammer, hvor der er en sort plet. Hvad er det for nogle fugle?\nbiskop taler til\nBISKOP JOHN H. VANDENBERG\nUngdommen af i dag ønsker at kende\ngrunden til det, som de bliver bedt om\nat gøre. Dette ønske om at vide „hvor-\nfor" kan vokse til et stort karakter-\ntræk, hvis det anvendes på den rette\nmåde, fordi det er vigtigt at gøre den\nrette ting på den rette måde.\nFor eksempel tilrådede Præsident Da-\nvid O. McKay os: Tiende skal ikke be-\ntales med en selvisk baggrund for øje.\nEt menneske, som blot betaler tiende\nfor at bevare sit navn på fortegnelsen\nover medlemmer, der betaler tiende,\nvil modtage sin belønning selvfølgelig;\nhan vil få sit navn på fortegnelsen.\nSandelig, det menneske har fået sin\nbelønning, lige som det menneske,\nsom bad for at blive set og hørt af\nmennesker. Men den, som giver, fordi\nhan holder af at hjælpe andre og at\nfremme retfærdighedens sag, som\ngiver med taknemmelighed ihjertet\nfår også sin belønning, for ved at give\nopnår man virkelig belønning. Ved at\nofre sit liv for Kristus, skal mennesker\nStort set tøver folk med at dele deres\nindtægter med andre. Dette må for-\nstås således, at man tager hensyn til\nden kendsgerning, at et menneske til-\nbringer størstedelen af sin tilværelse\nmed at tjene penge for at forsørge sig\nselv og sin familie. Unge mænd og\nkvinder, som lige er begyndt at tjene\npenge bliver ofte overrasket over den\nmegen tid og anstrengelse, der går\nmed det. Et menneske, som anstenger\nsig for at tjene penge må ligefrem\nføle, at han giver en del af sig selv,\nnår han yder et bidrag.\nHvordan kan vi bedre vise vor kærlig-\nhed til Herren og Hans Kirke end ved\nat give noget, sOm virkelig er en del\naf os selv, noget som er et produkt af\nvor største anstrengelse? Det er en\ngod ting, en fin ting at gøre.\nDe ti procent af vor indkomst, som vi\nbetaler i tiende, hjælper med til at be-\ntale Kirkens driftsomkostninger. Det\ner for tiende, at vi bygger vore kirke-\nbygninger og templer for der at til-\nbede og udføre hellige ordinanser. Det\ner tiende, som bringer missionærerne\nhjem ved afslutningen af deres mis-\nsion. Det er tiende, som opretholder\nKirkens læreanstalter — universiteter,\nkollegier, religiøse institutter og semi-\nForuden velsignelserne ved at vide at\nvor tiende opretholder sådanne værdi-\nfulde institutioner, modtager vi den\nåndelige belønning, som kommer af at\noverholde budene. Herren behøver\nikke vore penge så meget, som vi be-\nhøver Hans velsignelser.\nBetalingen af tiende er en hjælpsom\nbistand til at opnå ydmyghed, en egen-\nskab som er usædvanlig i dag. Hvis vi\nbetaler tiende af de rigtige grunde —\nfordi vi elsker Herren og ønsker at\nhjælpe med at opbygge Hans rige her\npå jorden — tager vi et skridt i ret-\nning af ydmyghed. Uselviskhed er et\nandet karaktertræk, som er sjældent,\ntil hvilket formål tiendebetaling ydet\nmed glæde og taknemmelighed er en\nEt ædelmodigt hjerte lader altid tvivlen\nkomme Herren til gode. Tidligere da\ntiende af og til blev betalt i naturalier,\nvar det et spørgsmål, som ofte opstod,\nisær blandt ungdommen. Denne beret-\nning er fortalt af en fader, som be-\nlærte sine sønner i at læsse en tien-\ndedel af det bedste hø og overbringe\ndet til biskoppens pakhus som tiende.\nDrengene, som havde hjulpet til under\nvæksten, høsten og opbevarelse af\nhøet protesterede: „Hvorfor skal vi\ntage det bedste? Hvorfor skal vi ikke\nblot tage høet, som det ligger?"\nFaderens svar standsede yderligere\ndiskussion: „Når jeres moder og jeg\nbad om at få jer børn, bad vi Herren\nom at give os det bedste, som Han\nhavde, og det gjorde Han."\nDer er mange steder, hvor man bruger\npenge, og det at lære hvad der er den\nbedste måde at bruge dem på, er en\nværdifuld lektie på et hvert alderstrin.\nEnhver, som har prøvet at betale\ntiende, efter at alt andet er betalt, ved,\nat denne metode aldrig fungerer godt.\nEn eller anden har sagt, at ingen no-\ngensinde har nok penge til at betale\ntiende. Det virkelige spørgsmål er, om\nman har tro nok eller ej til at betale\nTiende er noget som er beslægtet med\nfasten som en metode til at udvikle\nselvbeherskelse. Et menneske, der\nkan beherske sin appetit ved at afslå\net måltid mad, når han er sulten, kan\nsædvanligvis bedre beherske sine sel-\nviske lyster ved gladeligt at betale\ntiende. Erfaringer viser, at en af årsa-\ngerne til de problemer, som mange\nunge mennesker har i dag, er, at de\naldrig er blevet nægtet noget. En ung\nmand, som var ødelagt af narkotiske\nmidler, hævdede, at hans forældre\naltid havde givet ham det, som han\nbad om. Hvor væsentligt det er for\nungdommen at indse, at styrke kom-\nmer af at være i stand til at udøve\nselvbeherskelse, og at glæde må vin-\ndes ved personlig opofrelse og an-\nDet at betale tiende er en form for\ngudsdyrkelse. Når et menneske kom-\nmer til forståelse af Herrens store\nkærlighed til ham og hver enkelt per-\nson, føler han et stærkt ønske om en\nhøjere form for gudsdyrkelse, og\ntiende er et naturligt svar på dette\nønske. I disse tider bliver vi ikke bedt\nom at ofre vore liv for Herren, men vi\nkan give produktet af arbejdet i livet\ni form af tiende. Den forhenværende\nPræsident Stephen L. Richards af Det\nførste Præsidentskab sagde i sin bog\n„Tiendeloven": „Hvert menneske, som\nbetaler sin tiende, skulle være glad\nved at gøre det." Jesu Kristi Evan-\ngelium er et glædens Evangelium.\nMennesket er til for at kunne nyde\nglæde. Når et menneske betaler sin\ntiende uden glæde, bliver det berøvet\nen del af velsignelsen. Han må lære\nat give og være glad, villig og fornøjet,\nog hans gave vil blive velsignet. For\nat vi kan modtage mere glæde, er vi\nnødt til at betale hyppigere. Vet at be-\ntale tiende hele året igennem kan vi\nforøge ikke blot vor glæde ved at give,\nmen ved at praktisere det. Jeg kan\nkraftigt og varmt anbefale jer at betale\njeres tiende, når I modtager jeres mid-\nler, ikke blot fordi det vil være lettere,\nmen fordi større velsignelser vil kom-\nme til jer.\nVi vier vore liv til denne Kirkes frem-\ngang, for Guds sag. Den, som giver af\nsig selv med en gave, giver næring til\ntre — sig selv, hans hungrende nabo\nog mig. Så tiendeloven er indbefattet\naf Evangeliet, og det er ægte guds-\ndyrkelse og sand anerkendelse af\nGuds herredømme. Der bruges styrke\nog energi i livet til den sag, og det\ngiver til gengæld et rigt liv i kærlighed\nog tjeneste, for hvilket Kristus kom.\nDet er målet for sand religion. I det\nomfang af dets helligholdelse kan\nethvert menneske bestemme for sig\nselv livskraften i sin egen tro og kær-\nlighed til Gud. En profet har sagt:\n„Tiende skal være helliget Herren."\nDet vil blive helliget dig, hvis du giver\naf et kærligt, glad og villigt hjerte. Q\nHvis du ler\nad mit ansigt,\nler du ad Gud;\nad mit tøj,\nler du ad\nhvis du ler ad\nler du ad mig.\nFor et stykke tid siden var Søster\nPacker og jeg i New Hampshire for at\ntale til lederne af Federated Wo-\nmans Clubs i staten som afslutning på\nderes flere dages kongres over emnet\n„Projektørlys på ungdommen — Reli-\ngion". En der var blevet omvendt til\nKirken, Søster Buswell, var blevet bedt\nom at synge en solo som afslutnings-\nnummer på programmet. Svære numre\ner lette for hendes veltrænede kon-\ntraaltstemme. Hun blev præsenteret\nsom et medlem af Kirken, hun stod\nfrem og sagde: „De små børn i vor\nKirke elsker at synge. Kunne I tænker\njer at høre et potpourri, som er det\nbedste børnene ved, og de voksne\nmed?" Så sang hun med ærbødighed\nalle versene fra en af de populære\nMedens hendes smukke stemme gen-\nlød i salen, strømmede en varm ånd og\nfølelse ind i lokalet. Hun kunne have\nvalgt andre numre — måske kunne\nhun have valgt at synge som en, der\nville fremkalde beundring fra de til-\nstedeværende og vise kvaliteten og\nrummeligheden i hendes stemme. Ofte\nføler ledere inden for musikken nød-\nvendigheden og ansvaret for „forbe-\ndring" og at „indføre kultur" i vore\ngudstjenester ved at fremføre musik,\nsom enten er verdslig eller sekterisk\nog udelukkende valgt, fordi det viser\nderes evner, men som ikke er sva-\nrende til ånden i Evangeliet. Sådan\nderes evner, men som ikke svarer tii\nånden i Evangeliet. Sådan musik har\nmåske en vigtig opgave, men ikke ved\nNogen vil nu sige, at jeg ikke ved\nmeget om musik, og det vil jeg hurtigt\nindrømme, men jeg ved imidlertid,\nhvornår Herrens ånd er til stede, og\nden hengiver sig ikke ofte til musik,\nsom blot bliver godt og værdigt frem-\nført; endnu mindre når musikken er\nfremkaldt af „verdens" stemme, hvor\nklart og tydeligt det end kan lyde.\nDen ligefremhed og ærbødighed, med\nhvilken Søster Buswell sang denne\nligefremme børnesang, bevirkede, at\nder skete noget åndeligt. Hun fortsatte\nmed en anden børnesang, og så, før\nhun sluttede af med et enkelt vers af\n„O, min fader", sang hun en engelsk\nmormonsang, som stiller et spørgsmål,\npå en stridbar måde. Det er et interes-\nsant spørgsmål. „Skal vi svigte vore\npagter?"; sangen protesterer kraftigt:\nSamlet vil og kan ungdommen ikke\nsvigte deres pagter, men individuelt\nhar jeg set dem gøre det — svigte og\nIkke altid lægger man mærke til, at\nLehi's syn placerer den største prøve\nhos dem, der har fulgt „jernstangen"\ntil dets bestemmelsessted. Lyt om-\nhyggeligt til Nephi's ord:\n„Og jeg så en jernstang, og den\nstrakte sig langs med flodens bred og,\nførte til træet, hvor jeg stod.\nOg jeg så utallige folkeskarer, hvoraf\nmange trængte sig frem for at komme\ntil den sti, der førte til træet, hvor jeg\nOg det begav sig, at jeg så andre\ntrænge sig frem, og de kom og fik fat\npå enden af jernstangen og de trængte\nsig frem gennem den tætte tåge og\nholdt fast ved jernstangen, lige til de\nkom hen og kunne nyde af træets\nsom en veltalende stemme\nAF ÆLDSTE BOYD K. PACKER af de Tolv Apostles Råd\nOg efter at de havde spist af træets\nfrugt, så de sig omkring, som om de\nOg jeg så mig også omkring og op-\ndagede på den anden side af floden en\nstor og rummelig bygning, og den stod\nlige som i luftern, højt over jorden.\nOg den var fyldt med folk, både gamle\nog unge, både mænd og kvinder, og\nderes påklædning var meget fin, og\nde stod og spottede og pegede fingre\nad dem, der var kommet og som havde\nnydt af frugten.\nOg efter at de havde smagt frugten,\nskammede de sig over for dem, som\nhånede dem, og de gik på forbudne\nstier og gik fortabt." (1. Nephi 8:19-21,\nLæg mærke til, at prøvelsen kom efter\nde havde fulgt jernstangen, efter at de\nhavde smagt frugten. (Forklaringen på\ndisse symboler gives i 1 . Nephi 1 1 . ka-\nHvad er prøvelsen? Hvorfor gik de\nfortabt? Det havde noget at gøre med\nat blive skamfulde, så man kunne se\ndet på deres ansigter, eller fordi de\nblev spottet, latterliggjort og peget\nHvordan kan vi undgå at falde fra?\nFor det første — ■ vær årvågen nok til\nat vide at udfordringen, når den kom-\nmer, er individuel. Mens Zions ung-\ndom ikke vil svigte deres pagter, kan\ndu risikere det.\nMange af jer forestiller jer med urette,\nat hvis en moderne Johnston's hær\n(Johnston's hær blev beordret mod\nMormonerne af den amerikanske Præ-\nsident Buchanan i 1858, Ene. Ameri-\ncana, Afsnit 9, side544) truede Kirkens\neksistens, ville I befinde jer i Echo\nCanyon (Echo Canyon, nordøstlige del\naf Salt Lake City, hovedkvarteret for\nforsvarstropperne) for at melde jer\nsom soldater, for at forsvare troen. I\ntager fejl i jeres forståelse, fordi ud-\nfordringen ikke kommer som en hær\nmod Kirken, men som Djævelen mod\njeres individuelle vidnesbyrd.\nNær afslutningen af et kursus til min\ndoktorgrad blev jeg indtegnet sammen\nmed tre andre i en filosofisk klasse.\nTo af os fuldendte vore doktorgrader;\nde to andre skulle netop til at indlede\nderes højere uddannelse.\nDer opstod en uenighed mellem den\nanden lægekandidat og mig. Profes-\nsoren dæmpede behændigt striden\nuden at tage parti. Diskussionen blev\nvoldsommere og de to andre stude-\nrende tog parti, én på hver side.\nSå der stod vi, to stridende med hver\nen sekundant. Problemet udviklede\nsig og blev større, og hver dag forlod\njeg klassen endnu mere ulykkelig.\nHvorfor skulle jeg tage mig af det?\nDet bekymrede mig, fordi jeg havde\nret, og han havde taget fejl, og jeg\nvidste det, og jeg mente, at også han\nvidste det. Endnu var han i stand til at\novervinde mig i enhver diskussion.\nHver dag følte jeg mig mere utilstræk-\nkelig, mere tåbelig og mere fristet til\nSå hændte en af de mest betydnings-\nfulde oplevelser i hele min studietid.\nEn dag, da vi var ved at forlade klas-\nsen gjorde hans sekundant en be-\nmærkning: „Du taber, gør du ikke?"\nDer var ingen stolthed tilbage til at\nforhindre mig i at samtykke klart: „Ja,\n„Ved du, hvad der er i vejen med\ndig?" spurgte han.\nJeg blev interesseretog svarede: „Det\nville jeg meget gerne få at vide."\n„Problemet med dig er, at du er ved\nat kæmpe dig ud af sagens sammen-\nJeg spurgte ham, hvad han mente, for\njeg vidste det ikke, og han kunne ikke\nforklare det. Han sagde blot: „Du er\nved at kæmpe dig ud af sagens sam-\nDen nat tænkte jeg uafbrudt på pro-\nblemet. Det var ikke et spørgsmål om\nrang eller anseelse — det var større\nog vigtigere end det. Jeg var blevet\nslået i mine anstrengelser for at for-\nsvare et princip, som var sandhed.\nHans fremstilling: „Du er ved at kæm-\npe dig ud af sagens sammenhæng"\nblev i mit sind. Til sidst i min ydmy-\ngelse knælede jeg ned i bøn til Her-\nren. Så kendte jeg svaret.\nNæste dag vendte vi tilbage til klas-\nsen, denne gang- for at blive ved sa-\ngens sammenhæng. Da diskussionen\nbegyndte lod jeg som om, jeg var for-\ntrolig med filosofisk terminologi og\nhavde læst en bog eller to derom, i\nstedet for at mumle nogle opstyltede\nblaserte, filosofiske erklæringer — og\ni stedet for at sige: „Den priorate\nerhvervelse af intelligens som kommer\naf ydre søgen af oplysninger," blev\njeg ved sagen og sagde: „Åbenbaring\nPludselig fik sagen en anden vending,\nog jeg blev reddet fra tilintetgørelse\nog lærte en lektie, som jeg aldrig vil\nglemme. Jeg stod i gæld til den for-\ndringsløse studerende, som var kom-\nmet med den bemærkning, som jeg\nhavde lært så meget af.\nTil de studerende vil jeg sige: Lær,\nsøg og find kundskab, tag stadigvæk\nhøje eksamener; opnå høje stillinger,\ninden for det fag, som I har valgt. I\nbehøver ikke at være mindre kloge\neller umodne ved at pålægge jeres\nreligiøse overbevisning for andre. Men\nnår I diskuterer Kirken eller Evange-\nliet, så vig ikke bort fra sagens sam-\nI må ganske vidst ikke overtale nogen\ntil at acceptere jeres synspunkter.\nVær kloge nok til at vide, når I ikke\nskal prøve. I kan imidlertid informere\ndem fuldstændigt om Kirken, så de\nved, ligegyldigt, om de accepterer\neller ej, hvad det drejer sig om. Lær\ndem derfor tro, omvendelse og dåb.\nVed universitet findes der et antal kur-\nser, som kræver forudsætninger. For\neksempel kan man ikke tilmelde sig et\nkursus for viderekommende i kemi\nuden først at have bestået et grund-\nlæggende kursus. For at indskrive sig\npå en højere læreranstalt, må man\nførst have bestået studentereksamen\neller noget tilsvarende.\nTager I først et kursus for viderekom-\nmende uden forudsætninger eller til-\nsvarende øvelse, vil det sandsynligvis\nmislykkes for jer. Uden kendskab til\nde grundlæggende principper i et fag,\nmå man misforstå endog afvise be-\ngyndelsesgrunde, som er direkte knyt-\ntede til de grundlæggende principper\nindenfor et fag.\nDer findes i Evangeliet nogle grund-\nlæggende lærdomme, uden hvilke den\ndybere forståelse i nogle principper i\nEvangeliet vil blive misforstået; i vir-\nkeligheden fuldstændigt misforstået.\nFor eksempel begrænsningen under\nhvilket Præstedømmet er uddelt, vil\nnæppe kunne accepteres eller forstås\naf nogen, som ikke har gennemgået\nde grundlæggende principper i tro,\nomvendelse og den Helligånds gave.\nBliv aldrig skamfulde over Evangeliet,\nfordi mennesker ikke er enige med\ndig, og endog tilsyneladende er år-\nvågne, intelligente og velmenende\nmennesker. Begynd ikke at vakle fordi\ndu ikke kan forklare det „på deres ter-\nminologi", i „deres sammenhæng".\nAnerkend at der må være behov for\nmodsætningsforhold, at I ikke kan\nvære helt populære hos alle, fordi I\nikke både kan være noget og alligevel\nblive fuldstændig accepteret af alle.\nFristelsen er ikke ny. Moroni begyndte\nselv at sørge over sine svagheder og\nfejltrin, idet han prøvede at lære sand-\n„Og jeg sagde til Ham: Herre folkene\nvil spotte over disse ting.\nOg da jeg havde sagt dette, talte Her-\nren til mig og sagde: Dårer spotter,\nmen de skal komme til at sørge; og\nmin nåde er tilstrækkelig for de yd-\nmyge, så de ikke skal benytte sig af\nOg dersom mennesker kommer til mig,\nvil jeg vise dem deres svaghed. Jeg\ngiver menneskene svagheder for at de\nkan være ydmyge; og min nåde er til-\nstrækkelig for alle mennesker, som\nvil jeg gøre det svage stærkt for dem.\nSe, jeg vil vise folkene deres svaghed,\nog jeg vil vise dem at tro, håb og\nkærlighed fører til mig — al retfærdig-\nheds kilde." (Ether 12:23, 25-28.)\nVi trænger til flere mennesker som\nSøster Buswell i denne Kirke, der har\ninspiration til på et passendetidspunkt\nat blive ved Evangeliets sammenhæng,\nikke fordi de ikke kan leve op til ver-\nden på dens betingelser, men fordi de\nikke skammer sig over Jesu Kristi\nEvangelium, thi dette er Guds kraft til\nfrelse for enhver som tror. (Paulus\nbrev til Romerne, 1:16.)\nU/i dø/i, ^^e//i i£Æe Æi/adf^ Æa/* /ee/'t di^ dit Afe^te taae i/a^e\n/id //ii/ie aad/\ntJÆl e/i ^æÆÆe af datpe e^ /tei/ed/* e^ ifo££e if/'i/iae/' de dia.\n£/ed/ied e^f tf&é/iafr v-ife ef f/*a di^ ai/id de/n é&m- v-d/id &/?i di/i Æa£,\né£/*ii/ dem^ /id dit ^'erted ta^&e /\n^da /i/ider da /idde &<f ^/ideét i ±/adé e<z /?ie/i/ieéÆe/'é øf/ie.\nAF ÆLDSTE THOMAS S. MONSON, af De Tolv Apostles Råd\nTale givet ved den årlige 140. generalkonference i Jesu Kristi\nKirke af Sidste Dages Hellige\nVi hører ofte udtrykket „tiderne har skiftet", og måske er\ndet rigtigt. Vor generation har været vidne til umådelige\nfremskridt i kampen for lægevidenskaben, transport, sam-\nfærdsel og udforskning, blot for at nævne nogle få. Der er\nimidlertid disse isolerede, standhaftige øer midt på det\numådelige ocean af omskiftelser. For eksempel er drenge\nstadig drenge, og de fortsætter med at foretage sig de\nting, som drenge holder af.\nFor nogen tid siden hørte jeg tilfældigt, hvad jeg er over-\nbevist om, er en ofte gentaget samtale. Tre meget små\ndrenge diskuterede deres fædres kræfter. En sagde: „Min\nfader er større end din fader," hvortil den anden svarede:\n„Godt, men min fader er klogere end din fader." Den tre-\ndie dreng forsvarede sig og sagde: „Min fader er læge,"\nog så henvendte han sig hånende mod den ene dreng og\nsagde: „Din fader er kun lærer."\nDa en af børnenes mødre kaldte, afsluttedes diskussionen,\nmen ordene fortsatte med at give genlyd for mine ører.\nBlot en lærer. Blot en lærer. Blot en lærer. En dag vil hver\naf disse små drenge komme til at værdsætte den sande\nværdi af inspirerende lærere og vil med oprigtig tak-\nnemmelighed anerkende det uudslettelige indtryk, som\nsådanne lærere vil efterlade i deres personlige tilværelse.\n„En lærer", som Henry Brook Adams bemærkede, „påvir-\nker evigheden, han kan aldrig vide, hvor hans indflydelse\nstandser", og denne sandhed passer på enhver af vore\nlærere; for det første læreren i hjemmet, for det andet\nlæreren i skolen, og for det tredie læreren i Kirken. Måske\nhusker I og jeg bedst den lærer, som havde mest ind-\nflydelse på os. Hun har hverken nogen tavle eller bestået\neksamen fra en læreranstalt, men hendes lektier var evige,\nog hendes omsorg var ægte. Ja. Jeg taler om en moder, og\ni samme åndedrag medtager jeg faderen, i virkeligheden\ner ethvert forældrepar lærere.\nEleven i en sådan lærers guddommeligt udpegede klasse-\nværelse — og sådan er forholdet i virkeligheden med det\nlille barn, der kommer til jeres eller mit hjem ■ — er en\nyndig ny blomst blandt menneskene, neddalet fra Guds\neget hjem for at blomstre på jorden.\nDen første tid, hvor man lærer den lille, iler af sted, og\ngunstige lejligheder er forgængelige. Forældre, som op-\nsætter deres udførelse af deres ansvar som lærere, vil i\nårene, der kommer, opnå en bitter erfaring med den ofte\ngentagne talemåde „Det kunne have været."\nSkulle et forældrepar behøve yderligere instruktion til at\nbegynde den pålagte gerning, som det er at undervise om\nGud, lad dem da huske på, at den stærkeste forbindelse\naf følelser i verden hverken fremkaldes af nogen stor kos-\nmisk begivenhed eller findes i romaner eller historiebøger\n— men alene af forældre, som ser ned på et sovende\nbarn. „Skabt i Guds billede", dette herlige skriftsted fra\nbibelen får en ny og klingende betydning, når forældre\ngentager dette for dem selv. Hjemmet kaldes et himmelsk\ntilflugtssted, og kærlige forældre lærer deres børn at\n„bede og vandre retskaffent for Herren". (L & P 68:28.)\nSådanne inspirerede forældre gør sig ikke egnet til be-\nskrivelsen „Kun en lærer".\nLad os som næste punkt betragte læreren i skolen. Uund-\ngåeligt fremkommer den grådkvalte morgen, da hjemmet\novergiver en del af dets læretid til klasseværelset. Johnny\nog Nancy følger den glade skare, som hver dag går fra\nhjemmet til skolens klasseværelse, og der opdages en ny\nverden, hvor vore børn møder deres lærere.\nLæreren skærper ikke blot forventninger og ambitioner\nhos eleverne, men påvirker også deres standpunkter mod\nderes fremtid og dem selv. Hvis han ikke er opmærksom,\nefterlader han ar i de unges liv, som gør meget ondt\ni deres selvagtelse, og som forvrænger deres billede\naf dem selv som levende skabninger. Men hvis læreren\nholder af sine studerende og har store forventninger til\ndem, vil deres selvtillid vokse, deres evner vil udvikles og\nderes fremtid vil være sikret.\nUheldigvis finder vi disse få lærere, som frydes ved at\nødelægge tro, snarere end at bygge bro til gode til-\nværelser. Vi må altid huske at styrken til at lede, også\nfindes til at vildlede, og styrken til at vildlede, er at\nPræsident J. Reuben Clark, Juniors ord: „Den som sårer,\nødelægger og lemlæster en sjæl, som fremmaner tvivl\neller ødelægger tro i de højeste sandheder, vil Gud holde\nstrengt ansvarlig, og hvem kunne tænke sig, hvor langt\net menneske vil synke, som forsætligt skader et andet\nmenneskes chance for celestial herlighed?" (Udødelighed\nog evigt liv, bind 2, side 128.)\nDa vi ikke har kontrol over klasseværelset kan vi i det\nmindste forberede eleven. I spørger: „Hvordan?" Jeg\nsvarer: „Sørg for en vejleder til herligheden i Guds cele-\nstiale rige, blot et barometer til at skelne Guds sandheder\nog menneskehedens teorier."\nFor adskillige år siden holdt jeg sådan en vejleder i hån-\nden. Det var et bind af Skriften, det vi almindeligvis kalder\n„Tre i én", som indeholder Mormons Bog, Lære og Pagter\nog Den Kostelige Perle. Bogen var en gave fra en kærlig\nfader til en smuk blomstrende datter, som omhyggeligt\nfulgte hans råd. På den første side havde hendes fader\nskrevet disse inspirerede ord:\nDen 9. april 1944\nTil min kære Maurine\nAt du må have et bestandigt ønske om at skelne mellem\nsandheden og vildfarelsen i menneskehedens livsans-\nkuelse og således vokse i åndelighed og tiltage i kund-\nskab, giver jeg dig denne hellige bog til at studere ofte og\nat værne om igennem din tilværelse.\nHarold B. Lee.\nJeg stiller spørgsmålet: „Kun en lærer?"\nLad os til slut vende os mod læreren, som vi normalt\nmøder om søndagen — læreren i Kirken. I sådanne om-\ngivelser mødes tidligere generationers historie, håbet om\nvor tid, og løfterne om fremtiden. Især her underviser\nlæreren os om, at det er let at være en farisæer, men\nsvært at være discipel. Læreren dømmes af eleverne, ikke\nalene hvordan han underviser, men også hvordan han\nApostlen Paulus gav råd til Romerne: „Du, som lærer\nandre, du lærer ikke dig selv, du, som prædiker, at man\nikke må stjæle, du stjæler, du, som siger, at man ikke må\nbedrive hor, du bedriver hor." (Pauli brev til Romerne,\nPaulus den inspirerede og dynamiske lærer viser os et\ngodt eksempel. Hemmeligheden bag hans succes afsløres\ngennem hans oplevelser i det uhyggelige fangehul, hvor\nhan var indespærret. Paulus kendte lyden fra soldaternes\ntrampende fødder og den klirrende lyd fra lænkerne, der\nholdt ham fangen. Da fangevogteren, som syntes at være\nimødekommende, bøjede sig mod Paulus og spurgte ham\nom han behøvede vejledning med hensyn til, hvordan man\nskulle opføre sig over for kejseren, sagde Paulus, at han\nhavde en vejleder — Helligånden.\nDen samme ånd vejledte Paulus, da han stod midt iblandt\nbakkerne i Mars og læste skriftstedet: „For en ukendt\nGud" og erklærede: „Det, som I således dyrker uden at\nkende det, det forkynder jeg jer."\nGud, som skabte verden og alt, hvad der er i den, bor ikke\ni templer gjorte med hænder; han, som jo selv giver alle\nliv og ånde og alt andet; thi i ham lever og røres og er vi,\nthi vi er også af hans slægt. (Ap. G. 1 7:23-25, 28.)\nEndnu én gang: „Kun en lærer?"\nI hjemmet, i skolen, i Guds hus findes én lærer, hvis til-\nværelse overskygger alt andet. Han lærer om liv og død,\nom pligter og skæbner. Han lever ikke for at blive betjent,\nmen for at betjene, ikke for at modtage, men for at give,\nikke for at redde sit eget liv, men for at ofre sig for andre.\nHan beskrev en kærlighed, som er smukkere end begær,\nen armod rigere end skatte. Det er sagt om denne lærer,\nat han underviste med myndighed og ikke lige som de\nI verden i dag, hvor mange mennesker er grådige efter\nguld og hæder, (Se Matt. 11:19) og som er præget af\nlivsanskuelser som „udgiv eller opgiv", lad os da huske,\nat denne Lærer aldrig nedskrev — ■ en gang skrev Han i\nsandet og vinden ødelagde for stedse, hvad Han havde\nskrevet. Hans love var ikke indgraveret i sten, men kun i\nmenneskehjerter. Jeg taler om Mesteren selv, Jesus Kri-\nstus, Guds Søn, Frelseren og Forløseren for hele menne-\nNår de helligede lærere reagerer på Hans blide opfordring:\n„Kom, lær af mig" bliver de belært, men de får også del i\nHans guddommelige styrke. Det var min oplevelse, da jeg\nsom lille dreng kom under indflydelse af sådan en lærer.\nI klassen i vor søndagsskole underviste hun os om ver-\ndens skabelse, Adams fald, Jesu sonende offer. Hun med-\nbragte i klasseværelset så ærede gæster som Moses,\nJoshua, Peter, Thomas, Paulus og Jesus Kristus. Skønt vi\nikke så dem, lærte vi at elske, ære og efterligne deres\nHendes undervisning blev aldrig så dynamisk eller dets\nindhold mere uforglemmeligt som en søndag morgen, da\nhun bedrøvet bekendtgjorde for os, at en af vore klasse-\nkammeraters moder var død. Vi havde savnet Billy den\nmorgen, men vi kendte ikke grunden til hans fravær. Lek-\ntien bragte emnet: „Saligere er det at give end at mod-\ntage." Halvvejs gennem lektien lukkede vor lærer lektie-\nhæftet og åbnede vore øjne og ører og vore hjerter mod\nGuds herlighed. Hun spurgte: „Hvor mange penge har vi\ni pengekassen til selskabelighed?"\nSkønt vi var i dårligt humør kom svaret hurtigt og stolt:\n„4 dollars 75 cents."\nSå foreslog hun lige så blidt: „Billy's familie har hårdt\nbrug for penge og er nedbrudte af sorg. Hvad synes I om\nevt. at besøge familien nu til morgen og forære dem jeres\nAldrig nogen sinde vil jeg glemme den lille skare, som gik\npå vejen, kom ind i Billy's hjem, hilste på ham, hans bro-\nder og søstre og faderen. Hans moder var mærkeligt nok\nallerede borte. Jeg vil altid sætte pris på tårerne, der funk-\nlede i alles øjne, da den hvide kuvert, som indeholdt vore\nkostbare penge til selskabelighed, blev overrakt af vor\nlærers spinkle hånd til den nødlidende, sorgbetyngede\nfaders hånd. Vi sprang omkring på vor tilbagetur til Kirken\nog vore hjerter var lettere og lysere end de nogensinde\nhavde været; vores glæde mere fuldkommen og vor for-\nståelse dybere. En af Gud inspireret lærer havde under-\nvist sine drenge og piger i en uforglemmelig lektie om\nsand gudsdyrkelse. „Saligere er det at give end at mod-\nVi kunne godt have gentaget disciplenes ord, som de\nsagde på vejen til Emmaus: „Brændte ikke vort hjerte i\nos, mens han talte til os på vejen og lukkede skrifterne op\nfor os." (Lukas 24:32.)\nJeg vender tilbage til den først nævnte samtale. Da dren-\ngen hørte de hånende ord „Min fader er større end din,"\n„Min fadere er klogere end din," „Min fader er læge,"\nkunne han godt have svaret: „Din fader er måske større\nend min, og din fader er måske klogere end min, din fader\ner måske pilot, ingeniør eller læge, men min fader, min\nfader er lærer."\nMå enhver af os altid fortjene en sådan oprigtig kompli-\nment, beder jeg ydmygt i Mesterens, Guds Søns, Den\nHerre Jesu Kristi navn. Amen. O\nStol på Herren\naf hele dit hjerte,\nmen forlad dig ikke\npå din forstand ;\nhav ham i tanke\npå alle dine veje,\nhan dine stier.\nHold ikke dig selv\nfor viis, frygt\nHerren og vig\nfra det onde;\nså får du helse\ntil nadververs i november\n„Og I skal forstå sandheden og\nsandheden skal frigøre jer." (Johan-\nnes Evang. 8:32.)\n„Lad os elske hverandre, thi kærlig-\nheden er af Gud." (1. Johannes 4:7.)\nfej J J ^\nO f r\_\nRoy M. Darley\nSara M. Tanners\nHengivenhed for hjem,\nfamilie og kirke\nAF ELEANOR KNOWLES Medredaktør\n„Hun viste sig de krav voksen, han\nstillede, opgav de ting i livet, der ville\nhave moret hende, for at indtage den\nærefulde stilling som kvinde og som\nhustru . . ." (John L. Clarke, Præsident\nfor Ricks College.)\nDa den unge lærerinde var på vej til\nsin første stilling i den lille skolebyg-\nning i Hill Spring, Alberta, Canada,\nanede hun intet om, at hele hendes\nlivsløb i løbet af nogle få måneder\nville bilve ændret, og at hun i hele\nresten af sit liv ville komme til at rejse\nover hele verden ved sin mands side,\ntræffe konger, betydningsfulde rege-\nrings-embedsmænd og personer af\nalle racer og trosbekendelser.\nSara Isabelle Merrill havde tilbragt\nhele sit liv på nogle få måneder nær\ni Canada (hun var født i Lehi, Utah),\nhvor hendes fader var blevet kaldet til\nat hjælpe med at bygge huse til de\nSidste Dages Hellige familier, der var\nengageret i et projekt med kunstig\nvanding for den canadiske regering.\nHun gik i skole i Margrath, Hill Spring\nog Calgary, og tog eksamen fra et\nlærerkollegium i Calgary.\nI skolen i Hill Spring traf Sara den\nhøje, kønne Nathan Eldon Tanner,\nskolens nye forstander og lærer for\nde højere klasser. De forelskede sig,\nog en kold, snevejrsdag i december\n1919 giftede de sig. (De blev senere\nbeseglet til hinanden i Alberta-templet\nefter indvielsen af templet i august\nMed sit ægteskab opgav Sara Tanner\nenhver tanke om en fuldtids karriere\nuden for hjemmet, og hun anvendte\nsin energi på at skabe et hjem og\nstøtte sin mand i hans kirkelige, bor-\ngerlige, regeringsmæssige og profes-\nsionelle opgaver. I løbet af de næste\n5 år — medens de kæmpede for at\nskabe et hjem og gøre hans uddan-\nnelse færdig, blev de velsignet med\nfem dejlige døtre: Ruth, Isabelle,\nZola, Beth og Helen. (De er nu alle-\nsammen gift, og præsident og søster\nTanner har nu 26 børnebørn og et\nFor nylig ærede Ricks College i Rex-\nburg, Idaho, søster Tanner som deres\n„Årets kvinde". Den hædrende omta-\nle, der fulgte med belønningen, inde-\nholdt nogle ord fra præsident John L.\nClarke — citeret ovenfor — samt\nfølgende hyldest, som er en udmærket\nbeskrivelse af Sara Tanners hengiven-\nhed for sit hjem og sin familie:\n„Tidligt i livet begyndte du at udvikle\nden ideelle kvindes egenskaber. Du\nhar udviklet dig gennem kulturelle\naktiviteter, som f. eks. malerkunst, lit-\nteratur, historie, musik og skuespil-\n£ m a\nMé :, #\nfV 1 !\n, k V- Pi'\n' 7 * Il\n* ■ % i » * "^\nsj »§ # :\n:SJ:,;::::|f:::;:.:::,:;,;,: ■::..;.,:,„■: 1^:,, :■: i;.;- * .;.;.;; . : ;;-; ;,.::.:■■..:: ;.: Z :?;-: I":!:: .:! .;.;:\nkunst, som altsammen har beriget dit\nliv. Du har skildret kernen i ægte mo-\nderskab gennem dine huslige interes-\nser og tilførelse af værdier til hjem-\nmet, samt din magtfulde hengivenhed\nfor hjem og børn." Det blev også be-\nmærket, at „hun har været et eksem-\npel på kærlighed til Gud gennem sin\ntjeneste som lærerinde i de offentlige\nskoler, i mange af Kirkens organisatio-\nner og som leder i mange af hjælpe-\nDa præsident Tanner indtog en frem-\nskudt stilling i Albertas regering som\nlovgiver og derefter som kabinets-\nembedsmand, var hans elskede „Sally"\nved hans side, støttede ham og sør-\ngede for, at der var fred og ro i hjem-\nmet. Hans opgaver førte ham til Euro-\npa, De vestindiske Øer, Mexico, gen-\nnem de canadiske provinser, og til\nandre dele af verden, og når som\nhelst, det var muligt, ledsagede hun\nham. En betagende oplevelse dengang\nvar det at blive inviteret til middag hos\nkong George VI. og dronning Eliza-\nbeth af England. De har også spist\nsammen med dronning Elizabeth II,\nprins Philip og andre notabiliteter.\nHvor som helst de har boet, har søster\nTanner været aktiv i Kirken. Hendes\ntidligere uddannelse og erfaring som\nlærerinde har fundet god anvendelse,\nnår hun har undervist i Primary, Søn-\ndagsskolen, Unge Kvinders GUF og\nHjælpeforeningen. Hun har også ud-\nnyttet sine lederevner som præsi-\ndentinde for et wards Unge Kvinders\nGUF, for Hjælpeforeningen og som\nrådgiver i stavs-hjælpeorganisationer.\nDa Præsident Tanner blev præsident\nfor Den vesteuropæiske Mission, blev\nsøster Tanner specielt udnævnt til\nrepræsentant i Europa for Unge Kvin-\nders GUF generalbestyrelse — så hun\nkunne overvåge GUF-arbejdet i Euro-\npa; hun er den første i UKGUF, der\nhar haft en sådan stilling. I 1964 blev\nhun og præsident Tanner hædret af\nGUF med Æres-Guld-Gleaner og Ma-\nDa Præsident Tanner i 1960 blev\nkaldet til fuldtids tjeneste i Kirken som\nassistent til De Tovs Råd, betød det,\nat de måtte sige farvel til deres el-\nskede, canadiske hjem, såvel som til\nfamilien (alle deres døtre har deres\nhjem i Canada). Uden at se sig til-\nbage, og uden fortrydelse, tog de\nimidlertid mod kaldet fra Det Første\nPræsidentskab og flyttede til Salt\nLake City, hvor de skabte sig et nyt\nhjem. I dag har de deres hjem i en\nrummelig lejlighed med en impone-\nrende udsigt over Saltsødalen og de\nPræsident og søster Tanner fejrede\nderes guldbryllup i december 1969\nmed en betagende to ugers ferie på\nHawaii med 38 medlemmer af deres\n„For ca. 2 år siden spurgte min mand\nmig, hvorledes jeg kunne tænke mig\nat fejre vort guldbryllup." fortæller\nhun. „Eftersom vi ikke havde nogen\nreception ved vort bryllup tænkte han,\nat vi måske skulle holde en nu. ,Ved\ndu, hvad jeg virkelig har lyst til?'\nspurgte jeg ham. ,Jeg kunne tænke\nmig at rejse til Hawaii med hele vores\nfamilie.' Han begyndte straks at lægge\nplaner, og den 17. december mødtes\nvi alle i Seattle og fløj til Honolulu."\nEftersom Church College of Hawaii var\nledigt på grund af juleferie, boede\nfamilien Tanner der, sov på sovesa-\nlene, spiste i cafeteriet og benyttede\nsig af mange af rekreationsmulighe-\nderne. På brylluppsdagen, den 20. de-\ncember, overværede de forestillingen\ni Polynesian Cultural Center.\n„Det var en rejse, hvor virkeligheden\nsandelig langt overgik forventningen,"\nI Ricks College's omtale, står ordene\n„Høje, kvindelige egenskaber" og\n„inspiration for sin mand" som de\nøverste. Søster Tanner siger, at noget\naf det, der har haft størst indflydelse\npå hendes liv, er hendes tro på bøn-\nnens magt. „Jek fik meget tidligt et\nvidnesbyrd om bøn," siger hun. „Jeg\nhusker så levende, at min bed-\nstemoder fortalte, hvorledes hendes\nmoder tog hende med ud på en tur i\nskoven, hvor hun lærte hende nøglen\ntil bøn og formanede hende til altid at\nSelvom søster Tanner har mange\ninteresser, er de allesammen under-\nordnede i sammenligning med hendes\nhengivenhed for og kærlighed til sin\nmand og til familen. „For tiden er min\neneste Kirkelige opgave den at være\nhustru til 2. rådgiveren i Det Første\nPræsidentskab," siger hun stolt, „og\nmit eneste ønske er at være den\nbedst mulige hustru for ham."\nSara Merrill Tanner har i sandhed\npåtaget sig rollen som kvinde og\nhustru og gjort den ære.,\nFrelse er et familieanliggende\nAF PRÆSIDENT BRUCE R. McCONKIE\nfra De Halvfjerds' Første Råd\n(Tale ved den 140. årige Generalkon-\nference i Jesu Kristi Kirke af Sidste\nFrelse er et familieanliggende.\nVi er allesammen medlemmer af Gud,\nden evige Faders familie. Vi er Hans\nåndelige børn. Vi levede hos Ham i en\nfamilie-enhed, før denne verdens\ngrundvold blev lagt.\nI en af vore storslåede, doktrinære\nsange synger vi:\nMen har der jeg kun en Fader?\nHør fornuft og sandheds svar,\nsig, hvad jeg vil evigt kende:\n„Der jeg og en Moder har!"\nNår min svage hytte lægges\nned i jordens kolde grus,\nFader, Moder, lad mig møde\neder i jert kongehus.\nNår jeg har mit mål fuldkommet,\nhvorfor I mig sendte her,\nkald mig hjem med fælles stemme,\nlad mig salig dvæle der!\n(Nr. 195 i den blå sangbog.)\nMedens vi endnu opholdt os i Hans\nnærhed, forordnede vor ophøjede og\nevige Fader Frelsens Plan, som skulle\nsætte os i stand til at gå fremad, ud-\nvikle os og blive Ham lig.\nDenne evangeliske plan tilbød alle\nGuds børn den forret at få en jordisk\nprøvetid og håb om evigt liv. Vi mod-\ntog alle det løfte, at vi gennem Kristi\nforsoning skulle blive oprejst til udø-\ndelighed, og at vi skulle få evigt liv,\ndersom vi adlød Evangeliets love og\nNu er „evigt liv" betegnelsen for den\nlivsform, som Gud, vor evige Fader,\nlever efter. Evigt liv er Guds liv, og\nGuds liv er evigt liv. Hvis vi altså op-\nnår evigt liv, er det fordi vi går fremad,\nudvikler os og bliver Ham lig.\nHvis vi skal blive vor himmelske Fader\nlig, må vi åbenbart blive udødelige,\nligesom Han er udødelig; vi skal opnå\nden karakter, den fuldkommenhed og\nde egenskaber, som Han besidder; vi\nskal opnå den magt, herlighed og det\nherredømme, som Han har, og vi skal\nskabe evige familie-enheder til os selv\nefter Hans evige families forbillede.\nDetEvangelium, som Han har gengivet\ni denne forvaltning, er et Evangelium\nom evigt liv. Det er det samme frelses-\nsystem, som alle profeterne og alle de\nhellige ejede i alle forvaltningerne.\nDet består af de love og magter, hvor-\nved vi kan blive fuldkomne, ligesom\nvor Fader i himmelen er fuldkommen,\nmagter, hvorved vi kan skabe, fuld-\nkomme og forevige vore egne, evige\nGud, vor Faders storslåede værk var\nskabelse. Han var årsag til vor eksi-\nstens; vi blev født som medlemmer af\nHans familie, og ved Hans kraft blev\njorden og alt, hvad der er på den,\nOg Gud har udført sit arbejde perfekt.\nKristi store værk var forløsningen.\nGennem Hans forsoningsoffer oprej-\nses alle mennesker til udødelighed,\nmedens de, som tror og adlyder hele\nEvangeliets lov, oprejses til evigt liv.\nOg Kristus har udført sin gerning til\nHvert eneste menneskes store værk\ner at tro Evangeliet, holde budene og\nat skabe og fuldkomme en evig fa-\nmilie-enhed. Og Sidste Dages Hellige\nsøger at udføre deres gerning så nær\ndet fuldkomne som muligt.\nHeraf følger, at alt, hvad vi har i Kir-\nken, drejer sig om det celestiale ægte-\nskab, og om at frelsen er et familie-\nFra det øjeblik, vi fødes til jordelivet,\ntil det øjeblik, vi indgår ægteskab i\ntemplet, er alt, hvad vi har i hele evan-\ngelie-systemet, at forberede og kvali-\nficere os til at indgå i ægteskabets\nhellige orden, der gør os til mand og\nhustru i dette liv og i den kommende\nSå fra det øjeblik vi er beseglet til\nhinanden med det hellige Præstedøm-\nmes magt og myndighed ■ — • magten til\nat binde på jorden, så det for evigt er\nbeseglet i himmelen — fra det øjeblik\ner alt, hvad der har forbindelse med\nåbenbaret religion, beregnet til at\nhjælpe os at opfylde de vilkår og be-\ntingelser, der hører til vor ægteskab-\nspagt, således at denne pagt vil være\neffektiv og have magt i det kommende\nDet celestiale ægteskab er derfor en\nafsluttende ordinanse i Evangeliet, den\nordinanse i Herrens Hus, der sætter\nkronen på værket. Familieenheden er\nderfor den vigtigste organisation i tid\nOg derfor bør vi have mere interesse\nog større bekymring for vor familie\nend for noget som helst andet i livet.\nEnhver vigtig bestemmelse bør træffes\npå baggrund af den virkning, den vil\nhave på familieenheden. Vor bejlen,\nvor uddannelse, vort valg af venner,\nvort erhverv, vor hobby og stedet, vi\nskal bo; vort samfundsliv, de organi-\nsationer, vi tilslutter os og den tje-\nneste, vi yder menneskeheden; og\nfrem for alt vor lydighed eller mangel\nderaf mod den åbenbarede sandheds\nstandarder — alle disse ting bør be-\nstemmes på baggrund af deres virk-\nning på familie-enheden.\nDer er intet i verden så betydnings-\nfuldt som skabelsen og fuldkommen-\ngørelsen af familie-enheder af den art,\nder er påtænkt i Kristi Evangelium.\nOg derfor siger Herren, når Han taler\ntil ægtemænd: „Du skal elske din\nhustru af hele dit hjerte og holde dig\ntil hende og ingen anden." (L & P\nNår Hans røst høres af hustruer, på-\nlægger den dem den samme forplig-\ntelse, som er pålagt deres mænd.\nTil dem begge befaler Herren: „Du\nskal ... ej heller bedrive hor . . . eller\ngøre noget sådant." (L & P 59:6.)\nNår Herren taler til forældre, befaler\nHan dem at opdrage deres børn i lys\nog sandhed, at undervise dem i Evan-\ngeliet samt ved eksempel at lære dem\nNår Han taler til børnene, lyder Hans\nkendelse: „Vær lydige i Herren mod\njeres forældre." (Ef. 6:1) og „Ær din\nfader og din moder". (2. Mos. 20:12.)\nNår Herren taler til familier lyder Hans\nråd således: „Elsk, hjælp og støt\nhverandre; adlyd hele Evangeliets lov;\nstræb efter at fuldkommengøre hver\nenkelt familiemedlems livsførelse;\nstyrk den svage; kald jeres vildfaren-\nde, kære tilbage og fryd jer over deres\nfornyede, åndelige styrke.\nOpsøg jeres slægt, som endnu ikke\nhar modtaget Evangeliet, indbyd dem\ntil at komme til Kristus og få del i\nHans godhed; og\netabler forbindelse med jeres døde\nslægtninge i åndeverdenen og gør\nEvangeliets velsignelser tilgængelige\nfor dem gennem tempelordinanser."\nDer står skrevet, at hverken er man-\nden noget uden kvinden eller kvinden\nnoget uden manden i Herren. I den\nfuldkomne familie i Kirken kunne man\nogså sige, at hverken er forældrene\nnoget uden børnene eller børnene\nnoget uden forældrene i Herrens form\nDet sande Evangelium drejer sig om\nfamilien. Fuldkommen frelse vil sige,\nat familie-enheden fortsætter i cele-\nstial herlighed. De, for hvem familie-\nenheden fortsætter, har evigt liv; de,\nfor hvem den ikke fortsætter, har ikke\nevigt liv, for himmelen er kun planlæg-\nning af en Sidste Dages Helliges fa-\nmilie ind i evigheden.\nDen magt, hvorved frelsen kommer, er\nså stor, at den kan gøre en himmel af\njorden og af mennesket en gud.\nDet ædleste princip, der kan findes i\nmenneskehjertet, er det, at familie-\nenheden fortsætter i evighed, og at\nÆr med din velstand Herren, med\nførstegrøden af al din avl ;\nda fyldes dine lader med korn,\ndine perser svømmer over af most.\nMin søn, lad ej hånt om Herrens\ntugt, vær ikke ked af hans revselse;\nHerren revser den, han elsker, han\nstraffer den søn, han har kær.\nMine kære, elskede søskende!\nDet var så dejligt at se jer alle ved vore distriktskon-\nferencer i september i Aarhus, Aalborg og Køben-\nI, mine søskende, må være de bedste, de mest tro-\nfaste og vidunderlige folk i hele verden. Herren\nelsker jer og vil løse jeres problemer for jer gennem\njeres store tro.\nDet var en åbenbaring at mødes med jer, I gode\nmennesker, og give jer hånden og føle den store\nkærlighed I har til hinanden. Jeres smilende ansigter,\njeres venlige hilsener — I dejlige unge familier —\nI ældre mennesker. Hvor jeg elsker jer — hvor jeg\nbekymrer mig for jer — og hvor må Herren elske jer,\nfordi I tjener Ham så godt!\nEr det ikke en stor tilfredsstillelse at vide, at Han\nvelsigner os i vore hjem, i vort daglige arbejde i vor\nmission? Vi kan drage så nær til Ham, som vi selv\nvil. Han kalder på os og siger: „Kom og tag de vel-\nsignelser I får gennem jeres trofasthed og lydighed,"\nog „Kom hid til mig, alle I, som er trætte og tyngede\naf byrder, og jeg vil give jer hvile."\nJeg antager, at I nu gennem mit budskab til jer kan\nvide, at jeg elsker jer og er taknemmelig for jeres\nHvad er Hans store budskab?\nDet er, at vi, de få, skal leve så godt, så nær til Ham,\nat vor indflydelse kan ses og mærkes over hele lan-\nDet er at elske så meget, at tilgive så mange gange,\nat forstå, og at arbejde for den store sag. At tjene\nuden tanke på belønning og at vide, at vore velsig-\nnelser er utallige.\nNu har vi det store Hjemmeaften-program at arbejde\nmed. Tager du del i det? Bed din nabo, dine venner,\ndine slægtninge om at overvære vore månedlige\nFamilie-Hjemmeaftener i grenen, hvor medlemmer,\nvenner, undersøgere og missionærer finder en fæl-\nles grundvold, hvorpå vort vidnesbyrd om det gen-\ngivne Evangelium kan opbygges.\nJeg håber, I vil føle samvittighedsnag, hvis I ikke ud-\nleverer jeres fem indbydelser hver måned til men-\nnesker I kender. Det kan blive en stor aften i deres\nliv og vil hjælpe dem til at forstå Evangelieplanen.\nVi har brug for hver eneste af jer i hvert eneste\nhjørne af Danmark til at udsøge fem mennesker hver\nmåned og tage dem med til mødet. I kan gøre det\nmed Herrens hjælp. Nu kan enhver blive en missio-\nnær. Det er så let, planen er så storslået. I kan\nhjælpe missionen til at finde en udfordring til at be-\nlære og døbe.\nBed og fast om det, det er jeres arbejde, ingen an-\nden kan gøre det for jer.\nGud velsigne os alle, så vi elsker hinanden og ønsker\nat samles om Hans sag.\nJeres hengivne broder\nPaul L. Pehrson.\nP.S. Tak fordi I indtil nu har udført over 4700 ordi-\nnanser i templerne i år!\nDen 15. juni er ældste Stuart Pearson\nblevet kaldet som statistikseretær i den\nÆldste Pearson er søn af Mr. og Mrs.\nDavid G. Pearson, Salt Lake City, Utah,\nog ankom til Danmark den 13. oktober\n1968. Han har arbejdet i Hillerød i Glostrup,\nRingsted og Nørrebro, indtil han blev kal-\ndet til sit nuværende kald.\nVi beder Gud velsigne ældste Pearson i\ndet ansvarsfulde kald, der nu er pålagt\nNy bogtrykker på missionskontoret\nDen 28. juli er ældste Alan L Petersen\nblevet kaldet som bogtrykker på mis-\nÆldste Petersen er født den 27. juni\n1947 i Provo, Utah, som søn af Mr. og\nMrs. Joseph H. Petersen. Han kom til\nDanmark den 13. oktober 1968 og har\narbejdet i København, Esbjerg, Skive,\nNæstved og Vejle, indtil han blev kaldet\ntil sit nuværende kald.\nVi beder Gud velsigne ældste Petersen\ni det ansvarsfulde kald, der nu er pålagt\nNy assistent til missionspræsidenten\nDen 15. juni er ældste Richard D. Olsen\nblevet kaldet som assistent til missions-\npræsident Paul L. Pehrson.\nÆldste Olsen er søn af Mr. og Mrs.\nLeGrand Olsen, Salt Lake City, Utah, og\nankom til Danmark den 13. oktober 1968.\nHan har arbejdet i Taastrup, Aalborg, Her-\nlev og Glostrup, indtil han blev kaldet til\nsit nuværende kald.\nVi beder Gud velsigne ældste Olsen i det\nansvarsfulde kald, der nu er pålagt ham.\nDen 15. juni er ældste Donald D. Hart-\nman blevet kaldet som assistent til mis-\nsionspræsident Paul L. Pehrson.\nÆldste Hartman er søn af Mr. og Mrs.\nWilliam E. Hartman, Long Beach, Califor-\nnia, og ankom til Danmark den 26. juni\n1968. Han har arbejdet i Skive, Aalborg,\nRanders, Kolding, Herning, Fredericia og\nOdense, indtil han blev kaldet til sit nu-\nVi beder Gud velsigne ældste Hartman i\n„Vejen til fuldkommenhed" for første\ngang på dansk\nPræsident Joseph Fielding Smith's bog\n„Vejen til fuldkommenhed" foreligger nu\nfor første gang på dansk.\nI næsten 40 år har denne bog hørt til\nblandt mormonernes foretrukne evange-\nliske studiebøger. Den forkynder det\nuforanderlige i de hellige skrifters frel-\nsende principper, der er de samme i dag\nsom de har været for alle generationer\nsiden tidernes begyndelse.\nMen forfatteren skriver: „Og dog er det\nen kendsgerning, at disse principper, der\naldrig forandres, alligevel i en vis for-\nstand altid er nye — gamle og kendte\nting klædes i nyt — de præsenteres ikke\nnødvendigvis altid på den samme måde.\nOg det er altid anvendelsen af de evan-\ngeliske sandheder i menneskets tilvæ-\nrelse, der giver dem deres væsentligste\nLæseren kan glæde sig til at stifte be-\nkendtskab med den måde, forfatteren har\niklædt de evangeliske principper „nye\nBogen kan fås gennem enhver boghan-\ndel til samme pris, som den kan købes\ntil gennem Distributions Centret eller\ngrenspræsidenterne, nemlig kr. 25.00 incl.\nDen 15. juni er ældste iay M. Jensen ble-\nvet kaldet som finanssekretær i den dan-\nÆldste Jensen er søn af Mr. og Mrs.\nLyman M. Jensen, Salt Lake City, Utah,\nog ankom til Danmark den 20. oktober\n1968. Han har arbejdet i Holte, Ballerup,\nSøborg, Hellerup, Bornholm og Hjørring,\nindtil han blev kaldet til sit nuværende\nVi beder Gud velsigne ældste Jensen i det\nNy sekretær til missionspræsidenten\nDen 22. august er ældste Terrell Orme\nblevet kaldet som sekretær til missions-\nÆldste Orme er født den 27. januar 1949\ni Portland, Oregon, som søn af Mr. og\nMrs. Samuel Orme. Han kom til Dan-\nmark den 20. oktober 1968 og har ar-\nbejdet i Århus, København, Odense, Es-\nbjerg og Køge, indtil han blev kaldet til\nVi beder Gud velsigne ældste Orme i\ndet store, ansvarsfulde kald, der nu er\nDen 15. juni blev ældste George Randall\nSorensen atter kaldet som bogtrykker på\nÆldste Sorensen er fra Rancho Cordova,\nCalifornia, og kom til Danmark den 2.\napril 1968. Han har arbejdet i Rødovre,\nHjørring, Amager, København Indre By,\nHerlev, Vanløse, missionskontoret, Oden-\nse og Frederikshavn, indtil han blev kal-\nVi beder Gud velsigne ældste Sorensen\ni det ansvarfulde kald, der nu atter er på-\nDen 14. august er følgende missionærer an-\nkommet til den danske mission:\nNile H. Hall fra Lorenzo, Idaho, beskikket til\nat arbejde i Næstved.\nMichael Ray Dalton fra Burkeville, Virginia,\nbeskikket til at arbejde i Sønderborg.\nKenneth L. Mortensen fra Mesa, Arizona beskik-\nket til at arbejde i Holte.\nRonald Lynn Jensen fra Brigham City, Utah,\nbeskikket til at arbejde i København.\nTimothy H. Hess fra Farmington, Utah, beskik-\nket til at arbejde i Søborg.\nBruce R. Green fra Lapoint, Utah, beskikket til\nat arbejde i Tåstrup.\nGary H. Mortensen fra Manassa, Colorado, be-\nskikket til at arbejde i Hvidovre.\nBrent Johansen fra Orem, Utah, beskikket til\nat arbejde i Slagelse.\nDødsfald i Amerika:\nFra Amerika har vi modtaget den sørge-\nlige meddelelse, at tidligere missionær\ni den danske mission, J. Stephen Wood-\nbury, er omkommet ved en automobil-\nulykke den 9. august. Ældste Woodbury\narbejdede som missionær i årene 1965-\n68, sidst som assistent til missionspræsi-\ndent Don L. Christensen, og blev kun 24\nVi udtaler et: Æret være J. Stephen\nJohn Alan Stevens fra Las Vegas, Nevada, be-\nskikket til at arbejde i Herning.\nGeorge P. Faris fra Spanish Fork, Utah, beskik-\nket til at arbejde i Ålborg.\nDonald J. Eyre fra Nephi, Utah, beskikket til at\narbejde i Brabrand.\nClifton B. Farnsworth fra Delta, Utah, beskikket\ntil at arbejde i Odense.\nKerry W. Rasmussen fra Ogden, Utah, beskikket\ntil at arbejde i Århus.\nTerry L. Fowler fra Murray, Utah, beskikket til\nat arbejde i Ålborg.\nPalle Sørensen fra Aarhus, beskikket til at\narbejde i Hjørring.\nFredericia: 12. juni:\nMaring Erka Bill, døpt af ældste Dennis Poul-\nsen, håndspålæggelse ved ældste David Olsen.\nCentrum Sjælland: 13. juni:\nPer Alvin Kiilerich Frederiksen, døbt af broder\nHenning Kiilerich Frederiksen, håndspålæggelse\nKøbenhavn Gren: 1. august:\nLisa Andersen, døbt af ældste Kenneth W. An-\ndersen, håndspålæggelse ved samme.\nElisabeth Margarethe Christensen, døbt af ældste\nPerry Hawkins håndspålæggelse ved ældste\nFrants Georg Frederiksen, døbt af ældste Curtis\nParker, håndspålæggelse ved ældste Mark\nJens Kamp Nielsen, døbt af ældste LaMar Ma-\nbey, håndspålæggelse ved samme.\nMogens Flemming Mogensen, døbt af ældste\nPerry Hawkins, håndspålæggelse ved broder\nJohn L. Jørgensen.\nHanne Danemann Mogensen, døbt af ældste\nPreston Pickett, håndspålæggelse ved ældste\nAalborg: 1. august:\nHilda Laursen, døbt af ældste Ray Quist, hånd-\nspålæggelse ved ældste David Wiest.\nLeon Bang Olsen, døbt af ældste Kent Marchant,\nhåndspålæggelse ved ældste Dana Green.\nLene Mortensen Olsen, døbt af ældste Kent\nMarchant, håndspålæggelse ved ældste Dana\nMichael Bang Olsen, døbt af ældste Dana\nGreen, håndspålæggelse ved ældste Kent Mar-\nAmager, 15. juni:\nHertha Olsen Sørensen, døbt af ældste Mark\nE. Robinson, håndspålæggelse ved ældste Larry\nAalborg: 31. maj:\nKeld Jensen ordineret til ældste af missions-\nHorsens: 22. juni\nKurt Willemann ordineret til ældste af missions-\nOdense: 16. august:\nJan Birk ordineret til ældste af missionspræsi-\ndent Paul L. Pehrson.\nAarhus: 7. juni:\nSvend og Marianne Henriette Christensens\ndatter, Heidi Christine Christensen, velsignet\naf broder Jens Lind Jensen.\nOdense: 2. august:\nLars Frees Horneman og Lilian Bohmann Horne-\nmans søn, Jesper Horneman, velsignet af sin\nKøbenhavn Gren: 2. august\nKenneth W. Andersen og Marion Als Andersens\nsøn, Peter Kenneth Andersen, velsignet af sin\nDen 20. april døde broder Anker Madsen, knap\n69 år gammel. Æret være broder Madsens\nDen 19. juli døde broder Knud W. Nielsen, 70\når gammel. Æret være broder Nielsens minde!\nDen 18. august døde søster Anne Margrethe\nKjeldsen Tang, 70 år gammel. Æret være søster\nFølgende missionærer er blevet hæderlig afløst\nfra deres arbejde i den danske mission:\nGordon Sorensen fra Richfield, Utah, efter sidst\nat have arbejdet i Rødovre.\nRandy Sorensen fra Rancho Cordova, California,\nefter sidst at have arbejdet som bogtrykker på\nRichard Sorenson fra Twin Falls, Idaho, efter\nsidst at have arbejdet som omrejsende ældste.\nArlyn Whipple fra Salt Lake City, Utah, efter\nsidst at have arbejdet i Slagelse.\nDavid Lewis fra Tucson, Arizona, efter sidst at\nhave arbejdet i Roskilde.\nDennis Poulsen fra Woods Cross, Utah, efter\nsidst at have arbejdet i Kolding.\nLaMar Mabey fra Riverton, Utah, efter sidst at\nhave arbejdet i Hjørring.\nAlice Dodd fra Provo, Utah, efter sidst at have\narbejdet i Horsens.\nJanice Work fra Porterville, California, efter\nsidst at have arbejdet i Horsens.\nRoger Hatch fra Provo, Utah, efter sidst at have\narbejdet som sekretær for missionspræsident\nArdean Andersen fra Mayfield, Utah, efter sidst\nat have arbejdet i Tåstrup.\nD'Ann Christensen fra Tremonton, Utah, efter\nsidst at have arbejdet på Amager.\nKaren Marie Rosander fra Payson, Utah, efter\nDan Lee Dahlgreen fra Brookings, South Dakota,\nefter sidst at have arbejdet i København.\nVi siger til lykke til følgende søskende:\nJohan Frederik Kristian Tabermann, Ha-\nderslev, 70 år den 12. december.\nBirthe Jensen, København, 65 år den 17.\nEjner Kramer, København, 65 år den 20.\nOlga Ørregaard, København, 80 år den\nKathrine Steffensen, København Nordre\nGren, 70 år den 24. december.\nArnold Jensen, København, 70 år den 25.\nAnna Edith Gotfredsen, København, 70 år\nden 28. december.\nChristine Sørensen, København Nordre\nGren, 70 år den 31. december.\nI dagene 25. til og med 28. august deltog\nca. 30 brødre og ca. 40 søstre samt\nnogle børn og unge i den danske mis-\nsions anden tempelrejse i år.\nI de fire dage blev der udført følgende\nDåb (for de døde)\nOrdinationer (Døde) 353\nBeseglinger (Hustruer til mænd)\nBeseglinger (Børn til forældre)\nBryllup i Amerika:\nTidligere missionær i den danske mis-\nsion, Randall O. Christensen, viedes den\n4. september i Manti Templet til Kathleen\nWallace Powers. Stjernen ønsker hjerte-\nlig til lykke!\nHilsen fra tidligere tempelpræsident\nTrauffer og hustru\nFra tidligere tempelpræsident Walter\nTrauffer og hustru Hermine G. Trauffer\nhar vi modtaget et brev, hvori de beder\nos overbringe alle de søskende i Dan-\nmark, som har været med til den gave\nvi har sendt dem (en Kgl. porcellæns-\nfigur: Pige der malker en ko) en hjerte-\nlig tak. Søster Trauffer skriver: „Lad\nmedlemmerne vide, hvor taknemmelige\nog glade vi er for den smukke figur. Vi\nvil være stolte over at vise den frem til\nvore venner. Den vil være et vidunder-\nligt minde om alle de gode medlemmer\nfra Danmark, som kom så trofast til\ntemplet år efter år."\nVi Fortæller dem det hellere end vi viser det\nAF RICHARD L. EVANS\nDer er bekymringer, selvfølgelig, for unge mennesker og deres proble-\nmer og for den liberale måde, hvorpå nogle af dem af og til leverderes liv.\nMen grunden til en sådan bekymring, må vi indrømme, er ti Idels et produkt\naf den moralske, åndelige og fysiske ånd, som de der er ældre, nogle\ngange har tillagt sig — gennem påvirkning, holdning eller ved andres\neksempel; af og til forældre, lærere, nogle gange fabrikanter og forret-\nningsfolk; producenterne og leverandørerne af uren underholdning; de\nder har slækket på håndhævelsen af loven; de der har udnyttet usøm-\nmeligheden, opgivet de moralske befalinger og ladet hånt om livets sik-\nkerhed. Ærlig talt må vi indrømme, at mange af de unge menneskers\nvanskeligheder kommer af forældrenes ligegyldighed eller vildledelse —\nidet de undlader at være et eksempel, som de unge sikkert kunne følge.\nIkke fordi de unge er uden ansvar for deres egne handlinger, og beslut-\nninger, men nogle andre, som skulle vide bedre, må tage del i noget af\nansvaret for en hvilken som helst svigten, der er i livets beskaffenhed.\nVi fortæller dem hellere end vi viser dem — og vi fortæller det ikke\nengang så godt, som vi burde. Yderligere tager vi mere og mere hensyn\ntil dem fysisk, og mindre og mindre moralsk og åndeligt og efterlader\ndem ofte med alt for lidt frugtbar aktivitet; vi glemmer ofte, at de er\nmodtagelige for at lære meget mere, at være meget mere; og i udstrakt\ngrad vil de leve op til, hvad vi venter af dem — hvis vi beder dem om det\ntidligt nok — og viser dem det oprigtigt i det liv, som vi lever. Vi bør så\ntidligt som muligt dele det presserende arbejde i verden med dem og\nvise dem, at vi har tillid til dem og opfordrer dem til alvorligt arbejde.\nOg når vi opdrager dem, må vi hellere være sikre på, at vi viser dem,\nhvordan de burde være, ved den måde, som vi er — for, op eller ned,\ngodt eller dårligt, lykkelig eller ulykkelig, moralsk eller umoralsk, ren\neller uren, kompetent eller ukompetent — må vi dele ansvaret for, hvor-\ndan de lever deres liv. Det er godt at fortælle dem — men det er absolut\nafgørende at vise dem.\n„Det talte ord" fra Temple Square, præsenteret over KSL og Columbia\nBroadcasting System, 15. marts 1970. O