Balkánem na bicyklu Srbsko, Albánie, Černá Hora, Bosna a Chorvatsko - PDF\nBalkánem na bicyklu Srbsko, Albánie, Černá Hora, Bosna a Chorvatsko\nDownload "Balkánem na bicyklu 2005 - Srbsko, Albánie, Černá Hora, Bosna a Chorvatsko"\n1 Balkánem na bicyklu Srbsko, Albánie, Černá Hora, Bosna a Chorvatsko Přípravy na cestu kam letos, nový pas a spacák Letošní cyklodovolenou nasměrujeme opět na jih. Proč? Balkán nás totiž uchvátil, tak to letos pojmeme trošku odvážněji: - Albánie je výzva - už jsme otrlí cestovatelé, do Kosova už se nebojíme, naopak nás láká - Černá Hora nás z Pavlových loňských fotek nadchla - Bosnu jsme si zamilovali už od první cesty v roce Jadran Expres - přímé vlakové spojení ze Splitu do Prahy nám umožní pohodlnou cestu zpět. A ještě jsme, jakožto na první zpáteční vlak sezóny, získali fantastickou slevu, že ani paní na Libeňském nádraží v okýnku nevěřila a musela si to ověřovat telefonem kamsi na ústředí. Ty nejlepší místa v lůžkovém kupé za 555,- Kč na osobu. Podobně tomu bylo i u posledního zářijového vlaku, ale pouze ve směru TAM. Ale samozřejmě nikdy nic není jednoduché, takže pár týdnů před odjezdem Luděk zjistil, že má propadlý pas. A pro nový si musí zajet do Zábřehu, protože má trvalé bydliště v Herolticích. Naštěstí vše stihli vyřídit, ale bylo to za pět minut dvanáct. Skoro doslova, protože pro pas si jel ve čtvrtek a v sobotu jsme vyráželi. Můj pas taky není nejnovější. Má platnost už jenom několik měsíců a pro cestu do Albánie vyžadují platnost alespoň půl roku. Nechce se mi si vyřizovat nový pas (už bych to totiž nestihla v řádné termínu a musela bych žádat o rychlejší, což je samozřejmě dražší a platnost omezená), tak píšu maily na albánskou ambasádu do Prahy a na českou ambasádu do Tirany. Výsledek je 50:50. Jedni psali, že je to v pohodě, hlavně když bude pas platný při vstupu a výstupu ze země a jak dlouho je jim šumák, ti druzí opsali to nařízení, že pas musí platit ještě alespoň toho půl roku po vstupu do země. Rozhodla jsem se to risknout. Smysl nařízení nechápu. Nějak to dopadne. Taky jsem se rozhodla pořídit si nový spacák. Koupila jsem si dvoukilový spacák značky Prima, do -32 C, tak doufám, že v něm bude prima :-) Ještě jsme museli na Pavlovi D. vyloudit svařovací drát na vlajku. Bez vlajky totiž nevyjíždíme. A svařovací elektroda se zdála být vhodným nositelem vlajky. No, možná by bylo i něco vhodnějšího, ale den před odjezdem jsme neměli čas něco shánět, tak jsme se vypravili za Pavlem. Jeho garáž totiž ukrývá poklady a zachraňuje nejen nás, ale i půlku Žižkova. Konečně jsme snad měli všechno potřebné. Mapy, jídlo, oblečení, vše balíme do báglů a podle hesla, co zapomeneme, to nebudeme potřebovat, jsme takto zapomněli doma onen drát na vlajku :-) 0. den - sobota nelítostný budík, teplotní rekordy a je povinné CZko na autě? Vstávačka v 6:00. Budík je nelítostný. Rychlá snídaně, nervozita vládne. V 6:50 zase nemilosrdně zvoní Pavel P. Cože? Pavel P.? Ano, letos nás totiž neodváží Láďa, ale Pavel. Využijeme jeho úžasného služebního auta, které jezdí zadarmo. Tedy skoro zadarmo, pokud tankuje v Čechách. Což samozřejmě znamená nemalé 1\n2 snížení nákladů na cestu. Ale znamená to také, že nám Pavel musí obětovat celý víkend a řídit km tam a km zpět. Ale ochotný je, za což jsme velmi rádi a tímto mu za jeho ochotu zpětně moc děkujeme! Takže teď stojí venku před domem a pomáhá nám nakládat věci do kufru a kola na auto, aby si za pár desítek minut sedl za volant a vyrazil s námi na daleký Balkán. Bude to pro něho malý trénink, za pár týdnů totiž na podobnou cestu (včetně té cesty autem) vyrazí i on. Už od rána panuje horko. V rádiu hlásí, že je nejteplejší konec května za posledních 230 let. Jinak se neděje nic zajímavého, zastavili jsme krátce na Aralce a v 9 jsme profrčeli kolem Brna. Máme skvělý mezičas. Natankovali jsme u Hypernovy poslední benzín zadarmo a vyrazili směr Slovensko. Vše jde zatím bez problémů. Pavel má obavu z toho, že nemá na autě CZko. Zdá se nám blbost, že by to mělo být povinné, ale jistí si úplně nejsme a pro jistotu se po něm koukáme na benzínce. Ale nemají, tak jsme si koupili aspoň Slovenskou dálniční známku. Stojí 150 SK a 175 Kč. Trošku si prohodili kurz, ale prý je tam 40Kč navíc za výměnu peněz. Zajímavé. Policajtů na hranici jsme se zeptali, jak je to s tím CéZetkem. Prý není potřeba. Tak se Pavel konečně uklidnil. Slovenský úsek jsme prosvištěli rychle. Klasicky jsme pokukovali po spoustě větrných elektráren v Rakousku, obdivovali Bratislavský hrad a než jsme se nadáli, jsme v Maďarsku. Na první benzínce MOL jsme již naučení zastavovat pro maďarskou dálniční známku. Zde vyšlo najevo, že si Pavel nepamatuje SPZku svého auta :-) Chtěli jsme se tu najíst, ale nikde není stín, tak jedeme dám. Odpočívadlo ve stínu borovic jsme našli až asi 80km před Budapeští. Je hrozný vedro, tak se nedivte, že hledáme jak se před paprsky slunce ukrýt. Obědváme řízky a pak pokračujeme dál. Vedro je horší a horší, na chvíli pouštíme i klimatizaci. Jediná atrakce cestou je orel na skále u Tatabanji, jinak je cesta nudná a dlouhá. Ve 13hodin projíždíme kolem Budapešti. Libujeme si, jaký máme pořád skvělý čas... až jsme nezvládli odbočku na okružné M0 kolem Budapešti. Nakonec jsme si ale poradili a napojili se jinde. V půl třetí jsme u Kecskemétu a sjíždíme z dálnice. Už víme z loňska, že tady dálnice končí, i když je na mapě zakreslená, tak nás to letos nepřekvapilo. Spíš nás šokovalo, že se stavbou dálnice od loňska vůbec, ale fakt vůbec, nepokročili. Pořád máme skvělý čas, lepší než vloni. Ale nic jiného nám nezbývá, protože jedeme asi o 150 km dál než loni. Takže i když je cesta do Szegedu docela hororová (něco jako silnice č. 11 v úseku Chlumec nad Cidlinou - Hradec, než postavili dálnici), jsme v půl čtvrté na hranici do Srbska. Tady se od loňska přeci jenom něco maličko změnilo. Budují novou celnici a i dálnice zde jim jde od ruky. Končí těsně za jedním domkem, jehož majitel se asi nechce odstěhovat. Do Srbska je fronta, ale naštěstí to netrvá dlouho. Pavel musí formálně otevřít kufr a jsme volní. Ještě měníme 50 euro za dináry, abychom měli na autoput (zdejší něco jako dálnice) a valíme. Zastavili jsme na benzínce OMW, kde jsme dotankovali (už za své), Pavel si dal kafe, Luděk čaj, vyplnili jsme dotazník a zapsali se do Knihy hostů a pokračujeme do Noviho Sadu. Přehnala se krátká přeháňka, na putarině nás skásli o 400 dinárů (sazba pro cizince) a už jsme v Novim Sadu. Je to obrovské město, trochu se motáme, než jsme našli naší odbočku, ale jsme šikovný, tak za chvíli už stoupáme po úzké jednosměrné silničce přes nevysoké pohoříčko. To jsme přejeli a za ním nás čekala zase zdánlivě nekonečná severosrbská rovina. Do Valjeva, do dnešního cíle a startu naší cesty, to máme ještě asi 2 hodinky. Ale i to Pavel bez problémů zvládl a v jsme byli na místě. Nějaký čas nám ještě trvalo, než jsme našli nocleh, s autem je to kapánek horší, ale nakonec jsme ho našli nad městem v lese. Po rychlé večeři jdeme spát. Jsme unavení, hlavně Pavel musí být z toho celodenního řízení. Valjevo - autem skoro km Na kole - 0 km 2\n3 1. den - neděle ale taky první burek, první defekt a první kopce Moc dobře se nám nespalo. Večer někdo asi z nějaké chaty poblíž pouštěl nahlas rádio a štěkali psi. Luděk se zase, asi nervozitou, probudil příliš brzy. Pavel spal v autě a nestěžuje si. Je tady ale dost komárů, tak vše házíme do auta a jedeme zpět do Valjeva. Hned na kraji prodávají burek, tak to nemůžeme jen tak minout. Pozvali jsme na něj Pavla, který burek neznal a tak to byla pro něho premiéra. Pak jsme našli malé parkoviště před bytovkami a začali se krámovat. Vše jsme naložili na kola a rozloučili se s Pavlem. Ještě jednou jsme mu poděkovali, zásobili ho dostatkem dinárů, aby mohl jet po autoputu a pak jsme se rozloučili. Pavel odjel směr Praha a my osaměli. Nesmutnili jsme ale. Rychle jsme nasedli na kola a vyrazili vstříc cestě a nějakému dobrodružství. Jak jsem psala, že jsme rychle nasedli na kola, tak ono rychlé bylo jenom to nasednutí. Kdo zažil jízdu s předními bágly a plně naloženým kolem, tak ví, že po roční pauze jde jízda hodně ztuha. Kolo zdá se být značně nestabilní a trvá pár kilometrů, než si na to jeden zvykne. Navíc já zjišťuji, že mi nejde tachometr. Tak jsem hned houkla na Luďka a ten jedním rychlým pohledem zjistil příčinu. Při výměně pneumatik dal kolo opačně. Profesionál :-) Oprava (otočení kola) je tím pádem rychlá a my konečně opouštíme Valjevo. Proti proudu řeky, ve stínu. Zdá se to být ideální na rozjezd. Po 13ti kilometrech se staví přehrada a silnice místo toho, aby dál vedla údolím, se zvedá a vede 8%ním stoupáním nahoru. Není to, pravda mnoho, ale když si uvědomíte, že jsme první den na cestě, bágly plné jídla a my nemáme nic najeto, tak pochopíte, proč teď do toho kopce tak šíleně funím. Navíc začíná pěkně nepěkné vedro a to je teprve dopoledne. Každou chvíli musím zastavit a vydýchat se. Luděk hlásí do vysílačky, že už je nahoře. Tak to se má. Mně to trvá déle, ale konečně jsem tam i já. Chvilku jsme si odpočinuli, Luděk o něco delší chvilku (tím že na mě čekal) a pak sjíždíme. V dálce pod sebou vidíme stavbu té přehrady. Však jsem to říkala hned na začátku, že silnice měla vést údolím. Ve vsi Počuta by si dal Luděk pivo, když už je po poledni (je přesně 12). Mezitím jsem si všimla, že mám prázdné přední kolo. To to pěkně začíná. Defekt a my nemáme najeto ještě ani 25km. K lepení jdu teda Luďkovi pro to pivo (lahvové Valjevsko) a já do sebe nalila litr minerálky. Jen ve mně zasyčela :-) Díra je u ventilku a nepodařila se zalepit, takže měníme duši a pokračujeme. Zase do kopce! Otvírají se pěkné výhledy, ale pořád šlapeme výš a výš. Luděk je přede mnou notný kus ve předu. Já musím často odpočívat. Dávám si závazek, že zastavím vždycky až po kilometru jízdy, ale většinou musím slézt už po půl kilometru. To jsem teda po zimě pěkně zlenivělá. Najeto sice něco už letos máme, byli jsme na velikonocích u Náměště nad Oslavou, na Šumavě a jezdili jsme trochu i u nás na chalupě v Těchoníně, ale s bágly ani kilometr a je to znát! Od cestářů se Luděk dozvěděl dvě zprávy - a obě špatné. První, že do sedla zbývá ještě asi 8 km a druhá, že máme brutální chybu na vlajce: pohodili jsme vlajku Chorvatska a Srbska, což by se nemuselo líbit nějakému fanatickému nacionalistovi. Luděk pak radši ve volné chvíli opravil popisek. Chvíli odpočíváme, stoupání je totiž docela prudké, ale pak nechávám Luďka jet ve předu. Po chvíli mi hlásí, že už je nahoře. Konečně jsem nahoře i já, ale dalo to takovou práci, že jsem chvíli i začala pochybovat o svém zdravotním stavu. Opravdu jsem měla pocit, že ten kopec nedám, a to se mi stává málokdy. Ale dala jsem a pak i všechny ostatní už v mnohem větší pohodě. Jen ten první byl prostě "hnusnej". Pavel o rok později tudy jel autem a říkal, že by to na kole jet nechtěl. Ale ono se to z auta zdá vždycky horší. Nahoře zjišťujeme, že je před námi bouřka. A mně se zdálo, že se trošku zatáhlo. Rychle sjíždíme dolů v bláhové naději, že už to je definitivní sjezd dolů, ale brzy nás to vyvedlo z omylu a my zase funíme nahoru. Vyjíždíme skoro stejně vysoko, jako byl ten kopec před chvílí. Je to klasická situace: před námi bouřka a my vyjíždíme na nejvyšší místo široko daleko. Silnice totiž vede po úbočí a na vrcholky kopce. Ale jsou všude kolem domy, kdyby bylo nejhůř, někde se schováme. Naštěstí pro nás to vypadá, že nás bouřka mine. Ještě několik zatáček a jsme nahoře - pokolikáté už dneska? Ale už to šlo trochu lépe, tělo si zvyká, což je dobře. Cítím se lépe, možná proto, že se otevřely výhledy na hory v Bosně a silnice se kroutí dolů mezi baráčky a políčky. Dole teče hraniční řeka Drina a my sjíždíme asi 20kilometrů pořád jenom z kopce! Silnice je mokrá, muselo tady pěkně pršet! Takže nakonec je dobře, že jsme se tak ploužili, protože jsme sem přijeli právě včas - až po dešti. Z mapy zjišťujeme, že jsme právě projeli pohoří Povlen a sedlo bylo m.n.m vysoko. Uf uf! 3\n4 Po parádních 20ti kilometrech veget skončil a my jsme úplně dole. Na křižovatce je hospoda, tak jdeme na pivo Jelen. Bavíme se přátelsky s bandou motorkářů ze Srbska, kteří za nás nakonec to pivo a kolu zaplatili. Pomalu jedeme hledat nocleh. Ještě to v dálce trošku bouří a maličko krápe, ale ustává to. Jedeme podél říčky a to je po dnešní celodenní šichtě příjemné. Akorát že je to kolem samé políčko, dům nebo zahrada a s noclehem bída. Snědli jsme napůl tatranku a pokračujeme dál, aspoň něco najedeme, protože jinak to bylo dneska slabší. Luděk má na noclehy čuch. Odbočil doprava od silnice a našel louku (sice neposečenou) s kupkou sena a potůčkem. Ten byl nakonec lepší, protože voda v řece byla kalná. Umyli jsme se, povečeřeli "Mámino kuře na paprice" a rychle zalezli. Krásně a dlouho se spalo. Ono je to znát, když má člověk za sebou skoro 80km na kole :-) Dub Denní: 76,4 km Celkem: 76 km 2. den - pondělí signál mobilu, střet autem, oběšená ovce, všude samé domy, domorodci straší Vstáváme v 7:30. Místo je geniální v tom, že jsme skryti za stromem. Posnídali jsme rybičkovou pomazánku, já dopisuji deníček a Luděk balí stan a spacáky. Nebe je vymetené, odhadujeme to zase na parný den. Pokračujeme pořád podél řeky a jede se pěkně. Hluboké údolí je totiž pořád ještě ve stínu. Za Zaglavakem jsme se od řeky odpoutali a začalo pořádné stoupání. Ale už jsme po včerejšku vytrénování, tak se nám těch pár serpentýn jelo lépe než včera. Navíc nepotřebuji tak často odpočívat, ale i tak zastavuji co 1-2 kilometry. U čůrku s vodou - tak typického pro Balkán - na mě Luděk čeká. Prý už je to nahoru jen 1 kilometr. A měl pravdu - za chvilku jsme tam. A nebo to bylo tím, že sedlo mělo jen 805 m.n.m.? Je tu ohromný žulový památník, tak se na něj jdeme podívat, abychom si trošku odpočali, a pak hurá dolů. Po pár zatáčkách brzdíme v centru Užice. Je to rušné město působící moderním dojmem. Luděk si u anglicky mluvícího stánkaře koupil sluneční brýle za 600dinárů. Asi nás natáhl, ale co! Poradil aspoň, kde mají burek. U něho jsme si zapnuli mobil a přijali SMS od Pavla z neděle 21:42 hod., že už je konečně doma. Odepsali jsme mu ihned, že bohužel dříve nebyl signál. Při výjezdu z města nějaký děda vtipně otevřel dveře od auta, zrovna když kolem projížděl Luděk. Naštěstí do něj jen trochu ťuknul. Děda se smál, moc to neřešil. Stejně to byla jeho chyba. Jedeme kousek po hlavní na Sarajevo, je tu docela provoz. V Gorjani má být přístupná jeskyně a opravdu, už vidíme odbočku na Potpecka Pečina. Má to být malý kousek od silnice, ale to se asi zdá lidem, co jedou autem. Byly to asi 3 kilometry a závěr docela dost do kopce. Tak moc, že tři kluci jdoucí ze školy šli do toho kopce rychleji než já na kole. U obrovské díry do skály se ptáme chlapíka na vchod do jeskyně. Ten odběhl a když přiběhl zpátky, měl v ruce baterku a vstupenky. Na prohlídku jdeme sami, ale na to už jsme ze srbských jeskyní (konkrétně z loňska) zvyklí. V jeskyni má být 9 C, tak si oblékám ponožky na nohy a mikinu. Procházíme nejprve tou dírou a teprve pak vlézáme do samotné jeskyně. Je moc pěkná! Výkladu místy nerozumíme, ale krápníkový útvar "Oběšená ovce" nás zaujal mimo jiné tím, že se to řekne naprosto stejně. Ani jsme se nestačili pořádně ochladit, mikiny zůstaly uvázané kolem pasu, a už jsme venku. Sestupujeme po dlouhém úzkém vytesaném schodišti přimknutém ke skále, je to docela zážitek. Po prohlídce si Luděk v bufáči dává pivo (opět jen lahvové) a já vařím hrachovku, kterou pak musíme ochladit v potůčku vytékajícím zpod skály (možná i z jeskyně). Je takové vedro, že by se ta polívka asi normálně nevychladila. Pak jsme se vrátili zase na tu hlavní a jeli po ní až do Požegy. Pořád tam byl docela provoz, ale dalo se to. Tam jsme ale odbočili na Ivanjici. Jedeme pořád víceméně po rovině, projíždíme jednu vesnici za druhou, v mapě jsou kolečka vždy pár kilometrů od sebe, ale v reálu je to jedna velká vesnice. Řadu kilometrů jsou 4\n5 podél silnice domy, krámky a hospůdky víceméně permanentně. V Arilje jsme měli za sebou 20 kilometrů non-stop jízdy, tak jsme si v malém obchůdku koupili pití a rajčata a shodujeme se v tom, že u nás je to hezčí. Domky jsou v Čechách semknuté ve vesničkách, ale tady jsou naprosto všude! Jak podél silnice, tak i roztroušené po kopcích. Tak dost pauzy a zase nasedat. Máme 70km, dvacku ještě uděláme a pak začneme hledat nocleh. Vjeli jsme do soutěsky, domy zmizely a kolem nás jen příroda. Nevídaný jev! Láká nás to k táboření, ale riskneme to a pojedeme ještě dál. Ale asi jsme zaváhali, protože hned po výjezdu ze soutěsky začalo Prilike a pak, i když to do Ivanjici bylo ještě 9 km, tak domy v podstatě neskončily. Na trhu jsme si koupili jablka a banány a zkusili odbočku mezi domy, ale domy byly všude, ne jen u silnice a navíc bordel a odpadky. Hrůza, ble! Tak valíme dál, co se dá dělat, ještě je světlo. Kousek mě doprovázejí 4 kluci na kolech. Jedou na ryby a chtějí si povídat. Tak jsem se dozvěděla, že se někteří učí ve škole ještě ruštinu. V Ivanjici se odpojili a my projíždíme město. Jsou to lázně, tak to tu docela žije takovým tím večerním lázeňským ruchem. Luděk se baví s domorodci, ale pomalu se šeří, tak raději spěcháme ven za město. Třeba někdy skončí. Navíc cosi mleli o tom, že tam dál nebude asfalt a že máme jet jinudy. Což bude určitě blbost, protože ta silnice dál je podle mapy tlustá žlutá, takže by měla být kvalitní (hahaha - jak jsem se mýlila, ale o tom později...). Konečně opouštíme město, alespoň se nám to tak zdá, ale domy nekončí, pouze prořídly. Pomalu se stmívá, údolí se zužuje... a máme nocleh. Je to hned nad silnicí. Sice je tu nějaký dům, ale bude to spíš víkendová chatka nebo bouda na nářadí. Stan jsme postavili na cestě u pole, uvařila jsme sójové maso s brkaší a hráškem a pak jsme zalezli. Na nebi je spousta hvězd a Pavel píše SMS, že by se mělo snad trochu ochladit, ale od středy už zase vedro. Stejné je to prý i v Praze. Tak dobrou noc. Ivanjica Denní: 106,9 km Celkem: 182 km 3. den - úterý bacily, ať žijí mapy, do m.n.m., vesnice bez lidí, útočí psi, domácí burek Nocleh byl nakonec fajn a jako bonus jsme ráno navíc ve stínu. Luďka začalo bolet v krku. Vypadá to, že moje nemoc, se kterou jsem bojovala na začátku a která mohla možná za mojí indispozici z prvního dne, na něho skočila. Tak snad to přepere podobně jako já. Bude zase pařenice a bacila vypotíme :-) Vyrážíme až v 10 hodin. Silnice vede pořád podél řeky a za Medureeje Luděk očekává "konec asfalta", jak tvrdil ten pán včera. Ale pořád jedeme po pěkném asfaltu, tak si o těch jejich informacích myslím svoje. Vjeli jsme do přírodního parku Golija. Máme vítr v zádech, krajina kolem začala být opravdu parádní a nám nic nechybí k pocitu pohody. A pak najednou (nemůžu napsat, že bez varování) asfalt skončil. A jako trest za moje pochyby se cesta změnila v hnusnou, úzkou a blátivou... řekněme hliněnku. I šotolina je moc slušný výraz pro tuto cestu. Jedeme po ní dál, to dá rozum, ale když se objevilo rozcestí, jsme v koncích. Mapa mlčí a dál si trvá zarytě na tlusté žluté hlavní cestě vinoucí se až do Noviho Pazaru. Rozhodli jsme se chvíli počkat, kdyby náhodou tudy jelo nějaké auto. Luděk využije čas a aspoň si ve stínu opraví cvakající střed. Ale auto jako na potvoru jede hned. Prý jsme úplně blbě, musíme se otočit, jet zpět, kamsi do brda (do kopce) a přes nějaké Biele Vode... no moc tomu popisu nerozumíme, ale raději se vrátíme. Sice jsme si žádné jiné odbočky nevšimli, ale kdo ví... A hele, mám opět prázdné přední kolo, ach jo. Tentokrát to byl trn, který se zapíchl do pláště, naštěstí si vybral přední kolo, to se opravuje lépe. Když je zalepeno, otáčíme to a valíme zpět. Potkali jsme tlupu dělníků, tak jsme si upřesnili naší cestu. Prý do Biele Vode bude asfalt a pak nevědí. Tak uvidíme. Za mostem opravdu cosi vede vzhůru do kopce, ale asfalt to není ani v nejmenším. Vydali jsme se tam, co jiného nám taky zbývá. Řadím 1:1 a slibuji si, že zastavím první auto, abych se ujistila o tom, že jedeme dobře. Ale nic nejede, co by tu taky jelo. 5\n6 Po jednom kilometru opravdu ostrého stoupání najednou začal asfalt. A dokonce má i bílou čáru uprostřed. Tak to jsou mi záhady! Stoupání docela ujde a nebo jsme si už zvykli. Kousek dál pracují na skoro kolmém políčku babička s dědou, tak jsme se jich optali na cestu. Jedeme dobře. Do kopce 15 kilometrů. No tě pic! Tak jsme zhltli sušenky a pokračujeme. Jsme skoro bez vody, ale doufáme v čůrky s vodou. Na Balkáně jsme se o dostatečné zásoby vody nikdy moc nestarali, vždy jsme totiž dříve nebo později narazili na nějaký pramínek vody u silnice. A taky že jo. Po pár kilometrech stoupání jsme se mohli občerstvit ve studené pramenité vodě. Když pak pokračujeme dál, nebe se začíná podezřele černat a v dálce hřmí. Bezva! Pokračujeme dál. Stoupání ujde i provoz není nijak silný, sem tam auto. Zatáhlo se už úplně a zvedá se vítr. Co asi přijde? Ale zatím bouří v dálce, tak to moc neřešíme, třeba se to zase vyprší jinde. Jenže když jsme projeli pár dalších zatáček, už je jasné, že jsme do toho vjeli nebo nám to přišlo naproti. Začíná krápat. Schovali jsme se pod stromy a když už slyšíme, že bouřka odchází, nasazujeme pláštěnky a jedeme dál v dešti. I ten ustává, a zůstává jen mlha a vlhko. A to je příjemné po tom celodenním pařáku. Navíc je krajina kolem najednou hezčí, rostou tu vysoké smrky a vzduch je svěží. Odpočítám na tachometru těch 15 kilometrů, co mělo být do kopce. Zbývají ještě asi 4, když se objevilo malé jezírko a vypadá to tu jako na průsmyku. Kolem nás krásná příroda, úplně jako někde na Slovensku na horách. A taky že na horách jsme (později jsme se dozvěděli, že jsme byli m vysoko). Bylo by to tu fajn na nocleh, ale zdá se nám to brzy a navíc se dost ochladilo, tak zkusíme ještě popojet. Následuje mírné klesání a pak vjíždíme do Biele Vode, jak nás informuje pomačkaná rezatá cedule. Je tu kafana, tak jdeme na čaj. Jenom na čaj, k jídlu totiž nic nemají, Ale nevadí, trošku jsme se vzpamatovali u dobrého silného čaje. Mezitím se venku ochladilo ještě víc, nebo my jsme vychladli po tom stoupání, tak se musíme oblíknout. Ještě jsme si na verandě kafany uvařili slepičí polívku z pytlíku. Zhltli jsme těch uvedených 8 porcí jako nic k pozdnímu obědu. Pak jsme si nechali poradit, kudy na Novi Pazar. Je to tady totiž jako na konci světa. V době největší slávy to tu možná trochu připomínalo Krkonošské Mísečky, ale teď tu je jen pár vybydlených horských chalup a tahleta kafana. Krmíme zbylým chlebem dva žebrající psy, chytají ho profesionálně za letu. Chutnalo jim, takže jsme bez chleba :-) Podle rady se pak vracíme k odbočce na Golijanskou reku, ta je naštěstí značená. Pojedeme prý asi 20 kilometrů po makadamu. Nevadí, nás už nic nerozhází! Naštěstí klesáme. Cesta ujde, jedeme rychlostí km/hod, což je na šotolinu slušné. Kdyby těch našich 20 makadamových kilometrů bylo už jenom z kopce, za hodinku a něco jsme na asfaltu. Pak ale míjíme nějakou odbočku... Snad jde jenom o lesní cestu, i když takřka není žádný rozdíl mezi "silnicí" na Novi Pazar a lesní cestou. Jenže ta naše silnice se po chvíli narovnala a za další chvíli už zase vede provokativně do kopce. No tohle! Pokračujeme dál, ale nejsme si teda vůbec jistí. Nikdo tu nejezdí, nikoho nevidíme, tak raději kupředu, zpátky ni krok. Ploužíme se do kopce po kamenité cestě rychlostí 5-7 km/hodinu. Jedeme setrvačností, protože když nevíme, jestli jedeme dobře a nebudeme se náhodou muset vracet, tak nás to dopředu moc netáhne. Po pár kilometrech se sklon zlomil a my klesáme, tak třeba konečně už... ale prdlajs. Po krátkém sjezdíku jsme přejeli řeku a ocitli se na rozcestí. Doprava podél vody dolů vede makadam, doleva nahoru asfalt a cedule Golijanska reka. Já bych jela dolů podél vody, Luděk zase naopak nahoru. Nezbývá, než se jít něhoho zeptat do té vesnice. Já souhlasím, je to v tuto chvíli nejlepší nápad. Už vidíme pasoucí se krávu, lidi budou poblíž (hahaha - dnes již podruhé). Zbytečně jsem jásala nad krávou, ta nám cestu nepoví. Pokračujeme dál, vidíme domy, ale lidi ne. Je tu starý hotel, ale nevypadá vybydleně, dokonce tam svítí žárovka, tak se jde Luděk k němu podívat. Ale nikdo tu není, je to opuštěné. Popojeli jsme tedy kousek dál, stojí tu dva domy, otevřená okna, na zahradě visí prádlo. Tady musí někdo být. Voláme, ale marně. Nikde nikdo... Působí to docela strašidelně. U dalšího domu spí pes u boudy (živý), ale lidi nikde. Je to jako z nějakého katastrofického filmu. Vedle silnice leží auto převrácené na střechu, tamhle stojí jiné na cihlách. Na fotbalovém hřišti se pasou další krávy. Jenom lidi chybí. Divné. Pak jsme uslyšeli zaržát koně. Ohlédli jsme se a je to opravdu kůň, navíc ověšený dřevem. V této vesnici snad žijou jenom zvířata! Ale přeci si ten kůň nenaložil to dřevo úplně sám? Kde je kůň, musí být i člověk! A hele, další koně pomalu sestupují pěšinou po úbočí. A za nimi, není možné... mladý člověk v teplákové soupravě. 6\n7 Posílá nás nahoru (Luděk měl pravdu), ale za vesnicí prý asfalt skončí a bude makadan. A taky že jo! Asfalt zmizel a místo něho skáčeme po makadamu, ale jakém! Velký kameny a navíc zase mírně stoupáme. Ale ono je to jedno. Po těchhle hrůzách se snad lépe jezdí do kopce než z kopce. Že my si vždycky takhle naběhneme! Neradi jezdíme po přímých hlavních, raději přes kopečky, ale proti asfaltu nemáme zhola nic. Kdybychom si vybírali podle mapy ty nejtenčí cestičky, tak neřeknu ani slovo, ale jaktože tyhlety žlutý jsou jednou super hladký asfalt a jednou nějaká podobná hrůza! Není to poprvé, co nás to vypeklo. Máme blbou mapu nebo prostě jenom smůlu? To si takhle pro sebe brblám do kopce, když tu jsme náhle vyjeli z lesa na náhorní planinu. Otevřely se výhledy. Jenom škoda, že toho moc nevidíme, protože se všude válejí mraky po té dnešní bouřce. Najednou si uvědomuji, že ty nejhorší cesty vlastně vedou na ty nejhezčí místa. A tak vracím zpět všechny moje předchozí úvahy a jsem ráda, že jsme tady. Za ty útrapy to stálo. I ty kameny ze silnice zmizely. Je to teď regulérní polňačka, ale rovná a poměrně slušná. Jako na potvoru zase přijíždíme na rozcestí. Nečekáme, že se bude koho zeptat a volíme tu pravou. Vede úbočím kopce a jsou parádní výhledy na okolní kopce a dolů do údolí. Pak jsme minuli pána na traktůrku, který nás ujistil, že jsme zvolili dobře. Cesta vede pro změnu po hřebeni, chvíli nahoru a chvíli dolů. Luděk mi ujel, vidím ho přede mnou nahoře na kopci. Ale pozor! Štěkají na něj psi. Varuje mě do vysílačky, mám prý si nasbírat pár šutrů a kolem nich to proletět co nejrychleji. Tak sbírám středně velké kameny, mám jich plnou rámovku a pak si připadám jako akční hrdinka :-) Blížím se k ohrádce s ovcemi a snažím se nabrat rychlost. Jde to blbě na tý hliněný cestě mírně do kopečka. Psi ihned startují za mnou, vypadají hodně vostře. Beru do ruky jeden šutrák za druhým a házím je za sebe. Mezitím šlapu co nejrychleji pryč. Je to docela komické, jen si to zkuste šlapat co nejrychleji dopředu a zároveň co největší silou házet kameny dozadu :-) Fyzikálně nemožné :-) Ale asi to pomohlo, psi se stáhli a zůstali daleko za mnou. Cesta dál mírně klesá a konečně jsme na asfaltu v Duga Poljaně. Gratulujeme si k úspěšnému přejetí těch hor, že jsme vlastně nezabloudili a že těch možností bylo! Luděk jde k prvnímu domku hned na kraji vsi poprosit o vodu. Pozvali nás na kafe! Je to strašně sympatická rodina, mladý muž (stejný ročník jako Luděk), jeho sestra Sanela a jejich máti. Dostali jsme džus, kafe, zákusek a burek (zde nazývaný pita) s řepou a vejcem a domácí jogurt. Hezky si povídáme, rozumíme si. Nejvtipnější situace byla, když paní vyprávěla (s pýchou), kolik mají dobytka a pak se zeptala Luďka, jestli on má nějaké krávy. Ale smáli se u toho, tak jim bylo jasné, že to je dobrý vtip. Taky se jim moc "líbilo" jméno Luděk, "ludak" je totiž prý srbsky něco jako blázen, prostě člověk nemocný na hlavu :-) Hezky se sedělo a povídalo, ale když se zešeřilo a ochladilo, tak jsme si uvědomili, že musíme zase dál. Rozloučili jsme se, vyměnili si adresy a mobilní čísla a znovu nasedli na naše kola. Cesta pak už vedla jenom z kopce a po krásném asfaltu, takže to nebyla jízda, ale let. Ve vesnicích se už začaly objevovat první minarety jako rakety, ale nás zajímalo spíš, kde hlavu složíme. Už se totiž setmělo a nám se nabízely samé vyloženě nouzovky. Nakonec jsme jedním takovým flekem nepohrdli, i když byly docela blízko domy a bylo to trochu z kopce. Aneb i Luděk musí někdy slevit ze svých nároků. Ale nakonec to bylo moc hezké místo: na spasené trávě a potůček opodál. Už jsme ani nevečeřeli, byli jsme totiž přecpaní z té návštěvy. Jenom jsme postavili stan a zalezli do něho a nazdar bazar, zítra nás čeká Novi Pazar :-) Vučinice Denní: 65,2 km Celkem: 247 km 4. den - středa 1.6. do Černé Hory, podél řeky Ibar, skládka v kaňonu, nocleh s ledničkou Vstáváme až v 8. Po tom včerejším večerním silném kafi jsem nemohla usnout. Ráno je zataženo a není vedro. Nemáme chleba, tak snídáme müsli a debatujeme o Černobylu. Možná nás inspirovala ta včerejší vylidnění vesnice Giolijanska reka. Za cestou nás šmírují krávy :-) Luďkovi není moc dobře, bere si na jízdu 2 acylpyriny a vyrážíme. 7\n8 Do Noviho Pozaru je to něco přes 20 kilometrů, vesměs z kopce a navíc po větru. Blížíme se k hranici Černé Hory, ale i Kosova. Vesnice se zde zdají být trochu chudší oproti zbytku Srbska. Chátrající nebo nedostavěné domy a všude se válí podstatně víc bordelu. Objevují se nápisy politické strany SDP, mezi lidmi je vidět spoustu Albánců nebo žen v šátcích, lidé čekají s bandaskami na svoz mléka, náhrobky na hřbitovech mají tvar minaretů apod. Vjíždíme do Pazaru. Je to divné město. Nedostavěné nebo neomítnuté domy, občas někde trčí minaret, podél silnice je to samej vulkanizér (opravna pneu) nebo autopraona (myčka aut). A všude takový ten typický balkánský ruch. Vjeli jsme do centra. Sedli jsme si na lavičku a Luděk jde volat kolegovi do práce. Koupil si na to 200Dinárovou telefonní kartu. Zkouší ho prozvánět z budky, aby kolega viděl číslo. Rojí se kolem něho taxikáři, je pro ně dobrá atrakce. Poradili mu, jak volat do zahraničí, ale kolega nevolá zpátky. Asi je na obědě, ono je totiž půl dvanácté. Tak šel Luděk raději nakoupit něco k jídlu a já dopisuji deníček a pozoruji cvrkot v centru. Pak se jedeme ještě projet po městě. Vjeli jsme na místní hrad, ale nic moc, ani výhled na město tu pořádně není. Jedeme raději pryč. Pořád podél řeky, ale po nějakých pěti kilometrech se to láme a stoupá prudce do kopce několik kilometrů. Míjí nás auto naložené vojáky, asi jedou do Kosova. Nahoře je tunel. Luděk na mě čeká a než jsem přifuněla nahoru, opravil si nějakou závadu na elektrice. Tunel je neosvětlený a samá díra, ale pak následuje parádní sjezd. Než jsme se nadáli, brzdíme na křižovatce. Doleva je to do Kosova, rovně směr Černá Hora. Napadlo mě, že za nedlouho Srbsko opustíme a ještě jsme si nedali žádné místní jídlo. Luďkovi se můj nápad líbí, tak jdeme najít nějakou hospodu, kde by vařili. Zde na křižovatce dvou hlavních silnic se nám to musí podařit! Vlezli jsme do první hospody a Luděk se jde zeptat k pultu. Obsluha nás posílá jinam, dokonce jde s námi, že nás bude navigovat. Sedl si do auta a jede s námi kousek zpátky. To je tedy ochota nás zavést ke konkurenci! Nakonec ale i on tam asi šel na oběd, protože v té hospodě už zůstal u stolu jako zákazník. Vrchní v téhle druhé hospodě je divnej. K jídlu je buď ražniči nebo pleskavice, ceny nikde nemají, tak nás asi natáhnou. Ale necháváme to být, dáváme si každý tu pleskavici a nakonec jsme spokojený. Jídlo je dobré a je ho hodně. Dokonce mi kousek, co jsem už nemohla sníst, nabalili mezi dva chleby do igelitového pytlíku. K silnici se připojila řeka Ibar, nebo se silnice připojila k řece, těžko říci, ale každopádně projíždíme fantastickým kaňonem. Má to sice být po proudu řeky, ale silnice, zdá se, vede spíš do kopce. Nevadí, protože se kocháme. Cedule píše, že kaňonem pojedeme 17 km, tak super. Opravdu zážitek - tunýlky, skály, srázy a modrá řeka Ibar. V jedné zatáčce musel Luděk spájet na mém kole upadlý drátek (nesvítil mi zadek, což je blbé v té spoustě tunelů). Dojeli nás 3 kluci na kolech a dali se se mnou do řeči. Byl to divný pocit, sami v kaňonu, nikde nikdo jen my a oni. Já nevím, proč ty lidi podezírám pořád z nějaké nekalosti a oni si přitom chtěli jenom povídat. Úplně jsem se styděla, že jsem jim zpočátku odpovídala neochotně, jenom na půl pusy. Projeli jsme nevím kolik tunelů a nejednou je tu cedule Črna Gora. Ta sice (zatím) není samostatný stát (ten vznikne přesně o rok později - pozn. autorky), přesto je na hranicích pasová kontrola. Vyžadujeme razítko do pasu, ale to prý dostaneme na straně Černé Hory. Zapisují si nás ručně do obrovské knihy a jsme svědky následujícího rozhovoru, kdy se jeden celník ptal druhého: "co tam mám napsat, když přijeli na bicyklu?" A druhý mu odpověděl: "napiš, že přijeli na bicyklu". :-)) Tímto jsme opustili Srbsko, kde jsme najeli 317 km a jsme v Montenegru. Je 17:45 hodin. Je to tu stejný. Silnice pokračuje kaňonem řeky Ibar, jenom se nad námi objevily vyšší zasněžené hory. Stoupáme!! Co to!!?? Vždyť máme jet po proudu řeky? Silnice ale nakonec vystoupala nahoru a vede po okraji kaňonu. Výhledy jsou tak opravdu fantastické. Jenom ty rezavý svodidla nebudí velkou důvěru a sráz je hned za nimi. Proto když to jde (a jde to skoro vždy, skoro nic tu nejezdí), jedu raději uprostřed silnice. Jedeme, kocháme se a dáváme si pozor, abychom nespadli do propasti, když v tom se před námi objevila kouřící skládka. Na tom by nebylo nic divného, na Balkáně běžná věc, ale tady nás to šokovalo :-( Pamatuji si, že toto místo fotil i Pavel vloni, ale realita je hrůzostrašná. Oni si ten kaňon zavážejí odpadky! U nás by na podobném místě bylo minimálně CHKO a tady je to smeťák. Asi uvažují tak, že kaňon je dlouhý desítky kilometrů a není zdaleka jediný v Černé Hoře, tak co na tom, že pár set metrů zasypeme bordelem. Navíc se 8\n9 to ze silnice nahoře do té propasti tak krásně sype. Jenom přijede auto, vyklopí návěs a odpadky samy padají dolů. Něco odnese řeka, něco zmizí samo díky permanentnímu požáru. Fuj, je to hnus, jedeme radši odtud. Za tunelem sice skládka zmizela, ale v hlavě mi myšlenky zůstávají pořád. Navíc když se pořádně podívám dolů k řece, vidím spoustu odpadků, které řeka z té skládky odnáší, a které se zachytily na břehu. Jsou to čuňata! No nic, musím myslet na jiné věci. Blíží se osmdesátka a večer a my nemáme vodu. Snažím se fotit okolní hory, ale už je šero, tak doufám, že ty fotky vyjdou. Při focení jsem si všimla pěkného místa dole u řeky, ale nemáme vodu. Naštěstí je nedaleko benzínka, tak jsme o vodu poprosili a rázem máme plné lahve. Luděk jde k řece okouknout ten plac a já koukám, jak přijelo auto, něco na způsob pick-upu a vykládá z něho pytle s odpadky a hází je k řece. Tak to je teda silné kafe! Luděk se vrací s tím, že je dole pěkný plácek, ale řeka prý je plná bordelu. Ale bereme to, asi tu nebude moc na výběr. Na stromech u vody visí igeliťáky, všude se povalují PET lahve, míjíme ledničku... hnus. Naštěstí se nám podařilo najít plácek několika metrů čtverečních bez odpadků, kde Luděk postavil stan. K večeři jsme dojedli zbytky polední pleskavici a rajskou polívku. Ve stanu pak píšeme SMS do Čech a pak dobrou. Kaňon řeky Ibar Denní: 85,3 km Celkem: 333 km 5. den - čtvrtek 2.6. na Čakor, vlci, medvědi a Albánci V noci se Luděk vzbudil, že prý slyší nějakého psa očuchávat u stanu. No, je to možný, ty odpadky přilákají spoustu zaběhlých psů. Jsem docela vystrašená, ale nakonec jsme se shodli, že to bude asi tou řekou. Hučí tak silně, v tom hukotu člověk slyší ledacos a všechno možné si vsugeruje. Ráno je zataženo. Dneska by to naopak chtělo, aby bylo jasno, kvůli výhledům. Luďkovi pořád není nic moc. Po snídani jsme zabalili a pak vyvláčeli kola zpět nahoru na silnici. Projíždíme Rožaje, je to taková špinavá a rozpadlá díra a začínáme stoupat. Před námi jsou zasněžené hory, tuším, že jde o Černohorské dvoutisícové pohoří Bielasica. Stoupání přitvrzuje, sklon začíná být docela nepříjemný, ale po 3 kilometrech je tunel (dlouhý 1,1 km) a za ním jedeme z kopce. Balkánský temperament se projevuje mimo jiné tím, že na nás všichni troubí. Někdy, když je toho moc, je to docela nepříjemné. Cestou dolů se objevily zase ty zasněžené hory. Zastavuji na focení a cestáři mě utvrzují v tom, že jde o Bielasicu. Chvilku si s nimi povídám o naší cestě. Dozvěděl jsem se, že na průsmyk Čakor nevede asfaltová cesta. Což mě moc nepotěšilo. Na sjezd dolů (dlouhý 17 kilometrů) se musím přioblíknout a to nejen do mikiny, ale i do bundy, jaká je zima. Cestou vidíme další Černohorské pohoří Komovi a Albánské Prokletije. A to už jsme v Ivangradu neboli po novu Berane. A zase musíme šlapat do pedálů. Město samotné není nic moc. Leží mezi horami v nadmořské výšce 670 metrů. Centrum je široká pěší zóna a obchody. Zapadli jsme do burkárny, které šéfuje sympatický podsaditý chlapík. Platíme eury (oficiální měna v Černé Hoře) a po vynikajícím (jak jinak) burku jsme si ještě objednali každý dva zákusky. Z města jedeme podél řeky Lim na Andrijevicu. Kolem silnice se zase válí kvanta odpadků, ale řeka je překvapivě čistá. Před námi se strmí vysoké hory, tak jenom uvažuji, kam asi pojedeme, kde asi je ten Čakor. V Andrijevici jsme odbočili na Peč a pořád jedeme proti proudu řeky. Tomu říkám stoupání - svištíme místy i 20km/hod. Houkla jsem na Luďka, že bychom měli někde koupit chleba, protože kdo ví jak to bude vypadat dál, směrem do hor. Zastavili jsme ve vsi Murino, kde je i odbočka na Plavské jezero. Koupili jsme chleba a salám a pojedli. Mezi sousty se bavíme se sympatickým policajtem. Říká, že do Čakora ručí za bezpečnost a pak že ne, tam jsou prý Albánci a ty on nemá rád. A v lese v horách jsou medvědi a vlci. Sdělil nám samé bezvadné informace, viďte :-) Dojedli jsme a jedeme dál. Úzká silnička se klikatí po úbočí kopců stále mírně do kopce, napravo široké údolí a nad ním zasněžené hory. Vypadají jako velehory a tak si připadám jako někde v Himalájích. 9\n10 Překonáváme pár prudkých úseků, kde jedeme zvolna, ale fakt hodně zvolna (rozuměj: nemůžu dohnat chodce :-)) A pak jsme přijeli do poslední vesničky Velika. Kupodivu tu mají i prodavnici (obchod) a u ní čůrek s vodou. Fousatý domorodec se s námi dal do řeči. Nabídl rakiji, ale nakonec donesl dvě sklenice podmáslí. Bylo teda vynikající na to, že to vlastně vůbec nepiju :-) Ukazuje po okolních kopcích, kde je Čakor a varuje, ať tam nahoře nespíme, že tam dál jsou Šipetarí (Albánci). Máme prý přespat u jeho známého Popoviče. Na kus papíru nám pro něho napsal vzkaz. Popovič má prý nahoře salaš, kde přes léto pase ovce. Děkujeme, to by mohlo být zajímavé, já rozhodně nebudu proti přespat někde v bezpečí. Rozloučili jsme se a pokračujeme. Jenže po dvou kilometrech nás zase dojíždí ten fousáč v autě, má s sebou známého, který prý procestoval celý svět. Prý byl i v Africe, ale v Čechách ještě ne. Ukazoval nám ale žiletky Made in CR, no vida, co se z Čech vyváží. Vypráví nám o historii, o Titovi, no je to takový velký kecálista. Mezitím se k našemu hloučku přidali další dva zvědavci, z toho jeden Albánec. Pak si ještě oba zkouší naše kola, fousáč jede na mém, ale moc jim to nejde. Povídalo by se hezky, kecal nás dokonce zve k sobě na něco k jídlu a pití, ale rádi bychom už jeli, potřebujeme se dostat co nejvýš, ideálně až k té salaši a to je ještě notný kus cesty. Cesta pomalu stoupá, Luděk míjí starou babičku, cosi na něj volá, ale on jí nerozumí. A ona odpovídá "když nerozumíš, tak přeju srečan put (šťastnou cestu). Cesta se vine úbočím kopců, za chvíli jsme na opačné straně a koukáme dolů na vesnici a na to, kudy jsme jeli před chvílí. A pak najednou skončil asfalt. Jelo se tak hezky, ale čekali jsme to každým okamžikem. Byli jsme rádi za každý asfaltový kilometr, ale muselo to přijít. Nemuselo, ale... kdo by se asfaltoval tady s tou silničkou do hor na konci světa... zbytečné. Povrch docela ujde, přestože jsme dostali informaci, že má být nedobrý. Ale my už jsme těch hrubých cest zažili tolik, že nám tato připadá ještě slušná. A tak se pozvolna ocitáme výš a výš, jak jsem už psala, nahoru ta neasfaltová cesta zase tolik nevadí, tolik nás to nebrzdí. Kilometry přibývají, sem tam by se našlo i nějaké to místečko na stan, ale chceme najít toho Popoviče, i kvůli tomu, abychom mu vyřídili pozdrav od lidí dole ve vsi. Konečně se pod cestou objevila obydlená salaš a kolem ní ohrady s ovcemi a psi. Sestupujeme dolů k salaši a psi se samozřejmě rozštěkali. V salaši byly dvě ženy (stará a mladší) a Popovič. Prý bydlí ještě výš, ale zrovna prý je na cestě dolů, tak máme smůlu. Ženy nemají nic proti, abychom si u salaše postavili stan, ale my z toho nejsme zrovna dvakrát odvázaní. Jednak je sklon stráně hodně prudký a jednak ti štěkací psi. To už jsme zažili jednou v Lotyšsku a děkuji pěkně. Tak děkujeme, že ještě kousek popojedeme. Nakonec Luděk našel pěkné místo u potůčku stranou od hlavního tahu. Uvařili jsme si rýži s tuňákem a cibulí a zalezli do stanu. Potok hučí, takže v tom hluku si člověk představuje všechny možné zvuky. Jsem z těch informací od těch všech lidí dole pěkně vystrašená, tak jsem se moc nevyspala strachy, že na nás přijde vlk nebo medvěd. Ale nic nepřišlo, naštěstí :-) A bylo i docela chladno, ale nový spacák krásně hřál. Pod Čakorem Denní: 86,4 km Celkem: 419 km 6. den - pátek 3.6. zákopy na Čakoru, neprojeli, vítejte v Kosovu, jak je to s roamingem? Ráno je venku docela chladno, ze spacáku se mi vůbec nechce. Předsevzetí ze včerejška, že se ráno v potoce umyju, bere za své. Balíme a na snídani se přesunujeme k silnici na sluníčko. Usedli jsme takřka na silnici a děláme si srandu že je dneska strašný provoz, když v tom, kde se vzalo tu se vzalo - jede auto! První za celou dobu, co jsme opustili včera tu poslední vesnici. Je to tranzit, němci. Jedou taky do Peče, ale nejsou si jistí, jestli tudy projedou. Uvidíme, pokud se nevrátí, tak projeli. Určitě je potkáme, kdyby jeli zpátky. Posnídali jsme s výhledem na hory, na vesničky a na silnici, po které jsme včera přijeli. Na Čakor už to je jenom kousek. Míjíme další salaš, asi Popovičovu a pak už je vidět sedlo. Už od začátku se směju, že nahoře bude stánek s občerstvením a teď jsem tady a volám na Luďka, že tu opravdu je trafika. Na Čakoru totiž jsou dvě opuštěné a rozbořené chaty a jeden stánek nebo to byla autobusová zastávka? Luděk se zdržel kousek za mnou, s někým se zakecal (s kým tady v těch horách?) že prý příští rok v květnu bude referendum o odtrhnutí Montenegra od Srbska. Na sedlo Čakor nám zbývalo 4 kilometry. Konečně jsme tady. Je to zvláštní pocit. Jsme 1849 metrů vysoko. Kolem vysoké hory a sněhové jazyky. Opodál se 10\n11 pasou koně, je tu jedno kulometné hnízdo a zákopy. A taky pomník Rudé Armádě z roku Nádherné místo, fantastické výhledy, divoké hory. A taky ty symboly válek. Jedné dávné, druhé poměrně nedávné. Ale nejsme tu sami. Ze strany od Kosova přichází člověk. Vypadá na Albánce. Vytahuje z kapsy mobilní telefon a někomu volá. Asi má tady na kopci lepší signál. Jdeme k němu, pozdravit ho. Chválí nás, že jsme dobří, že jsme sem vyjeli, ale do Peče prý neprojedeme. Jednak je tam dole překopaná cesta a jednak nás tam prý nepustí vojáci KFOR (tuto oblast kontroluje kontingent Itálie). Tak mu říkáme o těch Němcích, že prý tam jeli a asi projeli, protože se ještě nevrátili. On říká, že není možné, aby projeli. Koukáme dolů, ale nezdá se, že by po silnici někdo jel nahoru. Tak doufáme, že projedeme taky. Kousek pod sedlem stojí dřevěná chatka s verandou, tady by se spalo, kdybychom to věděli. Sjezd docela ujde, ale místy je cesta hodně úzká, tak si říkáme, jak tady asi projel ten tranzit. Ale stopy od nich na zemi jsou, tak tudy museli jet. A pak najednou, když už jsme skoro dole, proti nám v oblacích prachu modré auto. A je to v prd... Dojeli prý až k ceduli Kosovo, ale cesta dál je překopaná. Jsou tam prý dvě ohromné díry v zemi. My asi projedeme, ale autem nepřipadá v úvahu. Oni sem jeli hlavně kvůli Rugovské soutěsce, nepočítali s podobnými komplikacemi. Na mapě měli, stejně jako my, normálně průjezdnou cestu. Takže se musí vrátit, ale do Kosova už jinudy nepojedou, vrací se do Černé hory. My to tedy zkusíme, pro nás to není jen tak, se vrátit. Pokračujeme dál. Dole se objevil opuštěný kamenný dům. K němu nemáme jezdit, správná cesta je ta doleva, přestože je znatelně nepoužívaná a skoro se ztrácí v roští. Pak se objevila cedule, ale je z protisměru a má informovat vojáky, že opouští Kosovo a aby se vrátili. Konečně jsme dojeli k těm dvěma dírám v zemi. V pohodě jsme je obešli a říkáme si, jak je to s koly, narozdíl od auta, vše hladké. Jenže o kus dál je další překážka a to podstatně horší. Někdo asi podminoval stráň a ta se sesunula a přes to všechno jsou polámané stromy, asi jako když rozsypete krabičku od sirek. Jenže poněkud větších sirek :-( Nejde to objet, musíme kola přes to přetahat. Trvá nám to docela dlouho. Luděk zvládl sám svoje kolo, ale moje je těžší, takže jsem musela sundat bágly a ty přenést zvlášť (po jednom) a Luděk se pak vrátil pro moje kolo a ještě jednou pro zadní bágly. Uf, byla to teda pakárna a zabralo to chvíli, ale zvládli jsme to. Pak je cesta už volná! Neuměli jsme si představit, že by se nám ještě něco postavilo do cesty. Ale už nám štěstí přálo, už jsme jenom dojeli na asfalt a dokonce se objevil i regulérní silniční ukazatel na Čačak. Vítejte v Kosovu. Po 107 kilometrech opouštíme Černou Horu, ale ještě se tam vrátíme. Po té fušce jsme si sedli na louku a svačíme sladkosti. Kolem nás jezdí auta KFOR a mávají na nás. Po krátké pauze pokračujeme. Vjíždíme do Rugovské soutěsky, která má být jedna z nejhezčích na Balkáně. Je teda super a to už jsme mysleli, že jsme jí projeli v té oblasti, jak jsme překonávali ty stromy. Ale tam jsme neměli zrovna moc náladu obdivovat okolní kopce. Zato tady! Klesáme, fotíme, občas musíme trošku šlápnout do pedálů, protože fouká protivítr. Ale to nám vůbec nevadí. Zvládli jsme Čakor, jedeme po asfaltu a z kopce, svítí sluníčko, tak co nám chybí! Vyvracíme si krky, jak koukáme na vrcholky kopců a málem jsme přehlídli kohoutek s vodou. Umyla jsem si aspoň nohy, protože jsem je měla z té prašné cesty pěkně zahumusené. A pak jsme najednou vyjeli ze soutěsky a před námi nic. Ne že by tam nebylo doslova nic, ale jak jsme byli zvyklí mít pořád před sebou nějaké hory, tak teď skončily a před námi jen rovina. Před vjezdem do Peče hlídá KFOR silnici - asi jde o nějakou tajnou oblast, ale do města nás pustili. Rázem jsme se ocitli v úplně jiném světě. Domy jsou teda v hrůzostrašném stavu, ale v každém domě v přízemí obchody s různobarevnými vývěsní štíty. Dost to tu žije! Zastavili jsme u cukrárny a zjistili, že se tu platí v eurech. Což je fajn, aspoň nemusíme nic měnit. Při bližším průzkumu jsme zjistili, že si tu hrají buď na celá eura, nebo maximálně na půl-eura. Což pro našince vyjde docela draho (nevím jak pro místní). Velká 11\n12 zmrzlina stojí euro, malá půl eura a tak podobně. Po zmrzlině jsme si ještě zašli do místního bufáče na nějakou grilovanou specialitku a opouštíme město. Lidé tu jsou maximálně sympatičtí, mávají na nás a zdraví nás. Aut je tady teda ale snad víc než lidí. Odhaduji, že každé dvacáté auto je nějaký KFOR nebo UNPROFOR nebo prostě nějaký FOR. Peč je opravdu pod italskou ochranou, jak tvrdil ten chlapík na Čakoru. Silnice z Peči je žlutá (podobně jako ta na Golijanskou Reku!) ale tady je to maximální hlavní. Štrúdl aut, jedno za druhým, smrad, troubení, fuj provoz! Místní auta mají SPZku xxx-ks-xxx a jsou tu převážně mercedesy a bavoráky, nic jiného tu kromě těch KFOR nejezdí. Opravdu to na mě dělá dojem, jak říkal někdo vloni, kdy jsme se do Kosova ještě báli jet, že Kosovo je v pohodě, že se tu za misijní peníze prohání vojáci v gazíkách sem a tam a občas strhnou nelegální plakát. Jinak že je tu klid. S větrem v zádech jsme vjeli do Dečani. Hrozná díra! Kanalizace je řešena stokou na ulici, všude prach, bordel a horko. Na silnici zmatek, spousta aut, každej troubí. Docela se bojím. S Luďkem jsme se shodli, že necítíme nějaké politické napětí, ale možná je to tím, že nejsme místní a nemáme ten cit pro situaci. Navíc nás by se to stejně netýkalo, my jsme cizinci. A obávám se, že bychom ty jejich konflikty stejně ani nepochopili. Kosovo je placka ohraničená horami. Jedny máme pořád po pravé ruce, tam někde nahoře je hranice s Albánií. Před námi se objevilo zakázané pohoří Šar Planina a za ním je už Makedonie. Kosovo opravdu není země velké rozlohy. Po průjezdu Dakovicou to vypadá, že bychom mohli dát dneska i ten Prizren, abychom měli od velkých měst pokoj. A asi jsme přejeli i do jiného kontingentu, protože Luďka zastavilo auto Švýcarského KFOR. Varovali ho akorát před řidiči a před minami na hranicích s Albánií. Když jsem je konečně dojela a chtěla si je vyfotit, tak hned vyskákali z auta a strašně ochotně pózovali (Jenom škoda, že jsem zrovna o tento film přišla potom v Albánii. Ale o tom později...) Pak nám ještě dali balík vody a odfrčeli zase jinam. Tak takové služby jsou příjemné :-) Před Prizrenem naskočila na tachometru 100ka. Moc se mi přes město nechce, už toho mám dneska plné zuby, ale Luděk trvá na průjezdu a navíc tu stejně není kde spát. Okolí města je hodně průmyslové, žádné lesy a dneska by to chtělo se někde pořádně zašít. Tak jsme vyfuněli kopeček, v supermarketu si koupili na osvěžení tekutý jogurt a valíme do Prizrenu. Slunce pomalu mizí za horami a my jsme konečně ve městě. Ale nezdržujeme se tu, musíme pryč. Luděk mi ujel. Ještě že máme vysílačky. Do křižovatky těsně přede mnou totiž vjelo auto KFOR, z něj vyskočil voják a zastavil provoz. Přes křižovatku ve směru kam zmizel Luděk potom projela kolona vojenských náklaďáků, skoro jako kdyby byla mobilizace. Luděk je taky viděl, ale přišel o tu akci na křižovatce. Já jsem si je tajně vyfotila, ale snímky jsou na tom negativu, o který jsme přišli. Za Prizrenem jsme uhnuli k Albánským hranicím. Provoz trochu ustal a my se pomalu koukáme, kde bychom dnes hlavu složili. Luděk navrhuje dojet ke kopečkům před námi, ale já protestuji. Oháním se, tím, že dohoda byla za Prizren a na nejbližším vhodném místě konec. Už je to tu trochu venkovské, tak jsme na první odbočce zajeli do polí a utábořili se. Uvařili jsme si těstoviny s houbovou omáčkou, když tu se opodál objevil kluk v bílém tričku. Jenom prošel kolem a zmizel. Určitě nás viděl, ale snad to bude v pohodě, nesmíme každého hned podezírat. Na nebi svítí hvězdy a my zalejzáme do stanu. Zkoušíme mobil, ale nefunguje, Kosovo nemá roaming. Tak třeba zítra v Albánii. Vlašnja Denní: 120,7 km Celkem: 540 km 7. den - sobota 4.6. do Albánie, v Kukeši bez peněz, foťák je fuč Ráno vstáváme v 7:30. Na stan svítí slunce, auta už troubí a na poli se pracuje. Rychle jsme se nasnídali a odjeli. Cesta na albánskou hranici je mírně zvlněná, vyšlápli a sjeli jsme jeden kopeček a pak přijeli k přehradě. A už je tu celnice. Nejprve samozřejmě Srbská, resp. Kosovská. 12\n13 Posílají nás do koridoru pro pěší, ale pak se kolem nás utvořil hlouček. Jsme pro ně docela atrakce, protože jak říkají, do Kosova moc turistů nejezdí. Fotí si nás a my je, zejména jeden peacemaker Američan z Floridy je tedy maximálně sympatický. Vůbec neřeší, kudy jsme do Kosova přijeli, jen nás varují před špatnými silnicemi v Albánii a pak nás propouští. Po 117 kilometrech opouštíte Kosovo plni skvělých dojmů umocněných touto šou na hranicích :-) Na albánské straně hranice je jedna velká místnost, kde sedí náčelník a zapisuje si nás do knihy. Platnost pasu absolutně neřeší, ještě že tak. Jsem ráda, že jsem to riskla a neběžela zbytečně pro nový. Na cáru papíru pověšeném na skle vyhledali naší zemi, vstup je grátis. Dostali jsme razítko a můžeme jet. Asfalt se viditelně zhoršil a objevily se ony pověstné albánské bunkry. Přes záplaty jsme doskákali k hospůdce, před kterou stojí dvě obáglovaná kola. Chceme jet dál, ale na poslední chvíli jsem si všimla, že jedno z těch kol je Author. To není možné, to budou určitě Češi! Zas tak jsem se nespletla, byli to Moraváci z Kroměříže. Mirek Rozkošný a Jana Knapková. Mirka možná znáte z cestopisu Z Hané do Jeruzaléma na kole (já ho neznala, ale dostali jsme knížku, tak jsme neznalost napravili) a Jana je jeho družka. Přisedli jsme si a u piva kecáme dobré dvě hodiny o cestách. Dostáváme informace o Albánii, my zase udílíme rady ohledně Kosova a Srbska. Jsou to ostřílení cestovatelé a znají se osobně s cyklocelebritami jako je Honza Tomšíček, Honza Vlasák a dokonce znají i Pavla Knebla. Napsali jsme jim odkaz na stránky epastorku a oni nám dali ochutnat rakiji. V tomhle poledním vedru leze teda zatraceně do hlavy. Povídalo by se dál, ale musíme pokračovat. Oni se už v podstatě vrací ze 4týdenní cesty a mají namířeno přes Kosovo někam do Srbska na vlak a domů. My míříme do Kukese. Prý je to jen přes kopeček. Tak děkuju pěkně, ten kopeček měl skoro 20 kilometrů :-) Nebylo to teda pořád jenom do kopce, ale kombinace vedro + hrozná silnice dávala pocit, že pořád jenom dřeme. Když bylo totiž pár metrů sjezdu, tak to stejně pořádně nejelo. Jedeme po úbočí hor, vždycky přejedeme nějaký hřebínek a už si myslíme, že už bychom měli být v Kukesi, když se před námi objeví další hradba kopců a po něm zase další a tak to jde pořád dál. Lidé jsou tu ale přátelští, hned by se družili, ale absolutně zdejší řeči nerozumíme. Konečně vidíme město Kukesi, ale je za řekou, takže ještě musíme složitě dolů, přes most, pak zase nahoru a jsme tu. Uf, uf! Jedeme do centra, ale je to jedno obrovské náměstí (náměstí není tak úplně přesné slovo, spíš PLAC), kde NIC není. Rádi bychom si vyměnili peníze, protože z tohoto města zase pojedeme do hor, ale když vidíme procházet se tady krávu, tak nám to připadá nereálné. Štěstí se na nás ale usmálo. Odkudsi se přiřítil takový týpek, věkově asi jako my. Umí anglicky a nabízí nám pomoc. Že prý má u sebe doma ubytované nějaké Čechy, kteří přijeli do Albánie hledat své kamarády (že by šlo o ty tři mladé lidi, co se před časem v Albánských horách ztratili?) Jsme z té ochoty trochu překvapení, ale kluk nás vede do hospody, kde měníme eura na leky ve slušném kurzu. Pak s námi jde do malé pekárny, kde chceme koupit chleba. Kluk promluvil s prodavačkou a už máme chleba v ruce i bez peněz. Jsme z toho v šoku! :-) Pak nás zavedl zase jinam, kde jsme si koupili mléko, sýr a rajčata. To už jsme si zaplatili. Jsme ještě pozvaní k našemu průvodci domů. Je to od něho strašně hezký, ale my potřebujeme jet dál, rozhovorem s krajany jsme už nabrali zpoždění. Takže neradi, ale odmítáme. Kluk je v pohodě, loučíme se. My jdeme ještě na zmrzlinu, pak jsme trochu pojedli a honem vypadnout z města. Nejsou tu ale vůbec žádné ukazatele, tak nám musel poradit policajt. A ještě nás doprovází klučina na kole. celkově jsme tady dost středem zájmu, hlavně dětí. Když jsme poprosili na benzínce o vodu, tak to prodavač vůbec nechápal. Pořád nabízel benzín (asi si myslel, že jedeme na motorových kolech), ale když jsme mu ukázali PET láhev, tak mu to konečně docvaklo. Kohoutek mu netekl, ale chtěl nám dát vodu, co měl pro sebe v lednici (2 flašky). To jsme odmítli, přeci jenom v zas takové krizi nejsme, aby si kvůli nám musel odtrhávat od úst. 13\n14 Silnice je místy bez asfaltu, ale vždycky se znovu objeví, tak nás to netrápí (to ještě ani zdaleka netušíme, co nás čeká a možná je to i dobře). V další vesnici je obchůdek nastrčený šikovně v prudkém kopci, takže jsme před ním akorát zastavili, abychom vydechli. Hned se kolem nás seběhlo hejno dětí, jeden kluk dokonce umí anglicky, ale stydí se. V obchodě potřebujeme hlavně toaletní papír, ale nikde ho nevidím a prodavač moje vysvětlování nechápe. Nechce se mi je uvádět do rozpaků, že tuto hygienickou potřebu třeba nepoužívají, tak beru ubrousky a jako závdavek chlazené pivo a limonádu. Chvíli pak ještě sedíme a popíjíme na obrubníku před obchodem a kolem nás srocení dětí různého věku. Čteme a učíme se vyslovovat albánská slovíčka z průvodce a panuje všeobecné veselí. Když jsme dopili, Luděk se shání po koši na odpadky. Jeden z těch kluků mu plechovku vzal z ruky a mrštil s ní přes silnici do příkopu. Neříkáme nic, raději jedeme. Vesnice celkově jsou tady hrůza. Samý odpadky, kanalizace vede přímo vesnicí, tak to nemá cenu jim něco říkat. Stejně by to nepochopili. Do další vesnice přijíždím dlouho po Luďkovi a když ho vidím, tak se zase uprostřed chumlu lidí s někým vykecává. Já využívám situace a chci jet napřed. Do další vesnice tak přijíždím první. Ihned se kolem mě seběhly děcka. Protože je to tu hodně zvostra do kopce, tak mě dohnaly rychle. Není mi to moc příjemné, tak je odháním, ale nenechají se. Cizinka na kole je pro ně zdroj zábavy. Kopec je tak prudký, že musím sesednout a tlačit, kluky mám za prdelí tak 20 metrů. Smějí, jak tlačím, tak jim ukazuji, aby si to vyzkoušeli, jaké to je tlačit plně naložené kolo do toho krpálu. Berou to jako výzvu a když pak přijíždí Luděk, tak nechápe, že si vykračuju jako princezna a pět kluků tlačí moje kolo :-) Za chvíli zase nasedám, ale kluci nás chtějí tlačit dál. Pár jich tlačí za nosič moje kolo, ostatní se seběhly za Luďkem a tlačí jeho. Je to docela sranda. Je jich asi 10 a chvíli pomáhají mně, chvíli Luďkovi. Takto jsme překonali několik serpentýn. Nebylo to špatné. Za vesnicí bylo fotbalové hřiště, tak nám zamávali, že jdou hrát fotbal. Děkujeme jim, loučíme se a dál chceme pokračovat sami. Kluci míří na hřiště, když tu se najednou otočili a běží zase za námi. Tlačí nás ještě asi půl kilometru a pak uviděli bandu z jiné vesnice a utekli před nimi. Nevadí to, protože další stoupání už není tak prudké. Přijeli jsme do osady pod skalnatými horami. Ráda bych si udělala konečně nějaký snímek. Šahám obvyklým pohybem do brašny přidělané k zadním báglům, otvírám jí a nevěřím svým očím! Foťák je FUČ! Zavolala jsem na Luďka, tak jsme hned zastavili. Jsme to ale blbci, že jsme se nechali tak snadno oškubat. Už cestou do kopce jsem si všimla, že nemám vlajku, ale to jsem si říkala, že asi někde uletěla a nechtěla jsem to rozmazávat. A v ten moment mi došlo, že ti kluci mají na svědomí jak tu vlajku, tak i ten foťák. Podezření je jasné, jak chtěli jít na to hřiště, tak někdo mezi nimi jim řekl o foťáku v brašně a tak se pro něj vrátili. Co teď? Jsme naštvaní, ale představa, že jedeme ten dlouhý krpál zase dolů se nám ani trochu nelíbí. Navíc co dole? Kde už je těm klukům konec?! Mezitím se kolem nás zase utvořil hlouček lidí. Říkáme jim o našem problému, ale narážíme na nepochopení. Jeden nevěří, že by se něco podobného stalo. Prý sem jezdí spousta turistů a nejsou žádné problémy. Mladý kluk, co umí dobře anglicky to ale zase vidí jinak: že prý je Albánie hodně chudá země a lidi si myslí, že každý turista je bohatý, a že jeden foťák nebude postrádat. Jemu prý ukradli foťák v Paříži. Měli jsme si prostě dát pozor. S tím sice souhlasím, ale proč být blbec a nechat to jen tak. Protože jeden z těch lidí kamsi volá (říká že policii) a po chvíli přichází další člověk (asi ten, co mu bylo voláno). Luděk říká, že dá 50euro tomu, kdo nám pomůže fotoaparát získat zpátky. Ten poslední příchozí pokyne Luďkovi a společně nasedají do auta a odjíždějí. Ten frajírek si myslí, že 50 euro je málo, ale když se za 10 minut tady objevilo to auto a z něj vylezl Luděk i s foťákem, tak oba nevěříme. Luděk pak zaplatil slíbených 50 euro, rozloučili jsme se a chceme jet dál. Ten anglicky mluvící kluk nás zve k sobě domů, ale s díky odmítáme, píšeme si ovou adresu, že dáme vědět, až dojedeme domů a pak už konečně jedeme. Tohle zdržení bylo teda hodně nepříjemné. Luděk vypráví, že dojeli autem k té předešlé vesnici. Kluci prý stáli u silnice, foťák drželi v ruce, otevřený samozřejmě (přišli jsme tak o jeden skoro celý vyfocený film) a zkoušeli našroubovat stativek, který museli vytáhnout z kapsičky na boku brašny. Když viděli Luďka, jak vylejzá z auta, tak byli celí zkoprnělí. Luděk popadl foťák, nejbližšího z nich nakopl do zadku a bylo to. Sice jsme přišli o fotky z Kosova, ale co naděláme, hlavně že je foťáček na světě! 14\n15 Ještě chvíli si vyprávíme zážitky dnešního dne, když tu najednou asfalt skončil a cesta dál pokračuje mezi domky úzkou pěšinou, že ani nevěříme, že by se tamtudy dalo projet. Ale dá! Drncáme z kopce a pak zase do kopce, projíždíme zapomenutý vesničky nalepené na skále. Je to tu moc pěkné, ale zatím mě Albánie spíš zklamala: vedro, pustina, žádný stromy, prach, špína, odpadky a zlodějský děti! Silnice vede úbočím kopců, chvíli dolů, chvíli nahoru, nemá to žádný řád. Po pravé straně máme fantastické výhledy na údolí a skály. Jen občas projede auto. Tady bych se autem teda dost bála: úzká prudká cesta bez svodidel a hned sráz dolů. Je už půl osmé, dneska jsme toho moc nenajeli. U čůrku nabíráme vodu a pak pokukujeme po noclehu. Ale všude jenom samé skály a šutry, ale zajímavě zbarvené! A mezitím sem tam roste keříček. Za mostem přes dravou řeku je pěkný travnatý plácek. Líbilo by se nám tu nocovat, než zase vjedeme někam nahoru, ale nejsme tu sami. Opodál sedí asi pětadvacetiletý pohledný mladík se dvěma malými kluky a stádem ovcí. Rukama nohama se domlouváme, jestli je to OK tady spát, ale prý jo. Děcka nás trochu šmírujou při stavění stanu, ale nakonec každý žene bůhvíkam domů tu svojí zvířenu. Stan stojí mezi bobky a k véče máme krupicovou kaši. Po večeři se jdeme vykoupat a já pak dopisuji deníček (mám rest ještě z Kosova) a Luděk se začetl do cestopisu z Hané do Jeruzaléma. A pak zalejzáme spát naší první noc v Albánii. Skavice Denní: 58,7 km Celkem: 599 km 8. den - neděle 5.6. ztraceni v horách, pěšky i z kopce, nocleh u Mustafy Ráno jsme ve stínu, fouká větřík a je příjemný chládek. Během snídaně ale slunce přilezlo a kolem se taky probouzí život. Přišel ten včerejší fešák s kozami a ovcemi a školák s kravkami. Moc toho tady na těch šutrech ke spasení není :-( My jsme si ještě v té říčce vyprali, já si umyla hlavu a Luděk se oholil a jedeme. Kamenitá cesta vede hned zpočátku zvostra do kopce, takže za chvilku jsme vysoko nad řekou. Z polorozpadlých domů vybíhají děti a po silnici ženou kozy na pastvu. Vesnice Skavice je jen pár domků na vysokém hřebínku nad řekou, jehož srázy strmě padají do vody. Míjíme babču, plete ve stínu fusekli. Prostě konec světa. Luděk by si dal nanuka, ale to je tady bez šance. Silnici mlčky stráží kamenné bunkry a my pomalu klesáme k řece. Paří slunce, práší se z kamenité cesty a lidi dole na poli kosí louky. U řeky je pramen vody, kde nabíráme studenou vodu. Luděk koukl do mapy a pronesl památnou větu: Teď pojedeme podél řeky, to bude pohoda. Jenže tady podél řeky znamená, že silnice vystoupá tak výškových metrů nad řeku, obkrouží všechny kopce, aby se pak zase k řece vrátila a my si to celé znovu mohli vyšlápnout. A nahoře nic není, jen pár opuštěných kamenných zdí (pozůstatek domů) a výhled na zasněžené hory. Ten si ale moc neužívám, protože silnice vzápětí padá tak prudce dolů, že musím slézt z kola a jít pěšky, protože bych to neubrzdila. Ve stínu jediného keře jsme snědli chleba s posledním sýrem a doufáme, že narazíme dneska na nějaký obchod. Sjeli jsme do větší vesnice, ale obchod tu nemají. Je tu rozcestí několika cest a mapa mlčí. Těžko totiž říci, kde jsme. Mysleli jsme, že už to je Selište, ale to je ještě hodně daleko před námi, vůbec to neubíhá. Tak jsme navázali kontakt s domorodci, ale dědulové nám vůbec nerozumí, co chceme. Říkáme, že do Selište, ale kroutí hlavami, tak vytahujeme mapu. Načež to tomu jednomu došlo, tak říká jo vy myslíte Selyšte. Prostě tomu nerozuměli s tím měkkým i, nebo nechtěli rozumět, Ale setkali jsme se s tím v Albánii vícekrát, že pokud jsme to neřekli přesně po jejich, tak že nevěděli o co jde. Jsem už docela zmořená, ale pokračujeme dál. Silnice konečně vede chvíli rozumně, ani nějak významně nestoupá ani neklesá, ale zase je plná děr, šutráků a prachu. Navíc tu nemají mosty, takže každý kopec nebo každý přítok řeky se objíždí po vrstevnici. Jako třeba zrovna teď, po levé ruce za říčkou už vidíme domy, jsme od nich pár stovek metrů, ale v reálu k nim dojíždíme asi za hodinu. Musíme totiž dojet až k mostu nebo brodu, který je řadu kilometrů proti proudu toho přítoku a pak se zase vrátit. V každé vesnici je spousta dětí, většinou jsou na nás zvědaví. Potkali jsme kluka s dědou, vedou osla s nákupem - koupili si satelit a vezou ho na oslíkovi. Luděk se s nimi chvíli zdržel na kus řeči, já jedu napřed. Potkala jsem želvu. Luděk, který mě mezitím dojel jí poponesl do trávy. Silnice tady vede obchvatem mimo vesnice, ale ani se nám tam nechce zajíždět, stejně tam nebude žádný obchod. Na druhém břehu řeky Driny jsou vysoké hory. Konečně jsme přijeli do něčeho většího. 15\n16 Jásáme, že už to bude Selište, ale prdlajs, je to teprve Muhur. Dostáváme různé informace ohledně vzdálenosti do Selišty. Uf! Už toho mám plné zuby. Máme najeto asi jen 45 km, ale jsem z toho celá udrncaná. Že je Muhur něco většího se nám jenom zdálo, je to zase děsná prdel (pardon), ale děcka chodí se zmrzlinou. Za chvíli jsme se trochu rozkoukali a našli hospůdku s obchodem. A vedle prodávají tu zmrzlinu. Objednáváme si dvě porce a dostáváme jí grátis na účet podniku. Je z domácího mléka a je fakticky moc dobrá! Jdeme si dát nášup, samozřejmě že už za svoje. To už by nám bylo blbé. Pak jsme ještě nakoupili chleba, kilovku Nutelly a sušenky. Venku jsme to začali pakovat do báglů, když tu za námi vyběhl prodavač s tím, kde budeme dneska spát. A že je to hotová věc, že u něho doma. Teď to vypadá, jako že vedeme řeči na úrovni, ale my se domlouváme rukama nohama. Láká nás to zkusit, a taky už toho dneska asi moc nenajedeme. Kolem nás se zase seběhla smečka, máme zase strach o věci na kolech. Luděk vymyslel dobrý fígl. Pověřil jednoho kluka, aby na naše kola dával pozor a jdeme si sednout k hospůdce. Hlídání funguje :-) Přišel k nám jeden týpek, co umí Srbsky, a to je podobný jazyk, takže se debata trošku rozproudila. Pán jezdí s kamionem, zná Prahu, Hradec Králové (vypráví nám, jak je u Hradce bazar, kam si pojede koupit nový kamion nebo dodávku). Dozvěděli jsme se, že cesta do Seliště je hrozná. Poprvé začínáme zvažovat, že to vzdáme a že bychom si vzali nějakou dodávku. Jezdí jich tu spousta, je to něco jako maršrutky v Ruska. A nebo je ještě varianta objet to přes Peshkopi po asfaltu. Ten kamioňák nás taky zve k sobě domů, ale nocleh jsme již přislíbili Mustafovi (majiteli toho obchodu) a nechceme to měnit. Povídáme si dlouho, smečka kolem nás se rozrůstá, přichází další a další... Jsme pro ně zajímavá atrakce. Nicméně jsme se domluvili, že se ještě zítra potkáme a už jedeme k Mustafovi. Domků jsou slepované z hliněných cihel, tak si říkáme, kam to asi jdeme a jak to tam bude vypadat. Ale Mustafův dům je až na konci ulice a je to nový, bíle omítnutý přízemní dům s travnatou zahrádkou a spoustou květin. Usadili nás na zahradě a představili nás ostatním členům rodiny. Nejlepší je stará bábuška. Postupně přichází další a další, nejvíce bavíme s mladou holkou, jmenuje se Elona a umí anglicky docela obstojně (na místní poměry). Přestáváme mít přehled, kdo zde žije a kdo přišel jenom na návštěvu. Eloně je něco málo přes 20. Už je vdaná a bydlí v Peshkopi. Říká, že tu už takhle vícekrát někdo nocoval. Pak nás pozvali dovnitř, kde mezitím na stůl donesli spoustu jídla: smažený brambory a vajíčka, sýr, zelenina, fazolová polévka. Ani to všechno nemůžeme sníst, je už večer a předtím u hospody jsme se nacpali chlebem s nutelou. S Luďkem jsme se shodli, že by bylo lepší, kdyby toto bylo na stole ráno. Rádi bychom už zalezli spát, ale všichni jsou na nás zvědaví, pořád se na něco ptají a pokukují po nás. Jsou hrozně milí a je nám tady fajn. V domě jsou dva pokoje a veliká chodba, která je zároveň i jídelna a kuchyň. Ubytovali nás v jednom pokoji, rozložili sedačky, ale my jsme trvali na tom, že budeme spát na zemi. Původně jsme říkali, že se klidně vyspíme i venku ve stanu, dům totiž není moc veliký, ale to by se prý urazili. Kola si máme raději dát dovnitř, někteří lidé z vesnice prý nemají co jíst a mohli by nám kola ukrást. A tak stavíme naše špinavá a zaprášená kola na naleštěnou dlažbu. Mizím do sprchy, je to blaho. Vědět to, tak si ráno nemyju hlavu v té studené řece. Místo záchodu je díra do země, vypadá to divně, ale turecký záchod je tady asi normální věc. A koupelna je jinak poměrně moderní. Pak jsme konečně ulehli. Paní domu ještě chvíli štrachala s nádobím a pak se v domě rozhostilo ticho. Muhur Denní: 48,6 km Celkem: 647 km 9. den - pondělí 6.6. zadrženi policií, zachránila nás IFA, po třech dnech konečně asfalt! Vstáváme po sedmé. V domě už panuje čilý ruch. Spalo se docela dobře. Rychle balíme, v domě je jen paní domu, dvě děti a ta bábuška. Dostali jsme teplé mléko. Když už jsme byli nabalení, přijel ten srbsky mluvící chlapík ze včerejška. Loučíme se s obyvateli domu a jedeme do krámu za Mustafou na kafe. Vypadá, že Mustafa je zde vážený člověk, všichni ho berou a mají k němu úctu. Luděk vymyslel, že to objedeme přes Peshkopi po asfaltu. Taky se mu nechce lopotit další desítky kilometrů po hrozný cestě přes hory - všichni nám totiž říkali, že cesta na Selište je ještě horší než ta, co jsme jeli včera. 16\n17 A taky jsme nabrali za těch pár dní docela zpoždění. Jenže ten řidič zase říká cosi o nějaké IFĚ, která pojede nahoru do Selište a na Čaf-Mur (vesnice ještě za Selište). Napadlo ho, že by nás tam někdo mohl na tom náklaďáku hodit. Jdeme s nějakým dalším člověkem asi 500metrů směrem do centra vesnice. Moc se nám nezdá, že by to mohlo vyjít, tak se bojíme, že se zase zdržíme. Ale jdeme. Objevila se další hospoda a před ní opět jenom samí chlapi (ženy jsou sama doma říkal včera ten srbsky mluvící). Dva policajti se tady notně nalévají pivem. Dáváme si zatím chleba k snídani a čekáme na tu IFU, která má odněkud přijet. A už jede... Nevěřili jsme, že lidi, co nás vidí prvně v životě pro nás zorganizovali, že nás odvezou tím náklaďákem na Čaf-Mur. Nakládáme kola na korbu a už se sápeme do kabiny, když tu se zvedli ti dva policajti a najednou jsou důležití. Někdo z očumujících se jim totiž před chvílí posmíval a oni teď chtějí dokázat svojí moc. Vyžádali si naše pašporty a hledají víza. Nechápou, že my do Albánie můžeme bezvízově. Ožrale se kýve nad pasem, snad se do něj nepoblije. Nějaká holčina umí trochu anglicky, tak jim to překládá do jejich řeči. Snad to konečně pochopil, tak aspoň hledá razítko vstupu do země. Pak si cosi napsal na papírek, ještě zašermoval s vysílačkou a už jsme volní. Konečně nasedáme do IFy a jedeme. Auto se natřásá na kamenech, to teda bude zážitek. Stoupáme po úzké cestě vysoko do hor. Kdo to říkal, že by tu nechtěl jet autem? Tak jedeme přímo obrovským náklaďákem. Luděk to má horší, sedí na kraji (já uprostřed) a tak má propast dolů přímo po pravé ruce. Největší horor ovšem nastal, když se IFA vyhýbala s dodávkou. Museli jsme zajet až na úplný krajíček příkrého srázu. Uf! Před každou zatáčkou troubíme, na širších rovných úsecích se trochu zklidním, ale pak zase přijdou okamžiky, kdy se mi tají dech a modlím se, ať to přežijeme. Koukám do údolí, ale nevidím žádný spadlý auta, tak snad nebudeme první. V kabině je sranda. Chlapi (jmenují se Maxim a Ramazán) mají legraci z mého strachu. Prohlížejí si naše pasy. Domlouváme se rukama, nohama, ale některá slova, jako například konkurence, rekonstrukce, kanál a policie jsou skoro stejná :-) Maxim by si rád v Čechách koupil auto, dali jsme mu telefon a adresu, že mu kdyžtak zařídíme pozvání. Konečně jsme v Seliště. Je to malá vesnice uprostřed hor a skal. Jenom pár domů, hospoda a škola. Školy jsou tu asi v kurzu, všude je strašná spousta dětí, hotová populační exploze. Dáváme si pauzu. Luděk a spolujezdec Ramazán si dávají točené pivo. První točené v Albánii! Sice jen do čtvrtlitrových sklenic, ale i tak je to neuvěřitelné! Že tady v té prdeli (pardon) uprostřed hor, kam vede jenom prašná cesta dobrá pro jízdu maximálně na oslu, mají něco tak pokrokového, jako je točené pivo! Maxim si dal Redbul. Pití jsme jim samozřejmě zaplatili, i když to vytrvale a upřímně odmítali. Ale to bychom si připadali blbě, kdyby si to platili ze svého nebo nás ještě, nedejbože, hostili oni. Jsme vysoko v horách, je docela zima a zatáhlo se? Není to ale nepříjemné. Nasedli jsme zase do vozu a pokračujeme. Do Čaf-Muru je to už jenom kousek a už žádné drama. V podstatě mírné stoupání podél vody. Už není kam spadnout, tak jsem v pohodě a užívám si výhledů z okna a že nemusím šlapat. Na tom prvním úseku do Seliště jsem vážně pochybovala, jestli šlapat na kole by nebylo lepší :-( Ale to už jsme v Čaf-Muru a už se vykládají naše kola. Loučíme se, kluci se vrací zpět do Muhuru. Dali jsme jim 1000 leků na naftu, opět jsme jim to museli vnutit, protože to rázně odmítali. Zadarmo jsme se ale vozit nechtěli. Tak konečně nasedáme do sedel a pokračujeme ve stoupání. Cesta je teda fakt hrozná, asi zatím nejhorší, co jsme v Albánii zažili. Čaf-Mur je hodně chudá vesnice a ta cesta tomu ještě dodává nuznou atmosféru. Navíc jsme blbě odbočili, cesty jsou jedna jako druhá, tak se musíme kousek vrátit. Stoupáme do sedla a těšíme se, že už jsme skoro nahoře, ale když jsme se dobře zadívali před sebe, vidíme, že musíme překonat další, ještě vyšší hřeben. Podél cesty vedou zavlažovací kanály, je to něco na principu Schwarzenberského kanálu na Šumavě, ale tady tudy vedou pitnou vodu. Vzpomínám si, že jsem četla v průvodci prosbu, že by se turisti neměli v těchto kanálech mýt, protože je to často pitná voda pro celou vesnici. Posilnili jsme se chleby s nutelou a zase šplháme do kopce po kamenité cestě. Luděk je gentleman. Rozhodl se mi odlehčit a tak si ode mě vzal všechno jídlo (konzervy, rybičky, polívky a těstoviny), ale stejně ty prudký serpentýny vyjel. Nechápu! Já mám odlehčeno a stejně mám na těch šutrácích problém, musím slézt a tlačit. Ale díky prudkému stoupání koukáme pěkně zhora na to místo, kde jsme si mysleli, že už je to to sedlo. Potkáváme dvojici dětí, jdou z Čaf-Muru pěšky ze školy. To mají tedy pěknou štreku! Sklon se trochu mírnil, tak nasedám a jedu. Luděk hlásí do vysílačky, že už je na sedle a má tam nějakou společnost. Já ještě objedu tři bunkry, které mě mlčky sledují a pak už jsem tam taky. Je to kolem ale strašně pěkné. Podle mapy jsme ale jen 980 m. vysoko. Luděk se s kýmsi vybavuje, ale já jsem docela odpočatá, tak raději pokračuji. Stejně mě hned dožene. 17\n18 Hned neklesáme, jedeme pár kilometrů po náhorní rovině, to se mi líbí. Cesta je dobrá. Pak se to zlomilo a my klesáme a terén se rapidně zhoršil, zase skáčeme po šutrech. Ale jsou tu pěkné výhledy a místa, kde se zastavil čas. Po pár kilometrech se cesta zlepšila, dá se jet i 15-20km/hodinu, což je ve zdejších podmínkách rychlost takřka kosmická. Už vidíme dolů na Burreli. Krajina se úplně změnila, je to taková polopoušť, nebo jak to mám popsat. Zem je zbarvená do růžova, mezi kameny roste sem tam jenom keř nebo pár stébel trávy, jinak nic. Prašná cesta se vine v serpentýnách dolů, ale moc to neubíhá. Občas nás mine nějaké terénní auto. Musím přiznat, že sem tyhle auta sedí, narozdíl od toho, když si něco takového koupí zbohatlík, co bydlí za Prahou a pak s tím akorát všude překáží. Zatáček je spousta, už mě to moc nebaví. Od brždění mám bolavé ruce a výhledy si moc neužívám, protože musím koukat na cestu před sebou, abych nenajela na šutr. Samozřejmě že zase musíme obkroužit všechny kopce v okolí. Luděk jede odvážněji a do vysílačky mi hlásí jednu z nejhezčích zpráv dnešního dne: najel jsem na asfalt! V tuto chvíli nevěřím, že nějaký asfalt existuje, ale pak na něj najíždím také :-) Hurá! Zpočátku byl luxusní, ale pak se to zhoršilo a opět jsou úseky, kde asfalt spíš není než je, ale už to byly jenom kousky a ty jsme přeskákali a už jsme na hlavní a funíme do kopce na Burreli. Míjíme oplocený pozemek, kde mají WAPku a myjí auto. Luďka napadlo, že bychom si tam taky mohli umýt kola, máme řetězy a vůbec vše celé růžové od toho prachu. Počkali jsme až domyjí bílý mercedes a pak si WAPku půjčujeme. Obsluha mluví kromě albánštiny už jedině italsky, ale domluvili jsme se. Omyli jsme pečlivě kola, zasloužila si to za ten výkon. Ještě by to chtělo umýt nás (hlavně nohy),ale to si netroufáme. A pak na umytých kolech slavnostně vjíždíme do Burreli. Město spočívá v jedné velké hlavní třídě lemované obchody, hospodami a stojánkami taxi. Máme hlad. Chceme zkusit místní bufet, ale burek nemají, tak jsme si sedli na palety a jíme chleba a rybičky, co vezeme. Klasicky se kolem nás srotily davy, tentokrát taxikáři. Ptáme se, za kolik by nás odvezli do Lezhe (je to přes 50km). Prý za 3 eura, ale dnes už nepojedou, že už by se nestačili vrátit. Přimotal se k nám rusky mluvící pán, tak nám pomáhá překládat, co ti taxikáři říkají. Prý by nás tam odvezli zítra. Ale to my už budeme bůhví kde. Pán nás varuje, že prý je na cestě do Lezhe starý asfalt a cesta prý je celkově hodně špatná. Ale to nás nerozhází, myslím, že horší než cesta sem to nebude. Smečka kolem nás už hodně narostla, přestává se nám to líbit a raději popojedeme. Pobrala jsem konzervy od rybiček a nějaké slupky od cibule do igeliťáku a rozhlížím se po koši. Jeden z taxikářů mi ten pytlík vyrval z ruky a hodil ho na zem k vedle rostoucímu stromu. Všichni se smíchy prohýbají, jací jsme to blbci, že nás to nenapadlo, vždyť je to přece normálka. Jen se smějte hovada, je to vaše země a vy si tady ten bordel děláte sami. Na výpadovce jsme ještě zaskočili do malého krámu nakoupit chleba, sýr, rajčata, papriky a hrušky a už mizíme. Asfalt je, pravda, místy horší, ale celkově je ta cesta ve velmi luxusním stavu. Tedy zatím. Raději už nedělám předčasně žádné závěry. Na benzínce jsme poprosili o vodu. Kluk zavedl Luďka k potoku, kde měl napojenou hadici, plus nám dal ještě dvoulitrovou láhev. Silnice zase obkružuje kopečky, chvíli nahoru, chvíli dolů, to je asi zdejší folklór. Ale už pokukujeme po noclehu. Začalo pršet. Přikryli jsme si bágly, oblíkli pláštěnky a pokračujeme, není to nijak strašné, dá se jet. Aspoň se trošku omyjeme :-) Jenom s těmi noclehy to bude bída, všude jsou domy. Jedeme po takovém jakoby zvlněném hřbetu, vždycky kousek sjedeme a pak zase vyjedeme. Zahlédli jsme jezero. Míříme k němu. Už je tma a já začínám být nervózní, protože jsou kolem nás všude srázy a všechny odbočky míří k domům nebo ohradám s ovcemi. Při jednom čekání na Luďka, který šel na průzkum, u mě zastavil náklaďák a že bicykleta nahoru a vezme nás do Tirany. Ale nevím, kam nahoru měl na mysli, protože měl korbu plnou dřeva. Konečně jsme s hledáním úspěšní. Luděk sice říká, že je to nouzovka, protože opodál svítí dům a je na nás asi vidět, ale mně se to líbí. Odhazujeme kameny. Stan stavíme v dešti a pak do něj mokří zalejzáme. Shltli jsme každý po chlebu se sýrem a pak už konečně dobrou noc. Přehrada Liqeni i Ulzes Denní: 62,1 km Celkem: 709 km Na náklaďáku IFA: 20 km 18\n19 10. den - úterý 7.6. jiná tvář Albánie, podruhé do Montenegra, noční bouřka Za deště se vždycky krásně spí a nejinak tomu bylo i dnes. Sice se blížila bouřka (přiblížila se až na 2,5km), ale Luděk to zaspal. Ráno ještě prší, tak čekáme, jestli to přejde. Přešlo rychle, tak vylejzáme. Rozhlížíme se, kde to vlastně táboříme. Dům, co v noci svítil a vypadal obydleně, je polorozpadlý. Kolem nás jsou skály a keříky, silnice není vidět. Parádní místo! Oblačnost vypadá, že se rozpadá, tak sušíme mokré věci ze včerejška a plachtu stanu. Pak jsme to navěsili různě na bágly, protože začalo svítit sluníčko a vyrážíme. Dneska tedy extrémně pozdě - je půl 11! Silnice vede pěkným kaňonem a řeka zde tvoří přehradu. Na benzínce dáváme pauzu a Luděk mi opravuje vysílačku - mění mikrofon. Asi mi do něj včera napršelo. Pak se ještě vrtá v zadním světle, protože včera za tmy nesvítilo. Obsluha pumpy nás hned zve na kafe, ale to bychom nikam nedojeli a dneska už se flákat nemůžeme. Potřebujeme dohnat ztrátu z předchozích dní. Máme zpoždění i přesto, že jsme vzdali zajížďku na Kruju. Bylo by to po podobných cestách, jako jsme jeli a ještě vyššími horami. Tak třeba někdy příště, až si tu cesty vyasfaltují :-) Nad přehradou je tunel a to je taky zážitek. Narvaly se do něj tři kamiony a teď na sebe troubí. Na cestě jsou díry, strašný. Konečně jsme vyjeli ven, ale je tu zase banda dětí, asi škola na výletě. Hulákají na nás, překřikují se jeden přes druhého. No jo, holt už to nejsou ty horské venkovské děti, které si troufli nás jenom zpovzdálí uctivě sledovat (když nepočítám teda ty zlodějíčky z prvního dne - ale tam byl určitě taky vliv města). Přehradou končí i hory, vyjeli jsme z nich a před námi je rovina a my valíme po luxusním asfaltu na Lezhe. Po rovince s větrem v zádech, to je panečku paráda! V Lezhe bychom si rádi dali albánské jídlo ale máme posledních 800leků, tak zbývá nějaký ten fast food ala McDonald. Nemají tu ale nikde ceny. Kluk u vedlejšího stolku nám anglicky řekl, že porce gyrosu je za stovku. Tak jsme si dva dali a k tomu pivo a dvě limonády. Jaký bylo ale naše překvapení (nepříjemné), když nám prodavač naúčtoval celkem 750 leků - jedno jídlo za 200. Grrr! Domluva není možná, platíme. Zbylo nám 90 leků. Holt město, nechci říci, že okrádají cizince, ale prostě tu platí jiné móresy než nahoře v horách a u chudých lidí. Venku se nám kolem kol ochomýtají bosé děti, tak jsme jídlo rychle zhltli a padáme pryč. Lezhe je ale překvapivě hezké město, alespoň tak na nás působí. Nad ním se tyčí hora s vysílačem a pevnost, ale jsem líní se šplhat do kopce. A hlavně chceme pryč z města a konečně i něco ujet. Jenže nás zase brzdí protivítr. Valíme autostrádou na Shkodru, provoz je malý. Střídáme se ve vedení pelotonu. Silnice vede po rovince, hory máme daleko po pravé ruce. Předjíždí nás tři motorky s českou vlajkou. Rozhodli jsme se jet na hranice s Černou Horou po vedlejších cestách, tak jsme odbočili na Bushali. V malém krámku jdeme utratit posledních 90 leků (asi 20 Kč) za něco k pití. Byly za to dvě půllitrové koly. Trochu se ochladilo. V Bushali musíme odbočit na makadam, tak se ptáme, jestli je to opravdu naše odbočka. Prý ano, ale k hranici tudy neprojedeme, protože tam přes Drinu není most. Nechce se mi tomu věřit, podle mapy tam vede hlavní cesta, ale místní to asi vědí líp. Riskovat to a pak se vracet se nám moc nechce. Opět se kolem nás utvořil hlouček, ale neumí jinak než albánsky nebo italsky. A mapu vidí asi poprvé v životě. Z těch tří kilometrů po makadamu nakonec bylo 6 a jsme zpátky na hlavní a jednom o kilometr blíže ke Shkodře, než jsme byli. A už dost zkratek! Nechtělo se nám do města, ale už musíme. Shkodra je na břehu Skadarského jezera a řeka Drina je zde krásně modrá. Hned na začátku města za mostem ale odbočujeme na Morique. Obdivujeme pevnost na kopci, ale opět jsme líní se tam jet podívat. Později jsme litovali, když nám Pavel (který líný nebyl) ukazoval fotky - ale třeba nejsme v těchto končinách naposledy. Za mostem projíždíme dost ohavným cikánským slumem. Ale profrčeli jsme to a jsme z města venku. Silnice je super, vítr máme v zádech a za 10 kilometrů jsme na hranicích s Černou Horou. Albánci si nás jenom zapsali do velké knihy a pak miropavšim Albánie. Jsi krásná, ale těch 252 km bylo teda zatraceně náročných! 19\n20 Černohorci zdržují, ale pak dávají signál a my přijíždíme k bílým unimobuňkám. Odbavují nás a my podruhé vjíždíme do Montenegra. V prvním krámku jsme si koupili chleba, sýr, paštiku a k pití Nikšičko pivo. Měli ho schovaný vzadu a vystavený byly jenom ty nebalkánský. Domácí pivo je asi podpultová záležitost. Platili jsme něco přes 4 eura, docela drahota! Před krámkem jsme ještě pokecali s albánským prodavačem a jeho kámošem. Ptají se nás zcela neomaleně na platy v ČR. Ale na podobné otázky jsme zvyklí, tak jsme jim něco odpověděli a pokračujeme dál. Pořád mírně stoupáme, pravé ruce máme pěkné hory a nalevo bílé skály. Ale pořád jsou podél silnice domy. Minuli jsme odbočku na Ulcinj, který je u moře a valíme směr Bar. Koukáme po noclehu, ale vlevo skály a skládka a vpravo prudký kopec. Pak se objevila napravo kamenná ohrádka a v ní louka. Vrátka jsou dokonce otevřená, tak takové pozvání se neodmítá. Hned zkraje se sice válí na zemi smradlavá kůže nějakého dávno mrtvého zvířete, ale o kus dál je super plácek. Vybíráme si místo u stromů, aby na nás ráno nepražilo slunce. Stan stavíme ukázkově na super spasené travičce, daly by se tady dělat reklamní fotky. Uvařila jsem čočkovou polívku a rozeslali jsme SMS zprávy na všechny strany. Z Černé Hory to je totiž výrazně levnější než z Albánie. Jsme docela vysoko, tak mám obavy z případné bouřky, ale nevypadá to na ní. Omyl. Kosič Denní: 108,2 km Celkem: 818 km 11. den - středa 8.6. moře, jedeme v dešti, nocleh na majáku V noci mě vzbudily dešťové kapky padající na stan. Venku se blýská. Jak to? Vstal i Luděk. Posunuli jsme kola kousek dál od stanu, jsme přeci jenom hodně vysoko. Sice jsou nedaleko hory, ale i tak, pro jistotu. Pak nás vystrašil blízko štěkající pes, určitě ho přilákala ta kůže. Nemáme u sebe ešus, tak jsme začali mlátit nožem o nůž až přestal. Usnuli jsme v klidu, blýskání je daleko. V půlce noci přišla ale další vlna (ale taky byla daleko) a pak nad ránem, když už se rozednívalo, tak ještě další. Ta byla nejblíž, asi 4sekundy. Pak se pořádně rozpršelo a my konečně tvrdě usnuli. Ráno pořád prší. Posnídali jsme ve stanu a vyčkáváme. Jakmile pršet přestalo, provádíme bleskurychlé balení, protože v dáli hřmí a nad Albánií je černo, tak rychle, než to přijde sem. Ještě kousek stoupáme, u čůrku nabíráme vodu, pak je kousek rovinka a pak najednou... vidím MOŘE!!! Několik kilometrů jedeme vrstevnicovou silnicí podél hor, po levé straně moře, před námi dole Bar. Za námi bouřka. Naštěstí už sjíždíme do města. Míjíme odbočku na Stari Bar, který se tyčí na malém návrší obklopený horami a jedeme do centra toho nového, moderního Baru. Nebe zčernalo a začalo pršet. Vlezli jsme do burkárny na masový a špenátový burek a výborné zákusky z listového těsta. Venku se pořádně rozpršelo a blýská se a hřmí. Dojeli jsme sem v pravý čas! Ale doufáme, že dlouho pršet nebude. Ceny tu totiž nejsou lidové (porce burku za euro, zákusky za půl eura). S takovou bychom při delším pobytu tady přišli na mizinu. Bohužel to vypadá na trvalejší srážky, tak chtě nechtě musíme jet dál. Nasadili jsme pláštěnky, provedli protidešťová opatření na kolech a báglech a snažíme se opustit město. Jenže se rozpršelo natolik, že v tom jet nejde a tak se chvíli schováváme v tunelu a za chvíli zase pod stříškou zavřeného obchodu. Prostě tak popojíždíme od jedné střechy ke druhé, vždycky když se to na chvilku zmírní. Pavel píše, že předpověď není nic moc. Tak to jsme zrovna nepotřebovali vědět! Déšť ale pomalu ustává, že se dá v pohodě jet i delší úsek bez pauzy. Je to jako na houpačce, jednou dolů a pak zase nahoru. Nebe se začíná trhat a nad mořem je modro. V Petrovaci dokonce sundáváme pláštěnky. Míjíme odbočku na Podgoricu, jsou to pěkné serpentýnky do kopce, ještě že tam nejedeme. U tatranek si vychutnáváme pohled na romantický ostrůvek Sv. Stefan, ale nejedeme tam. Prý při vstupu na něj vybírají vstupné, tak to si rádi odpustíme, nemusíme vidět všechno. Míříme na Budvu. Pobřeží je v těchto místech skalnaté a ze silnice jsou parádní výhledy. A dokonce na nás občas zasvítí i sluníčko. V Budvě se zajíždíme jako správní turisti podívat do starého města. Je moc pěkné, ale ty davy lidí! Holt už tady začátkem června začíná turistická sezóna. Koupili jsem pár pohledů a rovnou jsme je i napsali a odeslali. Na 20


Mgr. Jolana Žáčková\n+420 607 104 629\nLuxusní byt v 1. patře nově zrekonstruovaného domu v centru města o dispozici 2+kk (rozloha 66 m²)s výhledem na historické Husovo náměstí, možnost parkování v objektu budovy. Vstup do velkého obývacího pokoje s moderně zařízeným kuchyňským koutem je přes prostornou předsíň. Obývací pokoj i ložnice mají velká světlá okna na Husovo náměstí. Koupelna se sprchovým koutem je přístupná z předsíně i z ložnice. Celý byt je průchozí. V domě je možnost zavedení internetu CBCNET.cz, úložné prostory a parkování v rámci uzamčeného prostoru objektu. Díky své lokalitě centra města, blízkosti sídel místních i mezinárodních firem, základních škol, pošty, obchodů, restaurací a parku umožňuje svým obyvatelům pohodlný životní standard bez nutnosti každodenního využití auta.


Práce Cnc Plzeň 1, nabídky práce | Jooble\nPráce Cnc Plzeň 1 1-12 z 12 Výsledky\nseřizovač a obsluha obráběcích cnc strojů kromě dřevoobráběcích Plzeň 1obsluha cnc Plzeň 1cnc obsluha praxe Plzeň 1obsluha cnc strojů Plzeň 1seřizovač a obsluha obráběcích cnc strojů Plzeň 1\tJiné dotazy:\nMarkmont, s.r.o.SDpeople, s.r.o.Panasonic AVC Networks Czech, s.r.o.Exova s.r.o.Precision Castparts CZ s.r.o.Jiné firmy\tFreelance inzeráty:\nSpolečnost SDpeople, s.r.o. hledá vhodného kandidáta na pozici Seřizovači a obsluha číslicově řízených strojů - obsluha cnc brusky.\nPRACOVIŠTĚ - PLZEŇ perátor CNC brusky oPopis pracovní nabídky: - obsluha CNC brusky Kellenberger Požadujeme: - proaktivní přístup a ochotu... >>\nSpolečnost SDpeople, s.r.o. hledá vhodného kandidáta na pozici Seřizovači a obsluha číslicově řízených strojů - obsluha cnc soustruhu.\nPRACOVIŠTĚ - PLZEŇ Operátor CNC soustruhu Popis pracovní nabídky: - obsluha a seřizování obráběcího stroje - stroje typu: SPT 32 NC a... >>\nobráběči pro cnc horizontku\nSpolečnost Václav Brůj hledá vhodného kandidáta na pozici Seřizovači a obsluha ostatních obráběcích strojů (kromě dřevoobráběcích) - obráběči pro cnc horizontku.\nMísto výkonu práce - Chrást u Plzně Zam. výhody: stravování, prémie, další smluvní benefity\nSpolečnost Markmont, s.r.o. hledá vhodného kandidáta na pozici Seřizovači a obsluha číslicově řízených strojů - operátor cnc obráběcího centra.\nPro podnik Škoda a.s přijmeme zaměstnance na pozici OBSLUHA CNC STROJŮNáplň práce: - obsluha a seřizování 5-osého frézovacího... >>\n...Europe s.r.o. hledá vhodného kandidáta na pozici Technici uživatelské podpory informačních a komunikačních technologií - programátor cnc stroje.\nProgramátor CNCPožadujeme:- Uživatelská znalost práce na PC (MS Windows, MS Office) - Technické myšlení a prostorová představivost... >>\nObráběč kovů (CNC stroje)\n...Castparts CZ s.r.o. hledá vhodného kandidáta na pozici Seřizovači a obsluha obráběcích strojů (kromě dřevoobráběcích) - obráběč kovů (cnc stroje).\nŽivotopisy prosíme předem na e-mail: kontakt Nabízíme: mzdové ohodnocení dle zkušeností (dle praxe až 35 000,- Kč hrubého),... >>\n...SDpeople, s.r.o. hledá vhodného kandidáta na pozici Seřizovači a obsluha číslicově řízených strojů - seřizovač a obsluha obráběcích cnc strojů (kromě dřevoobráběcích).\nPRACOVIŠTĚ - PLZEŇ Operátor CNC obráběcího centra Popis pracovní nabídky: - obsluha a seřizování 5-osého... >>\n18000 - 21200 Kč\n...průmyslových robotů - operátor do výroby - autoinsert.\nKontakt předem: Nina Lysáková, tel. kontakt , kontakt Náplň práce: - obsluha CNC strojů - kontrola materiálu - výstupní kontrola Požadujeme: - dobrý zrak - zkušenost s obsluhou CNC strojů výhodou - elektrotechnické... >>\n...na kontakt ). Pro posílení našeho týmu hledáme vhodného uchazeče/ku na pozici workshop operátor.Popis - výroba zkušebních vzorků na CNC soustruzích - vyučen obráběč kovů výhodou - praxe výhodou - schopnost učit se novým věcem - uchazeč musí být samostatný a zodpovědný... >>\nOBRÁBĚČ KOVŮ - MOŽNOST UBYTOVÁNÍ\n...kandidáta na pozici Obsluha automatizovaných strojů a zařízení na prvotní zpracování dřeva - obráběč kovů - možnost ubytování.\nOBSLUHA CNC STROJŮPro podnik Škoda a.s přijmeme zaměstnance obsluha obráběcích a tvářecích strojů Požadujeme: - dlouhodobější praxe v oboru -... >>\nBRUSIČ 130,-/HOD. ČISTÉHO; MOŽNOST UBYTOVÁNÍ\n...výučním listem • uživatelská orientace ve výkresové dokumentaci • odborné znalosti ze strojírenství• praxe v oboru • dlouhodobá praxe na CNC brusce Kellenberger výhodouNabízíme: - Dlouhodobou spolupráci na HPP ve stabilním podniku - ubytování v centru Plzně zajištěno -... >>\nFRÉZAŘ 125,-/HOD. ČISTÉHO; MOŽNOST UBYTOVÁNÍ\n...pozici FRÉZAŘE Požadujeme: • vyučení v oboru Obráběč kovů • znalost technické dokumentace, čtení výkresů • znalost obsluhy a seřizování CNC obráběcích center určených pro frézování • ochota pracovat ve směnném provozuNabízíme: - Dlouhodobou spolupráci na HPP ve stabilním... >>\ncnc, Plzeň 1


Začněte cestu transformace procesů vaší firmy pomocí Power Platform | AUTOCONT\nHome > Akce a semináře > Začněte cestu transformace procesů vaší firmy pomocí Power Platform\nZačněte cestu transformace procesů vaší firmy pomocí Power Platform\nPojďte se inspirovat aplikacemi, které mohou podpořit nebo nastartovat digitální transformaci vaší firmy.\nJe dnes skoro denně zmiňovaná digitální transformace podobným buzzword jako svého času cloud, Průmysl 4.0 nebo Internet of Things? Nebo je tématem, které je nutné řešit pro dnešní efektivní řízení firem.\nPřizpůsobivost a odolnost jsou tržní výhody v nejlepších časech. A když jde do tuhého, mohou znamenat rozdíl mezi prosperitou, přežitím nebo bojem. Nedávná krize dokazuje, že digitální transformace je základem úspěchu v měnícím se světě. A jak je na tom vaše firma?\nNáš webinář je určen pro firmy všech velikostí z jakéhokoliv oboru, které řeší optimalizaci a digitalizaci interních procesů a pro společnosti, které hledají cestu k větší mobilitě a pružnosti firemních postupů.\nBudeme si povídat o tom, jak digitalizovat a zefektivnit rutinní činnosti ve firmě a jakými nástroji je možné vyřešit tlak na zrychlení interních procesů a jejich automatizaci.\nZaměříme se hlavně na možnosti Microsoft Power Platform a možnosti propojení aplikací v cloudu s vašimi ostatními lokálními aplikacemi.\n30.09.2021, 09:00 - 12:00\nPředstavení sady aplikací Dynamics 365 a platformy Power Platform\nEfektivita firemních procesů a mobilita zaměstnanců\nPřínosy moderních aplikací v reálném využití\nPříklady aplikací vytvořených v Power Apps:\nMístní šetření v terénu\nModerní plánování úkolů/požadavků pomocí KANBAN nástěnek\nPříklady automatizace (Power Automate)\nVyužití MS Teams jak byste možná nečekali\na řada dalších zajímavých řešení.\nAkce proběhne online a je pro registrované účastníky ZDARMA. Těšíme se na vás.\nFrantišek Kulvajt, obchodní ředitel PAS Business Unit


Akcie Dentsply Sirona ▷ Aktuální kurz, graf a statistiky\nBurzovní trhyAkcieDentsply Sirona Akcie\nDentsply Sirona akcie\nVše, co byste měli vědět o akciích Dentsply Sirona: Od aktuální ceny akcií až po zprávy a analýzy.\nSymbol: XRAY | Burza: ---\nV současné době není k dispozici žádná analýza akcie Dentsply Sirona\nKupte akcie Dentsply Sirona\nZajímáte se o nákup akcií Dentsply Sirona? Zjistěte důležité aktuální informace, novinky a analýzy.\nPro úspěšné investování do akcií je také vhodné vybrat si kvalitního brokera. Obchodujte akcie Dentsply Sirona za nízké poplatky a za použití stabilní obchodní platformy. Online broker LYNX vám nabízí kvalitní podmínky pro trading akcií Dentsply Sirona. Zjistěte více o výhodách obchodování akcií prostřednictvím LYNX.\nObchodujte úspěšně s akciemi Dentsply Sirona\nChcete úspěšně obchodovat s akciemi Dentsply Sirona? S LYNX se dozvíte, jak analyzovat cenu akcie Dentsply Sirona za pomocí technické a fundamentální analýzy. Naučte se rozpoznávat počáteční fáze akciového trendu. To vše zjistíte v sekci:\nDentsply Sirona akcie: Data pro akcionáře\nDentsply Sirona akcie: Podobné akcie\nAktuální cena akcie Dentsply Sirona\nDentsply Sirona akcie: Údaje o společnosti v USD\nVýkonnost akcie Dentsply Sirona\nDividendy akcie Dentsply Sirona\nDentsply Sirona akcie: Informace o společnosti Dentsply Sirona Inc.\nDentsply Sirona je výrobcem zubních přístrojů a dentálních přípravků ve více než 120 zemích. Má továrny ve 21 státech světa. Současná společnost je výsledkem fúze z roku 1993, kdy společnost Gendex Corporation získala společnost Dentsply International Inc. za 590 milionů dolarů.\nJako výrobce zařízení navrhuje a vyrábí laboratoře a speciální výrobky týkající se zubních zásob. Co se týče spotřebních výrobků, specializuje se na prevenci a profylaxi plaků a dásní a na ošetření zubů. Rovněž navrhuje a konstruuje umělé zuby. Vzhledem k rozdílům v příjmech mezi bohatými a rozvíjejícími se zeměmi se různorodost poptávaných produktů jednotlivých regionů značně liší.\nAkci Sirona jsou součástí indexu Nasdaq 100\nDentsply Sirona akcie: Základní údaje\nNázev společnosti Dentsply Sirona Inc.


Vladimír Polívka a Denisa Nesvačilová. Noví Hanzlík s Kolářovou? – Polda | Prima Ženy\nVladimír Polívka a Denisa Nesvačilová. Noví Hanzlík s Kolářovou?\nZuzana Ostrá, foto: FTV Prima , Vydáno: 20.11.2021\nExkluzivní ukázka z jednoho z nejoblíbenějších krimi seriálů současnosti napoví, že Denisa Nesvačilová má k Vladimírovi Polívkovi hodně blízko. Podívejte se, jak to mezi nimi jiskřilo.\nDalší kriminální případ přinutí Juniora (Vladimíra Polívku), aby se infiltroval mezi semknutou partu členů motorkářského klubu. Právě tam ji potká. Neodolatelnou a živelnou zrzku Kristýnu (Denisa Nesvačilová). Jak se zdá, filmaři si tuto hereckou dvojici oblíbili.\nFotogalerie: Denisa Nesvačilová a Vladimír Polívka v seriálu Polda\nAutor: FTV Prima Denisa Nesvačilová musela osedlat velký skútr.\nDenisa Nesvačilová musela osedlat velký skútr.\nAutor: FTV Prima Daniela Kolářová s Jaromírem Hanzlíkem ve filmu Léto s kovbojem.\nDaniela Kolářová s Jaromírem Hanzlíkem ve filmu Léto s kovbojem.\nAutor: FTV Prima Denisa Nesvačilová a Vladimír Polívka v seriálu Polda.\nDenisa Nesvačilová a Vladimír Polívka v seriálu Polda.\nAutor: FTV Prima Léto s kovbojem prožila Daniela Kolářová s Jaromírem Hanzlíkem.\nLéto s kovbojem prožila Daniela Kolářová s Jaromírem Hanzlíkem.\nJako Kolářová s Hanzlíkem\nPřipomeňme, že Denisa Nesvačilová s Vladimírem Polívkou se před časem setkali na place během natáčení seriálu Slunečná coby nevlastní sestra Týny Popelkové Karolína a embryolog Lukáš Verner. „S Vláďou je krásná práce a moc jsem se na ni těšila. Jsem ráda, že nás opět dali spolu dohromady. Točíme spolu dvojici snad už počtvrté. Začínali jsme ve Slunečné a od té doby spolu dost často tvoříme pár. Jsme takoví Kolářová s Hanzlíkem,“ říká k časté spolupráci Denisa, která se prý před Polívkou už ani nestydí.\n„Vladimír mi říkal, že na Poldovi je krásná práce, režisér Jarda Fuit je moc fajn, a to se potvrdilo. Slyšíme na sebe, máme se rádi, a dokonce malinko i žárlíme, když si povíme, že něco točíme a nehrajeme spolu,“ pokračuje se smíchem herečka.\nPro roli Kristýny v Poldovi vyfasovala Denisa velký skútr, jehož řízení herečku lehce zaskočilo. „Umím ho řídit, jezdila jsem na skútru, ale na normálním. Tohle byl maxi stroj a byl nesmírně těžký, téměř jsem nedosáhla nohama na zem. Tak jedině s tím jsem měla malinko potíže, ale jinak to všechno byla krásná práce,“ vzpomíná na natáčení Denisa a doplňuje, že už se těší na případnou další práci s Vladimírem.\nJak dalece si budou postavy Denisy a Vladimíra blízké, sledujte v seriálu Polda v sobotu ve 20:15 na Primě.\nSouvisející témata: Polda , Denisa Nesvačilová , Vladimír Polívka , láska v seriálu , Exkluzivní ukázka , zákulisí natáčení , FTV Prima , seriál Polda online , erotické jiskření