Maroko 2010 - cestopis Radka Beňa a Kristýny Horáčkové | CK Mundo\ncestopis Radka Beňa a Kristýny Horáčkové\nDen první... Odjíždíme\nNejdříve se usadit v autobusu, hodit krosnu do nákladového prostoru a naposledy se dlouze projít. Lepší počasí jsme si mohli přát – posuďte sami: studená fronta, zataženo, déšť, bez blesků, rosný bod 7 °C, teplota 14 °C.\nKrátce po jedné hodině projíždíme Prahou, přemýšlíme, co jsme nechali doma, koukáme z okna a loučíme se.\nV Plzni nabíráme poslední „účastníky zájezdu do Maroka“ a vyrážíme směr Rozvadov. Ještě krátké rozloučení na benzince a mizíme dál do Dojčlandu. Před spaním jsme viděli velmi poutavé instruktážní video o chování se v autobuse, na které navázal film o jarní expedici do Maroka, který pozvedl bojovou náladu. Před spaním sledujeme Jízdu (dostatečně šílený nízkorozpočtový český film, v hlavní roli Špalek). Kolem půlnoci překračujeme hranici Německo-Francie a míříme kolem Lyonu na jih. Ráno po osmé přejíždíme další hranici, tentokráte do Španělska. O chvíli později se před námi otevírá moře a vítá nás Barcelona.\nDen druhý – Barcelona\nKolem jedenácté hodiny přijíždíme do Barcelony, města krásné architektury Antoni Gaudího. Autobus nás vysazuje na kruhovém objezdu vedle přístavu a pak se každý z expedice vydává po vlastní cestě, rozchod máme až do 23:00. Procházíme barcelonským Václavákem (La Rambla), ulicí umění, trhů a skořápek. Lze tady potkat pouliční mimy, pouliční zverimex apod. Po obhlídce dvou Gaudího domů míříme na sever k Sagrada Familia (největší monument v Barceloně, Gaudího chrám, který ještě nebyl dokončen, neboť se staví z darů). Docela nás překvapilo, jak je ten kostel namačkaný na zbytek města. Pokračujeme do parku Güell, který je dle našeho názoru jedním z nejkrásnějších míst v Barceloně. Uchvátil nás krásnými výhledy na město, nádhernou Gaudího architekturou a množstvím míst, kde si člověk mohl sednout a zaposlouchat se do hudby „pouličních“ umělců, kteří opravdu nebyli žádní fušeři. Po svačince v parku se vracíme zpátky do centra, abychom zjistili, že naše vyhlédnuté muzeum čokolády má zavřeno.\nNavštěvujeme ještě nákupní centrum (kde není nikde free wi-fi :-)), přístav a večeříme na pláži. Ve 20 hodin vycházíme společně s téměř celou bandou k barcelonské fontáně, která má každý večer více než hodinový program, který bych přirovnal k pražské Křižíkově fontáně s tím rozdílem, že tady je to zdarma. Uťapaní nastupujeme ve 23:00 do autobusu, přetahujeme přes sebe spacáky a míříme do Málagy.\nDen třetí – Málaga\nRáno vstáváme za jízdy autobusu a kolem poledne dojíždíme do Málagy na jihu Španělska. Málaga je menší město v jižní Andalusii, kde se stále zachovávají místní půvabné zvyky jako například korida (zápasy toreadora s býkem končící většinou smrtí býka), fiesta (místní slavnosti) nebo siesta (některé obchody si dávají opravdu načas – např. pracovní doba optiky v centru města byla 10:00-13:30 a dále 17:00-21:00). Ihned po výstupu z autobusu nás přes nos praštila téměř stoprocentní relativní vlhkost vzduchu, na kterou jsme si ještě dlouho zvykali.\nPohled na přístav v Málaze\nJeště čerství jsme vylezli na vrcholek nad městem, který sliboval krásný výhled do okolí. Svůj slib taky dodržel, ale v místních pětatřiceti šplhat na vrchol nenechalo suchého nikoho z výpravy. Po nakochání se jsme se vydali na průzkum města. Dominantou Málagy je místní katedrála spolu s muzeem Pabla Picassa a jeho rodným domem. K místním oblíbeným cetkám pak patří zástěry na vaření v podobě šatů tanečnic flamenca a soška býka s pořádnými rohy. Neodolali jsme a navštívili taky místní restauraci, kde jsme ochutnali tradiční španělské jídlo, paellu – variace našeho rizota (jenom místo kuřete jsou mořské potvory). Prohlídku města jsme zakončili nákupem ovoce na tržnici. Nasedáme na bus a míříme do kempu. Dnes stanujeme u pobřeží Středozemního moře, asi 0,5 kilometru od Gibraltaru – gibraltarskou skálu máme na dohled. Na konec dne se v kempu pořádala karimatka párty, kde jsme se vzájemně seznámili a dostali moudré rady k Maroku od průvodce Oroně. Máme s sebou doktora, zubařku i právníka, o obchodních zástupcích a studentech filosofie a zahraničního ruchu nemluvě. Usínáme krátce po desáté, zítra ráno vstáváme opravdu brzy.\nDen čtvrtý – Konečně Maroko\nDnešní den byl spojený spíše s čekáním a přesouváním, ale i tak byl bohatý na zážitky. Jednou větou se dá říct, že Maroko je pro našince tak exotickou zemí, že jako zážitek vám přijde úplně cokoliv. Ale pěkně popořádku. Vstáváme ve 4:50 SEČ a odjíždíme v 5:45 z kempu na jihu Španělska, abychom stihli první trajekt z Algeciras do Ceuty. Cena lístku není pevně stanovena a tak ji musí nejdříve Oroň usmlouvat. Nakonec se dozvídáme, že jízda trajektem by jedince stála kolem 200 euro a my to máme kolem 24 euro. V 8:30 tedy vyrážíme směr Ceuta (Afrika, ale stále ještě španělské území), kam dojíždíme asi za tři čtvrtě hodiny. Poté vyplňujeme podle přísného diktátu našich průvodců dokumenty (či spíše papírky velikosti A6), díky kterým budeme moct překročit hranice. U celnice se zdržíme dvě hodiny, což je na místní poměry fofr. Ještě seřídíme hodinky (nyní máme o dvě hodiny méně) a oficiálně všlápneme do Maroka. Kousíček za hranicí měníme tvrdá eura na místní dirhamy (kurz se pohybuje kolem 10.77 za euro) a zjišťujeme, že jsme v balíku. Nyní by se hodilo zmínit pár marockých zajímavostí:\nobyvatelstvo je vstřícné a milé, velmi často ale láká turisty na marocký hašiš. Tito lidé jsou v drtivé většině případů tajní policisté, kteří vám hned po přijetí nabídky dají na výběr – buď zaplatíte na místě 2000 dirhamů, nebo jdete natvrdo sedět.\nmarocké vězení je jedno z nejtvrdších na světě – údajně daleko horší než např. pověstné vězení v Thajsku. Uvězněný nedostává nic a je odkázaný na přísun potravy od kolemjdoucích, kteří házejí do vězení občas něco málo. A když už se do cely něco dostane, tak silnější bere. Podle dostupných pramenů žádný Čech zatím marocké vězení nepřežil a nejdelší zaznamenaný výkon jsou čtyři měsíce.\nramadán je největší svátek islámu. Jedná se o měsíční (29 nocí) denní půst od všeho (jídlo, pití, ženy...). V praxi to probíhá tak, že úderem sedmé hodiny (alespoň v Asiláhu tomu tak bylo) se ulice naprosto vylidní a začíná neřízená žranice, která pokračuje hluboko do noci – noční život končí kolem druhé až třetí ranní. Arabové pak vstávají kolem deváté až desáté hodiny (ovšem jak kteří).\npoplatek za používání dálnice je kolem 6 DRH. Ve srovnání se Španělskem (4,60 euro) je to ráj pro řidiče.\nz některých marockých domů občas čouhá armatura. To proto, aby dům „nebyl dostavěn“, i když je už dávno obydlen. V Maroku se platí daň pouze z dostavěného domu. Jedná se tedy o otázku prestiže, zda si svůj dům dostavíte nebo ne.\ncestou do Asiláhu kupujeme opuncie – plody kaktusu, které jsou prý dobrou prevencí proti průjmu. Jde spíše o to, aby si vaše tělo pomalinku zvykalo na přísun místní mikroflóry. Zatím máme zákaz zeleniny, ovoce a místní vody. Jako další dobrou prevencí může být místní domácí jogurt rajíb – zřejmě něco jako naše „bifidus activ“.\nDochované bílé hradby a opevnění města Asilah u atlantského pobřeží Maroka\nJakmile přijíždíme do Asiláhu, ubytováváme se v kempu. Dnes spíme v bungalovech, které osobně považuji za luxusní (válenda s polštářem a stůl, spí se po čtyřech). I kemp sám o sobě působí klidným a upraveným dojmem. Svačíme a připravujeme se na obhlídku města. V 17:00 místního času už netrpělivě čekáme na Oroně, který nás půjde „zaučit“ ve smlouvání. Procházíme místní medínou (česky by člověk řekl něco jako staré město) a narážíme na obchodníka s džalabami (místní oblečení, které může Čechovi připomínat noční košili – je ale velmi pohodlné a vzdušné, pro místní podmínky ideální). Mně se podařilo usmlouvat z 200 na 150, Kristýnka byla o něco úspěšnější a stáhla to ze 150 na 110. Musím přiznat, že jsem si asi koupil dobrou džalabu, protože mi ji pak nezávisle pochválilo asi půl Asiláhu. Prostě jdete po ulici a zastaví vás člověk. Zeptá se, kde jste džalabu koupili a pak vám řekne něco jako „good material“ nebo „it´s very fine“ apod. To se mi stalo asi šestkrát. Asiláh procházíme křížem krážem a zjišťujeme, že na ulici koupíte všechno. Vybaveni chlebem a vodou na zítřek kráčíme ochutnat místní kuchyni. Po velmi nezdařilé komunikaci s místním číšníkem nakonec všechno dopadá dobře a ochutnáváme krevety a paellu. Dále zkoušíme i místní mátový čaj, který je opravdu výborný. Ne každý ovšem sdílí tento pocit a poměrně velké části českého osazenstva připadá příšerně přeslazený ...\nStřediskem našich dalších zážitků se stal džus, který si objednaly holky k večeři. Není nám totiž jasno, zda v něm byla nebo nebyla místní voda (led nebo naředěno). Všichni dostáváme tušení, že bychom se mohli velmi brzo dočkat odpovědi. Oroň naši myšlenku potvrzuje slovy: „Máte deset procent, že se nepos...“ Na jeho radu začíná pohádka o kohoutkovi a slepičce v arabské verzi – Oroň totiž tvrdí, že před průjmem nás může MOŽNÁ spasit místní jogurt rajíb, který se jí přímo v obchodě a podává se ve skleničce. Jeho cena se pohybuje kolem dirhamu a nezbývá než doporučit. A tak jsme se vydali hledat do hlubin Asiláhu jogurt. Ulice jsme prochodili asi třikrát a po různých nedorozuměních, špatných navigacích od místních a slepých uliček nakonec nacházíme onen rajíb v jednom zapadlém krámku dále od centra. A tak jsme se proměnili v partu HIC a za cinkání jogurtů dali (doufám) průjmu sbohem. Správnou odpověď se však dozvíme až v našem dalším pokračování...\nDen pátý – Hlavní město Rabat\nRáno vstáváme s kohouty a za vytrvalého řevu ranní modlitby z mešity. Po snídani natahujeme džalaby a v 8:30 vyrážíme směr Jardins exotiques. Cesta ubíhá po marocké dálnici velmi rychle a je třeba říct, že naše dálnice jsou oproti marockým polňačkou pro závody traktorů.\nKousek od hlavního města Rabatu se nachází exotické zahrady Jardins exotiques. Založil je francouzský zahradník Francois a zahrady postupem času upadly. Až nedávno nechal bývalý král Hassan II nahnat všechny zahradníky ministerstva vnitra, aby zahrady obnovili. Jedná se o komplex rozdělený na několik (asi 10) menších zahrad věnovaných jednotlivým podnebím a částem Země. Můžeme tady najít japonské, španělské zahrady, Saharu a nebo vivárium s hady a štíry z Maroka. Pak nás čekala návštěva hlavního města Rabatu. Nejdříve jsme se vydali do nekropole na jihu Rabatu – Chellah. Jedná se o starý (13. stol.) a rozsáhlý komplex. Zajímavostí bylo jezírko, ve kterém žili úhoři. Podle pověsti zde prorok Mohammed zasadil stromy a tento akt se stal symbolem plodnosti. Žena, která vhodí do jezírka vejce (natvrdo) a úhoř ho sní, okamžitě otěhotní. Skóre našich dobrovolnic bylo 4:2 a 3:1.\nDruhou zastávkou v Rabatu je stará část města – Kasbah des Oudaeas [Gazbah de Oudája]. Šlo o starou medínu, která byla taktéž pevností. Odtud jsou úžasné výhledy na novou část města Rabatu a Atlantský oceán. Pak jsme se vydali na průzkum medíny, která je v Rabatu pro nás obrovská, ale podle slov Oroně je to pouze malá ulička. Asi se máme ve Fésu na co těšit. Na místní tržnici seženete opravdu úplně všechno, co pro normální život potřebujete (od barvy na kolo přes jídlo, ovoce až po boty, oblečení,...). Docela nás například překvapilo, jak dobře může projet motocykl hoooodně úzkou uličkou. Poté, co jsme se ztratili a znovu našli, míříme k poslední zastávce – dominantě města – věži Hassana II z 12. století. Jedná se o starou a velmi rozlehlou mešitu, která ale byla zničena zemětřesením v 17. století (toto zemětřesení například v Evropě zničilo centrum Madridu). Jediné, co z mešity přežilo, byla obrovská věž a zbytky podpěrných sloupů, které jsou zde dodnes. Vedle zbytků mešity se nachází mauzoleum Mohammeda V., které postavil na jeho přání vietnamský architekt ve 30. letech 20. stol. Jsou zde pohřbeni dědeček (Mohammed V.) a tatínek (Hassan II.) současného krále. Unavení vyjíždíme do kempu poblíž Cassablancy, která bude naší zítřejší hlavní zastávkou. Poprvé si musíme dávat pozor na breberky a místní dravou a jedovatou faunu. Zatím nás v kempu u Atlantiku otravují naštěstí pouze komáři.\nDen šestý – Casablanca\nRáno odjíždíme v 7:15 z kempu a míříme přímo k městu Casablanca, kde je naším cílem třetí největší náboženská stavba na světě – mešita Hassana II. O tomto místu jsme se při prohlídce dozvěděli hned několik zajímavostí:\nmá největší minaret na světě – 200 m. Na jeho vrcholku v noci svítí laser směrem na Mekku.\ninteriéry pojmou 25 000 věřících, exteriéry až 80 000.\nneuvěřitelných 7 let (1987-1993). Pracovalo na ní nepřetržitě velké kvantum dělníků (1 400 ve dne, 1 100 v noci).\ncelá mešita je postavena z darů lidu. Prý v Maroku není člověka, který by na mešitu nepřispěl.\nmešita je postavena zčásti na oceánu. Podpírají ji tak mohutné pilíře. Tato symbolika je z Koránu, kde se píše, že chrám Boha se vznášel nad vodami.\nmešita se skládá ze dvou základních částí: 1) chrám a 2) „umývárka“ (tzv. ablushion room). Každý muslim se musí před modlením docela sofistikovaně umýt (např. 3x obličej, 3x ruce, 3x nohy, 1x nos, 1x oči...), aby jeho modlitby byly vyslyšeny.\nčástečně pod mešitou se nachází obří parkoviště až pro 80 000 aut.\nMešita působí opravdu majestátním dojmem. Ačkoliv vypadá staře, je moderně vybavena. Z důvodu velkého počtu věřících při obřadech má kompletně otevírací střechu – odvětrání (za 3 minuty máte kabriolet). Další zajímavostí jsou kanály na podlaze, které během obřadů rozvádějí čerstvou vodu po celé mešitě – opět z důvodu osvěžení vzduchu, ale rozvod má i svou symboliku – spojení tří živlů (země, voda, vzduch). Součástí komplexu jsou taky arabské lázně – hammam, které jsou zde ale pouze pro turisty a nikdy se nepoužívaly. Okouzleni mešitou míříme níž jak fyzicky, tak duchovně – na nákup do supermarketu. Marocký supermarket se od našeho liší velmi málo, spíše jen sortimentem zboží, který je typický pro Maroko. My jsme ale například sehnali i české Emco sušenky. V rámci krámků v interiéru kupujeme internet (usb modem 3G+) a v arabském „mekkáči“ jsme si dali kafe a zmrzlinu. Poznámka k městu a filmu Casablanca – žádná scéna z tohoto filmu se v tomto městě netočila. Čeká nás dlouhá cesta autobusem na jih – až k vodopádům Ouzoud. Cestou navštěvujeme přírodní most Imi-n-Ifri, který vznikl propadnutím jeskyně (někdy před 180 miliony lety). K vodopádům přijíždíme po setmění (tedy asi ve 19:30 místního času), stavíme stany na terasách a míříme na pravou berberskou večeři. Místní restaurace, kterou máme téměř u stanů, nás překvapila otomany kolem stolu, na kterých se mohl člověk po večeři příjemně natáhnout. Menu se skládalo z rajčatového salátu, kuřecího tajine (čti „tažín“ = dušené maso se zeleninou – vaří se ve speciálních nádobách asi 4 hodiny, jí se s chlebem), vynikajícího žlutého melounu a na závěr sklenky úžasného mátového čaje (jak říká Kristýnka – teplá přeslazená ústní voda). Komplet menu nás stálo 60 dirhamů. Sranda byla, že se vše jedlo rukama. Po vydatné večeři následovala pravá berberská bubnovačka, do které jsme se mohli také zapojit, či si trsnout v pravém afro stylu. Doslova vyšťaveni po náročném dni jsme romanticky usínali za zvuku vodopádů a bubínků...\nDen sedmý – vodopády Ouzoud\nRáno náš kemp napadly opice makak magok, které si patrně přišly na snídani. Bohdanovi např. ukradly chleba a sáček instantní polévky. Když opice zjistila, že nemá horkou vodu na polévku, mrskla po Bohdanovi sáček zpátky. Vstáváme tedy za vřískotu opic, kohoutů a oslů po sedmé hodině. Náplň dnešního dne jsme si zvolili včera – jdeme na delší procházku s průvodkyní Hankou a s Hammuem (Oroňův marocký kamarád původem ze Senegalu). Popisovat procházku podle mého názoru nemá význam – jdeme do kopce a z kopce, paří slunce, podle našeho odhadu je zhruba 40 °C, načež Hammu prohlásí, že máme štěstí, že je dneska chládek, protože minulý týden bylo přes 50 °C atd... Cestou míjíme „mexickou“ vesnici – celá je postavena v podivném stylu, který patrně spíše turistům připomínal mexické vesničky a tak jí tento název zůstal. Nakonec procházky se koupeme. Zážitkem dnešního dne bylo projetí se na „vorech“ přímo pod vodopád, tedy kdo se nevykoupal předtím, ten měl možnost za 10 dirhamů přímo pod vodopádem. Do kempu jsme se vrátili kolem půl páté. Odpočíváme, procházíme se po okolí opravdu krásných vodopádů, naháníme opice... Dnes jsme si na večeři objednali couscous (kuskus). Obsluha nám místo porce pro 2 donesla porci pro 4 (platíme ale za 2 – Oroň říkal, že se to stává často a nikomu to nevadí) a tak jsme pozvali zbytek hospody. Kuskus byl skvělý, ale zkuste si ho někdy jíst rukama ;).\nDen osmý – Marrákeš, část první\nRáno opět vstáváme s opicemi. Dnes pro nás připravily hromadnou bitku (asi rodinné problémy). V 8 h odjíždíme od vodopádů. Dnešní den je opět dnem přejezdu – míříme do podhůří Vysokého Atlasu, zítra nás čeká dvoudenní výstup na Toubkal. Cestou nás ale čeká krátká zastávka v Marrákeši, metropoli jižního Maroka.\nOrdinace marockého lékaře a jeden kráčející neznámý v oblíbené džalabě\nMarrákeš je město, kde koupíte všechno, co nechcete, ale koupíte to strašně levně. Nejdříve stavíme v supermarketu a doplňujeme zásoby – hlavně na Toubkal. Po výstupu z autobusu na nás však dopadlo plných 54 °C na sluníčku. Když je vše potřebné nakoupeno, tak míříme na náměstí Djemaa El Fna, které je v Marrákeši proslaveno hlavně svým nočním životem. Každý vstup do medíny je v Maroku zážitkem a o Marrákeši to platí dvojnásob. Všemožní obchodníci vás okamžitě vtahují do útrob svých stánků a nabízí vám vše možné i nemožné. Takovýmto způsobem jsme koupili konvičku na čaj a spoustu dalších „dárků“. Kristýnka si nechtěně koupila kabelku a posléze ještě dvě. Plni dojmů a tašek navštěvujeme v Marrákeši ještě Saadské hrobky, které nás ale moc neoslovily. Dalším přesunem míříme k Mohammedovi do Asni. Jedná se o místního sběratele a překupníka kamenů a zkamenělin. Utrácíme dalších pár dirhamů a po krátkém přesunu do Asni se ubytováváme v místním „Youth Hostel“. Sprcha, večeře, čaj a rychle na kutě, protože zítra je den J a vstává se brzy.\nDen devátý a desátý – Expedición la Toubkal\nRáno je kruté. Vstáváme v 5:00 a před šestou celí rozespalí nasedáme na místní „taxi“ - přijel dobytčák, z něho páni „taxikáři“ vyhnali krávu a nahnali dovnitř nás (asi 25 lidí). Poznámky o skvělé klimatizaci jsme nebrali vážně. Z Asni (800 m n m.) stoupáme do horské vesničky Imlil (1 700 m n. m.), která se stává výchozím bodem pro výstup na Jebel Toubkal. Zde nás vítá náš horský průvodce Mohammed a někteří z nás vyjednávají muly pro odnos batohů na chatu Neltner. Celý dnešní den stoupáme a odfukujeme. Jedná se spíše o trekovou cestu s pomalým, ale za to neustálým převýšením. Počasí je zaplaťaláh výborné – lehce zataženo, cca 24 °C. Po šesti hodinách a zhruba šestnácti kilometrech spatříme na horskou chatu Neltner (3 200 m n. m.), kde se ubytováváme – dostali jsme krásný pokoj pro 25 lidí ... :-) Drtivá většina z nás to po příchodu alespoň na dvě hodiny zabalila do útrob svého spacáku. Na 17:30 máme objednanou večeři (polévka bez chuti, špagety bez chuti a jako hřeb večera – meloun, ze kterého máme všichni strach). Ještě, že je na stolech k dispozici hodně slánek. Navečer krátce diskutujeme u čaje a kolem osmé hodiny všichni zalézáme do spacáčků. Zítra totiž vstáváme dřív než dnes a bude potřeba každé špetky energie.\nBudík ve 4:00 prořízl tmu pokoje a postupně vytahal na nohy všechny účastníky výstupu. Krátká snídaně, „bitka“ s Francouzi o záchod, poslední hvězdičky na noční obloze. V 5:00 opouštíme chatu s čelovkami na hlavě – ranní výstup byl zvolen především z důvodu počasí (aby do nás sluníčko moc nepralo) a taky z důvodů časových (o půl sedmé večer musíme být zpátky v Imlilu, kde na nás bude čekat autobus). Terén se oproti včerejšku zhoršil minimálně trojnásobně. Jestliže jsme včera nabrali na šestnácti kilometrech výškový kilometr a půl, dnes musíme na čtyřech kilometrech nabrat kilometr výšky. Cesta se postupně mění v šutry, velké šutry a extra velké šutry, po kterých se šplhá. Dalším velmi důležitým aspektem výstupu byla nadmořská výška. Od tří tisíc metrů se nám těžko dýchá a je to čím dál tím horší. Tempo je zvoleno takřka šnečí, což vyhovuje všem funícím. Po třech hodinách postupného stoupání se dostáváme až na sedlo, odtud je to na vrchol dvě stě výškově a necelý kilometr vzdálenostně. Počasí se s výškou mění až na konečných 13 °C, zataženo s mírným deštěm a studeným větrem.\nVzhůru! Kristýnku začíná trochu brát horská nemoc (závratě, lehký pocit na zvracení, pocity na omdlení,...) a tak se držíme tempem krok-sun-krok-á-přestávka na chvostu stoupajícího vláčku. V 9:09 marockého času přichází vysněný okamžik. Jebel Toubkal je dobyt! Po všemožných variacích vrcholových fotek si začínáme zvykat na nový druh pohybu – směrem dolů. Co při sestupu ušetříme na plících, to se nám vrací na kolenech. V 11:30 přicházíme k horské chatě, kde se občerstvujeme opravdu nedobrým čajem, starým chlebem se sýrem a předraženými chipsy. Sestup do Imlilu probíhal bez dalších problémů – pouze se nám stalo to, že se zamluvila jedna mula navíc a museli jsme ji zaplatit. Nakonec šla mula s námi, a kdo chtěl, mohl se povozit. Kilometr před cílem opět prší a do Imlilu přicházíme mokří jako myši. Po příjezdu do kempu nastává čas pohody, odpočinku a dobrého čaje.\nPár poznámek k výstupu:\n- jak už jsem psal, počasí nám zaplaťaláh vydrželo skvělé celou cestu. Většinou bylo zataženo, takže první den nebylo přehnaně horko a druhý den přehnaně zima. Vykoupeno to ovšem bylo výhledem z Toubkalu – výstup od chaty jsme šli téměř celý v mracích.\n- za dva dny výstupu jsme zažili zatím největší přirozený teplotní šok svého života – zhruba 40 °C. Zatímco v Marrákeši do nás pralo 54 °C, pod Toubkalem jsme měli maximálně 13 °C.\n- horská nemoc u nikoho naplno nepropukla a výstup absolvoval každý z 29-ti účastníků. Všichni jsme si ale plně uvědomovali, jak je těžké cokoliv normálního provozovat (např. běh do schodů) nad 3 000 m n. m.\n- druhý den sestupujeme z Toubkalu pěšky až do vesničky Imlil – necelých 2 500 výškových metrů. Pokud započteme i cestu autobusem až do kempu, sestoupili jsme za jeden den celkově asi 3 400 výškových metrů.\nDen jedenáctý – Marrákeš v noci\nDopoledne zažíváme zasloužený odpočinek po Toubkalu. Vstáváme po deváté, lenošíme, balíme. O půl jedné odjíždíme směrem supermarket Marrákeš, kde dokupujeme zásoby na další čtyři dny. Po nákupu vyjíždíme busem do dalšího kempu, tentokrát kousek za Marrákešem. Kemp překvapil – teplá voda, evropské záchody, velké sprchy... V 15:30 odjíždíme zpátky do Marrákeše – první zastávkou jsou exotické zahrady Jardin Majorelle, které v roce 1924 založil Francouz Jacques Majorelle. Zahrady po jeho smrti koupil Yves Saint Laurent, který je také upravil do dnešní podoby – zajímavá je zde především modrá architektura, která nečekaně přirozeně ladí s veškerou flórou. Od 17:00 až do 22:00 máme rozchod v Marrákeši. Noční Marrákeš by měl navštívit každý, kdo alespoň zavadí o Maroko. Celé náměstí Djemaa El Fna se navečer promění v mobilní restaurace a každý stáneček se do vás snaží nacpat jídlo vrchem spodem. Ani my jsme neodolali a podlehli lákadlům. Já jsem si dal krevetky, které byly opravdu skvělé a Kristýnka parádní kuřecí kuskus. Mátový čajík jsem vypil za nás za oba...\nNoční Marrákeš je opravdu nezapomenutelný zážitek\nVynikající jídlo střídá káva a zasloužený odpočinek v kavárničce s výhledem na náměstí, jehož druhá část se stala cirkusem. Potkáte tady zaklínače hadů, domácí skupinky bubeníků a nebo taky lidové vypravěče srdcervoucích příběhů, kterým vůbec nerozumíme. Procházíme medínou a utrácíme dirhamy. Většina převážně starších obchodníků se k nám chová slušně a při smlouvání si krásně popovídáme. Nejkrásnější zážitek máme ze Zuzčina nákupu batohu – jednalo se o velký kožený vak. Kristýnka zde vystupovala v roli tlumočníka a užívala si to se vší parádou. Obchodník se k nám z krámku vracel asi čtyřikrát, naposledy téměř plakal, přičemž ze sebe solil všemožné pohádky (jak jsme strašně pod cenou zboží, že nejsme milosrdní, jak má velkou rodinu a podobně). Pokaždé však řekl cenu o něco málo nižší, načež Zuzka vždy pouze zakroutila hlavou. Nakonec se dohodli na 270 dirhamech a oba dva spokojeně odcházeli. Po srdcervoucím večeru míříme do kempu. Zítra nás čeká dlouhý přejezd.\nDen dvanáctý - Ait Benhaddou\nPohled do okolní pouště z vrcholu ksaru Ait Benhaddou\nRáno vstáváme za skřeků pávů. Po zrychleném balení opouštíme kemp - dnešní den je dnem přesunu a většinu času prosedíme v autobusu. Poslední zastavení v Marrákeši, opět v supermarketu na doplnění všeho potřebného (hlavně vody). V autobuse stoupáme do hor Atlasu až na Col du Tichka (sedlo - 2 260 m n. m.), ze kterého jsou krásné výhledy na široké okolí. To, co jsme si nastoupali, pak pomalinku ztrácíme. Cílem dnešního putování je Ait Benhaddou - starý ksar, proslavený hlavně jako kulisa k světoznámým filmům (Gladiátor, Ježíš Nazaretský, Honba za klenotem Nilu...). Je třeba ještě dodat, že Ait Benhaddou je jedna z nejrizikovějších oblastí, kde člověk může chytit bilharzie. Proto jsme vůči místní stojaté vodě velmi opatrní. Po návštěvě pevnosti ještě v novém městě lovíme kešku (geocaching) a večer trávíme odpočinkově při bazénu, čajíku,... Další zajímavostí je, že v těchto končinách je díky klimatu velmi vysoké odpařování. Tím pádem se může mokrý člověk (např. z bazénu) na vzduchu velmi rychle podchladit (až na 5 °C), což může mít za následek krásné angíny. Večerní karimatka párty všem zvedá náladu a kolem desáté hodiny míříme spokojeně do spacáků.\nDen třináctý - Tinerhir\nNa dnešní den je opět naplánovaný přejezd - našim cílem je soutěska Todra. Míříme na východ, kde je naší první zastávkou Údolí tisíce růží. Jedná se o oblast Maroka, kde se pěstují růže, které se pak zpracovávají v různé druhy mazadel, olejíčků, krémů... Město jako takové nám navzdory svému „kosmetickému zaměření“ přišlo opravdu hodně špinavé. Pak následuje delší přejezd do Tinerhiru. Cestu nám zpříjemňuje Rádio Mundo (hrajeme si písničky na přání). V Tinerhiru byla možnost navštívit pravé arabské lázně (hammam) a tak jsem neváhal a šel do toho naplno. Pár poznámek než přejdu k popisu :)\nHammam neboli arabské lázně jsou velmi odlišné pro muže a ženy. Říká se, že každý Arab chodí do lázní dvakrát až třikrát týdně, aby se očistil, ale taky aby zde relaxoval. Společný základ tvoří tři místnosti, ve kterých se postupně zvedá teplota a ve kterých může každý libovolně přecházet. Po vstupu dostanete žínku a v igelitovém sáčku kousek olivového mýdla. Dále si u obsluhy vezmete kýbl, do kterého si dle libosti "čepujete" vodu vařící, ledově studenou nebo mix. Kohoutky najdete ve všech místnostech hned několikery. Poté odkráčíte do libovolné místnosti (Arabové to berou od nejteplejší) a začnete se drhnout žínkou s mýdlem a polévat vodou. Pánové se drhnou sami, dámy drhne ženský personál hammamu. Lázně lze samozřejmě brát i jako normální saunu. Pokud si připlatíte (a my jsme si připlatili) dostanete ke klasickému hammamu bonus - u pánů v podobě lámavé masáže (horší než thajská - viz níže) a u dam v podobě kompletního vyholení (prý se nedotknou jenom hlavy).\nZajímavostí bylo, že poté, co nám Oroň všechno oznámil a vysvětlil, jsme vyšli do hammamu ve složení 11 ženských a 3 chlapi (Aleš, David a já). Po vkročení do šatny a natáhnutí plavek jsme byli fyzicky (ne však duševně) připraveni na všechno. Poslední Oroňova rada zněla: "Dělejte všechno jako místní, oni vám kdyžtak řeknou." Dopředu, levá, usadili jsme se v nejteplejší místnosti a započali se mydlit. Po třetím namydlení a spláchnutí se dostavil sauna efekt, po čtvrtém začalo pravé hammamské povyražení. Přišel k nám "masér" - takový malý vyschlý čáryfuk, kterému mohlo být přibližně na pětasedmdesát.\nPrvní šel Aleš, já s Davidem jsme se šli ještě jednou namydlit. Po pěti minutách ticho sauny prořízlo první zařvání. Byl to Aleš... Nám to samozřejmě nedalo a tak jsme se šli podívat na to boží umučení. Čáryfuk ohýbal Aleše do neskutečných poloh a Aleš při tom vydával občas až nepěkné zvuky. Druhý jsem šel já, protože to David určil :). Prvních pět minut bylo rozehřívacích - čáryfuk mě vydrhl speciální žínkou a krásně rozehřál svaly. Teď už jsem pochopil, že děda je opravdu zkušený - jeho tělo bylo jedna velká šlacha. Po důkladném vydrbání žínkou začala masáž. Nejdříve jsem ležel na zádech a děda lehce bušil do mého hrudníku a prokřupával tak obratle. Pak jsem se otočil na záda a následovalo protáhnutí zád, které jsem netušil, jak provedl - dotýkal jsem se země pouze hrudníkem. Zpět na záda, tentokrát se děda posadil na břicho, jednu moji nohu si hodil za rameno a druhou tlačil k zemi. Nemělo cenu klást jakýkoliv odpor - děda by vždycky zvítězil. Mohl jsem dát pouze průchod svým emocím, což jsem patřičně využil. Tímto způsobem (děda si hrál a já jsem řval) probíhala lámavá (teď už asi víte, proč lámavá) masáž dalších deset minut. Děda kompletně projel všechny šlachy s výjimkou rukou a krku. Pak na mě hodil kýbl vlažné vody a já jsem mu podal ruku na znamení míru. Není třeba rozebírat, že David na tom byl stejně jako já s Alešem. Po dalším dvojnásobném namydlení (tentokráte v místnostech s nižší teplotou) kráčíme jako znovuzrození k autobusu. Výměna názorů s holkama (u nich se speciální služby nenabízely) a jedeme busem do města. Další špinavé město, kde nic výjimečného není – snad jen kromě čerstvé hlavy mrtvého býka, která ležela na ulici u řezníka. Nakonec se dozvídáme, že jsme asi měli při procházení málo trpělivosti, někteří objevili starou část medíny, která byla čistá. Dokupujeme hlavně zásoby vody a míříme skrz krásnou palmérii do soutěsky Todra, která je našim dnešním domovem.\nStavíme stany na střeše hotelu („kolíky prosím ne, ať se neprotlučete až do kuchyně“) a míříme na večeři. Musíme říct, že kuřecí a skopový kebab byl vynikající a lepší jídlo jsme zatím v Maroku nejedli. Chuť taky krásně dokreslily hranolky na olivovém oleji, šťavnatý meloun, zeleninka... S uspokojenými chuťovými buňkami míříme do spacáků.\nDen čtrnáctý - soutěska Todra\nDnešní den byl odpočinkový a tak vstáváme a snídáme v pohodovém tempu kolem deváté hodiny. Pak následuje výlet do soutěsky spolu s Míšou, Petrem, Luckou a Vaškem. Soutěska Todra je dlouhá 160 kilometrů a je nejdelší v celé Africe. První kilometr je soutěska opravdu soutěskou - kolem cesty a potoka se tyčí kolmé, asi 300 metrů vysoké skály. Pak se terén mírně rozevírá a nabízí tak velmi krásné pohledy na okolní krajinu. Cestou jsme taky potkali horolezce a spoustu veverek, takže o zábavu bylo postaráno. Pokud půjdete soutěskou dalších 6 kilometrů (jako my), narazíte na hotýlek postavený ve stylu pouštní pevnosti. Našim cílem však byla keška, která se nacházela velmi blízko. První ohledání krajiny bylo špatné a až majitel hotýlku (který se o kešku stará) nám vyzradil správnou cestu. Z časových důvodů jsme se rozdělili (já a Petr jsme šli na kešku a holky se pomalinku vydaly směrem zpět), na pátou hodinu byla objednaná prohlídka u mistra kobercáře. Po napůl úspěšném odlovu jsme s Petrem rozhodli, že pokud máme holky stihnout, musíme si stopnout "taxi". Čtvrtý pokus úspěšný, pán ochotný, hodil nás až k hotelu. V pět vyrážíme s mistrem kobercářem, který nás dovedl až domů, nalil čaj a vysvětlil, jak všechno, co uvidíme je ruční práce, jak se v dílně používají pouze přírodní barviva, atd. Pak předhazoval koberec za kobercem, jeden z velblouda, druhý z kaktusu,... Musíme uznat, že koberce byly opravdu krásné, ceny ovšem ještě krásnější pro kobercáře. Bohužel jsem musel mistra opustit dřív, než došlo na smlouvání, protože se mi z jeho antialergických koberců spustila rýma a začaly mě pěkně svědit oči. Na večer se připravila pořádná žranice - kdo si zaplatil, mohl ochutnat ovci připravenou na pravý berberský způsob (dušená v hlíně). Většina chlapů se vrátila spokojená, masa prý bylo opravdu hodně. Navečer se zatahuje a trochu se bojíme přílivové vlny, která může místy dosáhnout 6-20 metrů. Ono, jak se to žene soutěskou a nemá to kam uhnout... Naštěstí se kolem desáté vyjasní obloha a my usínáme"pouze" za velkého větru.\nDen patnáctý - Přijíždíme na Saharu\nVstáváme a v 8:00 sedláme autobus k delšímu přejezdu. Krátce stavíme u komplexu podzemních řek, které vlastnoručně vykopali berbeři, aby zabránili vysoušení řeky na horkém povrchu země. Zde nás přivítal Oroňův kamarád - prezident provincie. První větší zastávkou je Erfoud, město na jihovýchodě Maroka. Navštěvujeme výrobnu fosílií a útokem bereme místní „cukrárnu“, kde mají rajíb. Procházka po místním trhu nás opravdu trhá - řezník je zde spíše sadista než obchodník. A pak to přišlo. U jednoho stánku stál ON a když jsem ho uslyšel, tak jsem nemohl odolat. Takový krásný buben. Obchodník asi ucítil možnost prodeje a tak nás s Kristýnkou pozval do krámku a nabídnul nám "whisky berber" neboli mátový čaj. Pak jsme ještě chvíli bubnovali, než přišla otázka na cenu. Na první oťukání jsme se nedohodli a tak odcházíme ze stánku. Napočtvrté nás obchodník dostihl na křižovatce asi padesát metrů od obchodu s tím, že si to tedy rozmyslel. A tak jsme byli oba dva s cenou spokojeni :). Celí rozjaření nasedáme do autobusu směr Erg Chebbi. Cestou míjíme bránu do Sahary v Risanni. Přejíždíme hamadu (černá poušť - jedná se o poušť pokrytou kameny, které díky horku vyplavily na svůj povrch veškeré vodní sloučeniny, které zčernaly) a přijíždíme k opravdové Sahaře. Po příjezdu k hotelu se nám otevírá nový, úžasný pohled.\nPouštní karavana vyrážející na noc do pouště\nZlatavá duna nás vítá na vyprahlé poušti. Stavění stanu bylo velkým zážitkem – brzy jsme pochopili, že Oroňova ironická slova: „Pořádně si přikolíkujte stan“, padla opravdu na neúrodnou půdu - na písek. Stan se na písku opravdu přikolíkovat nedá, takže ukotvení byla spíše parodie. V 17:00 bereme spacák a vodu do batohu, čeká na nás velbloudí expres. Spolu s většinou zájezdu jsme si totiž s Kristýnkou zaplatili „dlouhé velbloudy“, neboli výlet na velbloudech do pouštní oázy, kde povečeříme, přespíme a ráno se vrátíme zpět (existovala ještě varianta „krátký velbloud“, která spočívala v přibližně hodinové vyjížďce na dunu, shlédnutí západu slunce a cestě zpět). Nasedání na velblouda není zas tak složité, jelikož zvíře sedí. O to horší pak je, když se zvedá (nejdřív se staví na zadní, až pak na přední). Za mávání přihlížejících se ztrácíme v horkých dunách Sahary. Máme ale docela štěstí, protože ještě před týdnem byla v této oblasti teplota o 20 °C vyšší, pro nás neuvěřitelných 60 °C. Houpavým krokem míříme k oáze (3 stany a 1 palma). Jízda na korábu pouště je zážitkem sama o sobě - nejhorší je, když jdete z kopce, protože velbloud dělá dlouhé kroky, písek mu ujíždí a tak se hodně předklání a vy balancujete… Západ slunce jsme kvůli oblačnosti moc neviděli, zato večeře byla úžasná. Jako předkrm byl zeleninový salát s kořením camín, které dodá šmrnc, následovalo něco jako lečo (ale dobré lečo) s chlebem. Dezertík obstaral meloun, kterého bylo opravdu hodně, neboť někteří členové naší expedice stále ještě věří na průjmy, ke všemu výborný mátový čajík. Po jídle samozřejmě hudba a tanec. Bubnujeme s tuaregy a někteří odvážnější dokonce řádí v kole. Největším hitem dnešního večera se stala píseň „Mama Africa“. Usínáme pod širým nebem, tentokráte zataženým...\nDen šestnáctý - Sahara a džípy\nProbouzíme se velmi brzy - v 01:00. Jak by řekl klasik - "Češi na dovolené" - prší nám na Sahaře. První deštík pouze přeletěl, takže usínáme s nadějí v lepší počasí. O půl hodiny později nám však druhý přísun obrovských kapek všechno rozmluvil. Stěhujeme se do velkého stanu, kde je už ale přeplněno. Mírná komprese však místo najde. Chudák Petr musel spát v rámci šetření s podpěrnou kládou mezi nohama. Je vám asi všem jasné, že když takhle pohromadě usíná kolem třiceti lidí, neusne se prakticky nikdy. Ještě asi půl hodiny se ozývají různé hlášky, většinou na základě náhodných dotyků či setkání.\nV 5:15 nás tahá vrchní tuareg ze spacáků a po krátkém sbalení nás žene na dunu. Očekávaný východ slunce se pro oblačnost nekonal a tak sedláme své jednohrby a míříme domů. Tam na nás čeká milé překvapení v podobě snídaně, která byla nečekaně v ceně celého výletu. Příjemně najezení měníme bloudy za džípy (Landrover) a vyrážíme na šestihodinovou obhlídku okolí. První zastávka trvá asi hodinu a všichni sbíráme zkameněliny. Tašky šutrů pak u aut třídí Oroň na zajímavé a méně zajímavé. Zastávka č. 2 - masová výrobna zkamenělin. Je třeba říct, že časem přetvořených živočichů jsou tady tuny a tuny. Jedeme dále a navštěvujeme staré olověné doly, kde se už od 70. let netěží a jedná se o opuštěnou lokalitu. Frčíme dál, tentokráte na pravou jihomarockou hudební párty. Ukázka marocké lidové hudby gnava byla osvěžením pro uvadlou mysl, ale díky horku v chatrči doslova mučením pro tělo. Ke konci toho už i páni muzikanti měli takzvaně „plné kecky“ a tak po dobrém čajíku slušně poděkujeme a prcháme. Poslední zastávka nás pobavila asi nejvíc. Přijeli jsme k obrovskému jezeru, které bylo plné plaměňáků - alespoň reklama (Oroň) to slibovala. Vzhledem k letošnímu extrémnímu horku však jezero, které na jaře přirozeně vznikne a na podzim se vysuší, jednoduše nebylo. A plameňáci taky ne. Zkušený Čech si však poradí a tak jsme vybrali slečnu, která byla nejvíc oranžová a nahnali ji do "jezera". Spokojení s vlastní vynalézavostí a unavení jízdou se vracíme do kempu, kde okamžitě okupujeme bazén. Večer už je pak celý ve stylu lenošení, relaxace a zaslouženého spánku.\nDen sedmnáctý - Na sever\nDnes nás čeká pořádný kus cesty. Ze Sahary musíme přejet až k Fésu, což činí asi 500 km. Ráno odjíždíme v 8:30. První zastávka je neplánovaná - z kempu jsme si v batohu odvezli solifugu. Jedná se o pavouku podobnou potvoru, která sice není jedovatá, ale je velmi hbitá a moc kouše. Ta naše měřila necelých deset centimetrů.\nStavíme u údolí řeky Zíz, podél kterého se rozprostírá palmérie. Druhou plánovanou zastávkou je Tunel legionářů - jediný tunel v Maroku, který má strategickou polohu a proto je stále hlídán armádou. Po polední se dostáváme na Col du Zad, což je další vysoko položený průsmyk v Maroku. Zde si protahujeme kosti procházkou po bývalém cedrovém lese (teď už pouze občas strom, občas pařez). Po asi hodince cesty se dostáváme do pravého cedrového lesa! Dýchá na nás domovina, je to tady jako v létě na Šumavě. Úspěšní obchodníci z našich řad zde mohli zkusit vyměnit jídlo za nějaké drobnosti. Míříme dál, tentokrát jenom kousek do městečka Azrou. Jedná se (alespoň podle slov Oroně) o studentské město, což způsobilo velmi rychlé přeladění na evropský styl života. Pozitivní dopad na náš organismus měla grilovaná kuřata, která se tady dělala takřka na každém rohu. Za 25 dirhamů (cca 60 Kč) jsme si koupili menu: pečínka s chlebem, zeleninový salát a čtvrtka kuřete s hranolky a rýží. Po procházce městem zapadáme do kavárny. Dalším překvapením (hlavně pro naše drahé polovičky) je fakt, že zde všude sedí pouze chlapi. Pohledy některých domorodců nebudeme komentovat. Celí unavení z proježděného dne zapadáme do svých spacáků v pohodlném kempu nedaleko Fésu.\nDen osmnáctý - Fés\nRanní odjezd v 9:00 nám dává možnost delšího spánku, což každý hojně využívá. Po příjezdu do Fésu nejdříve navštěvujeme královské sídlo. Král má po Maroku asi 5 takovýchto stavení, ve kterých se zdržuje, když jezdí po své zemi. Dále jedeme na vyhlídku na město ke starodávné pevnosti. Třetí zastávkou ve městě je po staletí proslavená keramička, kde se ještě dodnes drží tradiční výroba. Zajímavostí jsou velké mozaiky (jako např. umyvadlo nebo kašna), které se skládají „zpaměti“. Z malých kousků kachliček dělník skládá velkou mozaiku, přičemž kachličky pokládá glazurovanou stranou do lepící hmoty, takže výsledný obrazec vidí až úplně nakonec. Pokud je v něm jediná chyba, je celé dílo znehodnoceno. Místní keramika je opravdu moc krásná, ale zároveň i moc drahá. Podle slov Oroně jsou ceny přímo v „závodním obchodu“ asi 5x nadhodnoceny - není těžké tomu uvěřit. Sedáme proto na autobus a míříme do centra – do staré medíny, která je dokonce na seznamu UNESCO. Nejdříve se vydáváme na pochod skrz medínu, který vede Oroň. Jdeme navštívit koželužny staré cirka 17 století. Zápach z koželužen nás nepřekvapil tolik jako skutečnost, že tam takřka nikdo nebyl - bylo po ramadánu a očividně se nikomu nechtělo pracovat. Pouze obchodníci, kteří by prodali i sousedovic děti, pokud to bude potřeba, se vtíravě snažili najít skulinku v peněženkách každého, kdo jen okem zavadil o jejich zboží. Ceny byly přemrštěné, ale na druhou stranu se daly hodně srazit. Naše další zastávka je ve výrobně dek. Černá ruka ramadánu ve Fésu opravdu řádila, protože jediné, co z obchodníka vypadlo, byla skutečnost, že před koncem ramadánu vyprodal všechny deky a teď žádnou nemá, protože je konec ramadánu a každý je doma. Tak jsme alespoň viděli tradiční ukázku tkaní dek. Zajímavostí však zůstává fakt, že muži dělají deky (trvá jim den až dva jedna deka v závislosti na vzoru a velikosti), zatímco ženy tkají koberce (ženě trvá koberec od měsíce do půl roku, opět v závislosti na vzoru a velikosti). Zatímco muž pracuje celý den, žena pouze 3-4 hodiny, jelikož se musí starat o dům a rodinu. Tak jsme šli jinam. Další obchodník nás radostně pozval do svého dekařství a začal snášet a vysvětlovat to, co už jsme jednou slyšeli. Poté si každý našel svůj vzor (kdo chtěl deku) a tu si držel při sobě. Až bylo vybráno, obchodník sdělil své ceny - 300 DH za velkou deku a 250 za malou. Za nás mluvil Oroň (domluvili jsme se, že velkou chceme maximálně za 200 DH a malou za 100 DH, což byly ceny, za které Oroň toto zboží nakoupil před rokem), který obchodníkovi natvrdo sdělil naše požadavky. Po krátké přestřelce názorů, kdy obchodník slevil o trapných třicet „déček“ jsme mu všechno vrátili a šli pryč. Poprvé nás odchytil už ve dveřích a srazil cenu o dalších 50, což mu bylo prakticky k ničemu. Řeči o jeho velmi malém profitu a velké rodině jsme nebrali vážně. Podruhé nás zastavil asi 50 metrů od obchodu s tím, že jeho konečná cena je 230 za velkou a 130 za malou. S tím jsme se nemohli smířit a po poděkování jsme se nadobro rozloučili. Poslední zastávkou s Oroněm byla výrobna bubínků. Byl jsem pouze zvědavý, jaké tvary a typy bubnů ve Fésu pořídíte. Odpověď je prostá - všechny, ale musíte hledat. Tímto končí společná procházka a my se vrháme do víru velkoměsta. Kupujeme všelijaké drobnosti a nakonec se v naší nákupní tašce zaskví i poslední kabelka do sbírky. Pak přichází další oblíbená část dne - oběd! Za 50 DH dostáváme pálivou čočkovou omáčku s chlebem, zeleninový salát (velký, dobrý), hovězí kebab s hranolky a rýží, jako dezert meloun a ke všemu ještě pití dle vlastního výběru. Ještě párkrát jsme obešli medínu a nakoupili další nezbytné věci. Uťapaní po celém dni (ve Fésu jsme dnes strávili 9 hodin) míříme ještě na poslední zastávku do marockého supermarketu. Téměř poslední peníze vyměňujeme za nezbytné potraviny. Večeře ve znamení zbytků a poslední normální noc v Maroku.\nDen devatenáctý - Volubilis, Chefchaouen\nVstávání v 8:00 je dnes už spíše rutinou. Po krátké snídani balíme a odjíždíme směr Volubilis. Až sem to dotáhli Římané při svých imperiálních výpadech. Volubilis bylo hlavní město provincie Mauretania Tingitana v severní Africe, své největší slávy dosahovalo ve třetím století našeho letopočtu. Dál už se Římané nedostali hlavně kvůli velkému odporu Berberů v pohoří Atlas. Z Volubilis se v tomto čase stal hlavní "zámořský" dodavatel divoké havěti (lvi, sloni, medvědi,...) pro římské koloseum. Místní fauna se tak začala přibližovat ke svému neodvratnému osudu – k vyhubení. Zajímavostí může být, že ještě v 17. století se zde mluvilo latinsky. Samostatné město se drželo až do 18. století, kdy bylo postiženo Lisabonským zemětřesením (1755) a začalo „fungovat“ jako ruiny. V roce 1997 bylo Volubilis připsáno na seznam celosvětového dědictví UNESCO.\nLehce po 11-té hodině vystupujeme z autobusu, první dojmy jsou řekněme smíšené. Pár rozbořených baráků na kopci a horko, ve kterém máme strávit další hodnu a půl. Vstupné je však příjemné - jelikož je po ramadánu, dostáváme speciální slevu - 10 déček na osobu. Loudavě procházíme ruinami a horko si žádá své oběti - Kristýnka začíná odpadat. Mezi nejkrásnější památky zde rozhodně patří četné mozaiky, které najdete skoro všude. Pokud je pokropíte vodou, ukážou vám celou svou krásu. Nám se nejvíce líbila mozaika Herkula a jeho 12-ti úkolů, tradiční lisovna oleje (velký vydlabaný kámen a v něm druhý kámen) a velká bazilika, dnes v moderním open-air stylu.\nPo poledni nasedáme celí mokří do autobusu a vyjíždíme na poslední zastávku v Maroku - město Chefchaouen. Kemp se nachází asi půl kilometru nad městem a tak scházíme na návštěvu po pašerácké stezce přes místní hřbitov. Cestou jsme potkali asi 5 milých chlapíků, kteří se nás ptali, zda kouříme, a někteří se nám dokonce snažili nabízet hašiš pod krycím názvem – nabízeli nám čokoládu. Chefchaouen je krásné město a určitě by stálo za více pozornosti. První věc, která nás ohromila, byla modrá. Tedy modrá barva, kterou najdete úplně všude. Vstupy do domů připomínající bazén, modré ulice, modré stromy,... Při večerní procházce městem kupujeme velmi kvalitní kávu, utrácíme poslední „déčka“ a přes hřbitovní pašeráckou stezku míříme zpátky do kempu. Zítra nás čeká brzké ranní vstávání, takže hajdy na kutě!\nDen dvacátý – Ceuta a Gibraltar\nRáno, či spíše v noci (3:15), vstáváme a balíme, co se dá. Odjíždíme z Chefchaouenu směr marocké hranice. Zde opět potkáváme množství pašeráků, kteří mají lepší "diplomatické" vízum do Španělska a tak se procházejí po hranici jako by jim to tady patřilo. Celníci autobus proklepali doslova a do písmene. Po dvou hodinách popojíždíme na španělskou hranici, kde začíná divadlo nanovo. Teď už to ale není tak hrozné. Posouváme čas a jdeme vyjednávat lístky. Cesta na evropský kontinent pak probíhala ve stejném duchu jako do Afriky. Jenom ty slibované delfíny pořád ne a ne vidět. Sbohem Afriko, masalama Maroko.\nV 11:00 SEČ přijíždíme k hranicím Gibraltaru. Zde následuje rozchod na neuvěřitelných 9 hodin. Přecházíme hranice (pro místní to musí být docela zážitek pracovat v cizím státu dvě stě metrů od domova :)) a co nevidíme - letiště! Tato místní rarita je z poloviny vystavěná na moři a vede přes ni přechod pro chodce, který je osazený všemožnými cedulemi typu: "Urychlete prosím svůj přechod přes runway," nebo "Neodhazujte prosím odpadky na přistávací dráhu," doprovázená obrázkem letadla, které dostalo smyk na šlupce od banánu. Urychleně tedy prcháme přes přistávací plochu. Postupně procházíme městem, obdivujeme sochy admirála Nelsona (místního patriota) a skrz městské zahrady míříme k Europa Pointu (nejjižnější bod Gibraltaru). Tam ještě naposledy máváme Africe a definitivně se s ní loučíme. K výstupu na gibraltarskou skálu nám již nezbývá energie ani čas a tak následuje odchod zpátky do centra města. Následné courání městem už bylo pouze ve znamení posledních nákupů, odporného kafe, které se místnímu zřízenci hospodského zařízení nepovedlo a následného cíleného bloudění v kruhu s Oroněm za účelem zabíjení času. Ve 22:15 nasedáme do autobusu a hurá na noční přejezd.\nDen dvacátý první - Girona a francouzský kemp\nNoční cesta přes Španělsko moc účastníků zájezdu nenadchla. Kolem poledne zastavujeme v perle Katalánska - městě Girona. Dvě hodiny rozchodu v sobě dokázaly zahrnout venkovní obhlídku nedostavěné katedrály, krásných klikatých uliček Girony a návštěvu místního pohostinství, kde jsme se nakonec všichni sešli. Po návštěvě pekařství, které zejména ženskou část naší výpravy doslova nadchlo, nasedáme na další dlooouhý přejezd, který má protentokrát cíl v poslední noclehárně na naší cestě - kempu ve Francii. Na místo dorážíme kolem 21:00. Po postavení stanů a večeři je na 22:00 vyhlášena poslední karimatka párty, která se ale bohužel z důvodu nepříznivých povětrnostních podmínek nekonala. No... vlastně jsme se všichni sešli u zdroje všeobecného blaha - u sprch, ve kterých tekla teplá voda - a ještě dlouho do noci doráželi veškerý alkohol, který jsme tak pracně vezli přes celé Maroko. Výsledkem dnešního večera pak byla dlouhosáhlá diskuze na téma "Na jaký film se zítra večer budeme v autobuse dívat?" Zájezd se rozdělil jako poslanecká sněmovna při hlasování o opozičním návrhu na dvě skupiny - na radikální rambisty a ortodoxní Líbáš jako Bůh-isty. Diskuze probíhala ve veselé náladě hluboko do noci...\nDen dvacátý druhý - Pont du Gard, cesta přes Německo\nPont du Gard, 49 m vysoký a v nejdelším místě 275 m dlouhý akvadukt\nRáno vstáváme kolem půl deváté a naposledy se naloďujeme na náš "koráb pouště". První zastávkou je starý římský akvadukt - Pont du Gard. Akvadukt je 49 metrů vysoký a v nejdelším místě 275 metrů dlouhý. Jak to tak u těchto vodohospodářských staveb bývá, sloužil pro přívod vody. V roce 1985 byl zařazen na seznam světového dědictví UNESCO a tak jsme ho prostě museli vidět. Za hodinu, která nám byla vyčleněna, jsme stihli procházku po mostu tam a zpět, spoustu fotek a odlov dvou kešek. Popojíždíme kousíček autobusem a navštěvujeme pravý francouzský supermarket, který pro nás nachystal spoustu překvapení. Tím pozitivním jistě bylo, že v něm člověk sehnal spoustu lahodných sýrů, takže při nastupování do autobusu s námi nastoupil i velmi silný odér, který nás opustil až v Praze. Tím méně pozitivním bylo, že k tomuto sýru jsme byli donuceni konzumovat francouzský chleba, který chutná asi tak jako česká vánočka (omylem jsme si zakoupili pečivo, které obsahovalo poměrně dost cukru). S plnými žaludky nasedáme do autobusu a začíná slíbená filmotéka. Nejdřív Líbáš jako Bůh, pak Rambo následovaný cizojazyčným filmem, kterému nebylo vůbec rozumět. Pak Oroň pro změnu pustil zaručený marocký trhák - Jak ve vesnici koupili krávu a prodali ji na trhu. Tento kvalitní film jsme však asi z důvodu naší omezenosti nepochopili a tak muselo být promítání přerušeno a nahrazeno detektivkou, jejíž název si nepamatuju (hrál tam Mel Gibson, jeho dcera zemřela na následky nemoci z ozáření a všude teklo spoustu krve). Kolem půlnoci kdesi na území Německa usínáme.\nDen dvacátý třetí - Welcome to the Czech Republic!\nRáno ve 4:25 přejíždíme hranici České republiky. Hurá! Zastávka na pumpě kousek za hranicí nás ovšem vrací do tvrdé reality - jestliže v Maroku bylo místy až 56 °C, tady je místy 6 °C. Překvapeni klimatem z autobusu ani nevykukujem. V Plzni se loučíme s Luckou a Vaškem. Do Prahy dojíždíme o půl sedmé SEČ, loučíme se a těšíme na první pomarocký sraz! Masalama!\nA na závěr přidáváme vlastní písničku, která zvítězila v soutěži básniček a písniček:-)\nJdou do Maroka, jdou...\nHudba: Jaromír Nohavica – Jdou, po mě jdou\nSlova: Radek Beňo a Kristýna Horáčková\nAhoj Afriko, tak mě tu máš,\nsbalil jsem spacák a taky guláš,\npak pana Ponožku, mám toho dost,\nosedlám metro až na Černý most.\nMarocká země je zcela jiná,\nkaždý se po mně hned blbě dívá,\nhlavně ti stánkaři nemají klid,\nkaždý hned hledí, jak mě ošulit.\nJdou po mě jdou, jdou, jdou,\ndo všech svých stánků mě zatahujou,\nslevy jak prase a stopro Berber,\npříští rok zase, no to mě čert vem…jé, jé..\nU vodopádů byl hned větší klid,\na voda z trubky umí osvěžit,\nMakak je magor, to každej ví,\nkdyž si nedáš pozor, lohne cokoliv..\nZ velblouda prdel mě pěkně bolí,\na k tomu prší, to jsme dopadli,\nvečerní meloun a k tomu tažín,\nk záchodu dostat se marně snažím.\nJdou ze mě jdou, jdou, jdou,\na k tomu stehna mi přituhujou,\ntak ještě jednu Smectu si dám,\nv srdci mě hřeje, že v tom nejsem sám…jé, jé…\nTak sbohem Maroko, měl jsem tě rád,\njen mě dost překvapil ten tvůj smrad,\nza ty tři týdně, co jsem tu žil,\nmi nebylo bídně, tak jsem to přežil…..


The Zero, pátek 1. 12. 2006 - 00:34\nVezmu to pěkně popořadě. O Atlantis se moc rozepisovat nebudu, stačí snad jen říct, že oba zhlédnuté díly (03x11 a 03x12) považuji za kvalitní a po čtvrtletním půstu jsem nadšen.\nCo se týče Borata, to je největší zklamání za dlouhou dobu, když vynechám z hodnocení svůj osobní život . Do kina jsem šel zmlsán všemožnými citacemi a několika videi na YouTube, kterým jsem se skutečně zasmál. Když jsem si četl negativní recenzi (momentálně nefunguje - kvůli TV nova, ach jo), tak jsem si říkal, hm, to bude určitě dobrý, prostě to akorát jednomu člověku nesedlo.\nSpletl jsem se. Borat je série nevkusného fekálního humoru, který vás občas donutí smát se, ale to je asi tak všechno. Celý dojem pak vyloženě kazí scéna, která vás naopak donutí odvrátit zrak. Navíc to všechno končí happyendem, který do celého filmu absolutně nezapadá. No, škoda, že ten blog Adama Guttenberga je off, "podepsal bych se pod to" .\nNáladu jsem si pak ale spravil právě díky An Inconvenient Truth. Al Gore tu prezentuje hrozbu globálního oteplování. Celá přednáška je zajímavá, dá se jí krásně rozumět a nechybí ani humor. Do toho je občas střih do úvah přednášejícího, převážně o jeho životě a jak ho nejvýznamnější události v něm ovlivnily.\nProtože se asi nechám dost jednoduše přesvědčit, že to a to je pravda, nemůžu posoudit skutečnou objektivitu dokumentu, ale já mu věřím. Na mě stačí zajímavý proslov podložený argumenty.\nPředchozí: Písemka z matematické analýzy\nNásledující: Až mi vypadnou oči\npowered by uDomain/ecwCore 3.2.0 :: PHP 5.3.3; Doba generování: 0.01433 s


Reakce slovenského ministerstva zdravotnictví a bratislavské ZZS na kritiku nových sanitek | Modrá Hvězda Života\nReakce slovenského ministerstva zdravotnictví a bratislavské ZZS na kritiku nových sanitek\nSvět - 22.6.2019\nNavíc je zástavba Novaris pro slovenské ZZS prakticky takovým low cost provedením převozové sanitky, do které se jen přidalo pár potřebných přístrojů. A taková tiskárna, za tu by se kvůli její velikosti mohl třeba i stydět manažér záchranky ve své kanceláři. Pokud slovenské MZ uvádí, že cena za sanitku je prakticky stejná a ve finále jen o trochu nižší, než za pražské nové krabice od BAUSu, tak asi neumí jeho úředníci počítat. Navíc pořídit si převozku za cenu záchranky, už je to je poněkud špatně. Měli jsme možnost si nové sanitky ZZS KO i ZZS BA prohlédnout podrobně, podvozek od Fordu je fajn, zbytek je lepší nehodnotit. Ano, jsou to nová auta, ale to je bohužel tak vše.


Informace o nás | V-Mart.cz\nAhoj maminko, tatínku, babičko, ahoj všichni!\nJsme malá česká firma, která má své kořeny v Liberci, kde jsme si také zřídili malý rodinný obchůdek. Naše oblečení šijeme ručně, z kvalitních materiálů a hlavně s láskou. Vše, co je možné u nás koupit, je vyrobeno v České republice.\nNáš sortiment sice není zatím velký, ale největší oblibě se u nás těší dětské oblečení na volný čas a na spaní - a to hlavně pyžamka s prodlouženým zadním dílem, na který jsme také získali průmyslový patent - více zde. Dále si u nás můžete zakoupit barevné legínky pro holčičky, pohodlné tepláčky (klasické i se sníženým sedem - tzv. baggy), trička s dlouhým rukávem, mikiny a v brzké době ale chystáme i další produkty. Všechno oblečení je šito pro maximální pohodlí, věcičky jsou praktické a příjemné na celodenní nošení.\nNaše produkty jsou šity z kvalitních materiálů, které pečlivě vybíráme tak, abychom Vám zajistili co nejširší výběr a nejkvalitnější zpracování každého kousku oblečení. Nejčastěji šijeme z úpletů ze 100% bavlny, baggy tepláčky jsou šity z 95% bavlny v kombinaci s elastanem.


Realistická panna Katrina s krásnými prsy H | Topsexdolls.sk\nRealistická panna Katrina, která však slyší i na “kočičko” či “prdelko”, s tebou vyzkouší vše možné i nemožné. Klasika, anál, ve stoje, zezadu, v posteli, na pračce či v kuchyni. Prostě vše, co jsi chtěl vždy zkusit. Tato nádherná panna s ještě nádhernějšími obřími prsy tě udělá nejšťastnějším člověkem na zemi. CELÝ OPIS\nVýrobca: YL Doll Kód produktu: YL-171-#298B-Katrina\nRealistická panna Katrina vyrobena značkou YL Doll z tebe udělá nejšťastnějšího chlapa na pod sluncem. Tato nadržená kráska si od tebe nechá líbit vše, na co budeš mít chuť. Můžeš ji vyšukat, osahat či pořádně naplácat. Buď si 100% jistý, že se do této panny zamiluješ. Sex dolls jako baculky nebo vysportované krásky YL Doll je čínský výrobce real ...číst více\nRealistická panna Katrina vyrobena značkou YL Doll z tebe udělá nejšťastnějšího chlapa na pod sluncem. Tato nadržená kráska si od tebe nechá líbit vše, na co budeš mít chuť. Můžeš ji vyšukat, osahat či pořádně naplácat. Buď si 100% jistý, že se do této panny zamiluješ.\n88 cm, 95 cm


Držíme ceny parapetů a děkujeme za spolupráci | Nejlevnější parapety ExpoWin®\nDržíme ceny parapetů a děkujeme za spolupráci\nděkujeme Vám za přízeň v minulém roce. Jen díky Vám můžeme být lepšími, a to jak v kvalitě parapetů, tak i v servise a poradenství. Zaznamenali jsme, že se v poslední době hodně zdražuje a tak jak je naším dobrým zvykem nabízíme Vám nejširší nabídku parpetů na našem trhu za co nejlepší ceny a zatím bez zdražení. I když je možné, že se mu v průběhu roku nevyhneme, zatím ceny držíme :)\nJako největší maloobchodní prodejce parapetů v České republice Vám přinášíme i největší nabídku všech možných venkovních a vnitřních parapetů a v novém roce 2018 ji plánujeme rozšířit o další krásné, kvalitní parapety pro Váš maximální výběr a spokojenost.\nTěšíme se na spolupráci a přejeme Vám tu správnou volbu Vašeho parapetu


Dermatologie - IBSA Czech Republic\nDermatologie (z řeckého "derma" neboli kůže) je obor medicíny, který se zabývá nemocemi kůže a kožních přívěsků (vlasy, chlupy, nehty, potní žlázy).\nV případě ran a popálenin nebo jiných stavů postihujících kůži hrají v procesu hojení klíčovou roli lokální léky obsahující kyselinu hyaluronovou (HA), přírodní biopolymer, který se rovněž nachází v kůži.\nV oblasti dermatologie vyvinula společnost IBSA portfolio produktů obsahujících kyselinu hyaluronovou získanou patentovaným a certifikovaným biofermentačním procesem.\nŘada výrobků s obsahem kyseliny hyaluronové zahrnuje také kosmetické přípravky (jeden sprej a jeden gel) určené k ošetření podráždění pokožky různého původu (vítr, slunce, chlad, pot, holení, kosmetické zákroky a tetování).\nSpolečnost IBSA rovněž vyvinula technologii pro výrobu transdermálních náplastí, což je užitečná forma podání pro dermatologickou léčbu vyžadující okluzi.\nLupénka je jedním z nejčastějších onemocnění, která mohou postihnout kůži. Toto onemocnění může u mnoha lidí přerůst v plnohodnotné postižení, které ovlivňuje jejich každodenní život a způsobuje vážné psychické problémy (24 % pacientů s těžkou psoriázou trpí depresemi).\nNemoc je také charakterizována frustrujícím střídáním remisí a relapsů, v němž hraje klíčovou roli stres. Ačkoli tento stav nelze vyléčit, léčba léčivými přípravky s obsahem kortikosteroidů představuje vynikající prostředek proti jeho příznakům.


Nový manažer GEFCO ČR: cílem je posílení diverzifikace dodavatelského portfolia :: Elogistics.cz\nÚvod > Nový manažer GEFCO ČR: cílem je posílení diverzifikace dodavatelského portfolia\nBrandejs se od počátku svého působení v GEFCO Česká republika chce zaměřit na další posun v oblasti obchodních aktivit společnosti. „Zcela určitě bude mezi mé priority patřit důraznější nastavení standardizovaného a transparentního nákupu bez ohledu na nakupovanou kategorii,“ říká nový manažer obchodu společnosti GEFCO pro Českou republiku, Lukáš Brandejs. Výrazněji chce využívat také toho, že GEFCO je součástí nadnárodní společnosti.\nProto si pro rok 2015 určil jasné cíle - diverzifikaci dodavatelského portfolia na bázi multisourcingu, ustálení standardních kontraktačních podmínek a s tím související optimalizaci nákladů.\nLukáš Brandejs (39 let) má v oblasti nákupu dlouholeté zkušenosti. Na různých pozicích v rámci nákupních oddělení působil v oblastech strojírenství, energetiky a automotive průmyslu přes 15 let.


MobaLiveCD: spouštějte Linux ve Windows | Maxiorel.cz\n2. 10. 2008, Jan Polzer 4 komentáře\nPokud jste někdy jako uživatel Windows zatoužili vyzkoušet, co že je na tom Linuxu tak skvělého, že jej spousta lidí vychvaluje až do nebes, pak jste měli několik možností - většinou nepříliš pohodlných. Nejméně přitažlivou a nejnáročnější je uvolnění diskového oddílu a instalace některé linuxové distribuce do počítače. O něco lépe je na tom použití tzv. Live distribucí, které běží z CD/DVD. Stačí je tedy jen vypálit a restartovat počítač. Asi nejjednodušším způsobem, jak Linux bezbolestně vyzkoušet, jsou různé virtuální počítače. Nechcete-li nic nastavovat, zkuste MobaLiveCD.\nVirtuální počítače mají kouzlo v tom, že vám v okně nabídnou práci s dalším strojem, který ve skutečnosti neexistuje. Virtuální počítač se nicméně chová jako skutečný a můžete do něj bez problémů instalovat téměř jakýkoli jiný operační systém. V tuto chvíli jsou asi nejrozšířenějšími virtuálními počítači, se kterými se může běžný uživatel setkat, VMware Workstation (placený) a Microsoft Virtual PC (zcela zdarma).\nMobaLiveCD je virtuální počítač založený na nástroji Qemu. I ten umožňuje vizualizaci běhu jiných operačních systémů. Na rozdíl od VirtualPC nebo VMware je MobaLiveCD určen ke spouštění pouze Live distribucí Linuxu. I to má ale výhodu. Stažený obraz ISO nemusíte vypalovat a počítač není třeba restartovat. V MobaLiveCD navíc nic nenastavujete - paměť, disk, grafiku, síť - nic takového. Jen vyberete soubor ISO a počkáte na spuštění.\nLinuxové Live CD ve Windows\nPoužití MobaLiveCD už asi nemůže být jednodušší. Spustíte jej (ve Vistě doporučuji použít režim správce, čili pravé tlačítko myši atd.) a klepnete na tlačítko Run the LiveCD. V klasickém souborovém dialogu vyberete soubor ISO a poté jen čekáte, než linuxová distribuce nastartuje v novém okně.\nMobaLiveCD funguje spolehlivě, testoval jsem českou LiveCD linuxovou distribuci Slax a Damn Small Linux, obojí bez problémů. Chcete-li tedy rychle vyzkoušet Linux bez instalace a nastavování čehokoli, pak je MobaLiveCD tou správnou volbou. Pokud přeci jen chcete něco instalovat, pak můžete MobaLiveCD vnutit do kontextové nabídky souborů ISO - budou se vám spouštět pohodlněji.\nLukáš V. (neověřeno) 2. 10. 2008 - 19:44 # 1914\nKdyž už jsi nakousnul téma virtualizace, rád bych zmínil free verzi VMWare Player a tomu nástroj VMX Builder, který vytvoří virtual machine použitelný v Playeru. V podstatě se dá nastavit to samé, co ve Workstation verzi, s tím rozdílem, že člověk neutratí ani korunu. VMWare Tools pro lepší podporu HW zůstává. Doporučuji ale použít Player verze 2.0.x, který Tools obsahuje v sobě. Novější 2.5 je o VMWare Tools očesaná :(\nInstalace je popsaná na webu VMX Builderu, je možná trochu složitější a velkým množstvím různých nastavení, ale myslím, že virtualizují stejně jen zkušenější uživatelé, kteří by neměli mít problém. Momentálně je web bohužel nedostupný, ještě předevčírem to bylo ok.\nMr.Gentleman 2. 10. 2008 - 20:06 # 1915\nZajímavý nástroj. Jen bych rád k výčtu běžných virtualizačních platforem vhodných pro desktop upozornil na VirtualBox od (nyní již) SUNu. Řekl bych, že co do ovládání a jednoduchosti se blíží VirtualPC od Microsoftu, ale nabízí větší možnosti nastavení, více funkcí a rovněž podporuje více typů operačních systémů.\nJan Polzer 2. 10. 2008 - 20:50 # 1916\nDíky za reakce. Když už tu teda zmiňujeme ty virtuální stroje, máte někdo zkušenost s Parallels Workstation?\nMr.Gentleman 2. 10. 2008 - 21:21 # 1917\nZkušenosti s Parallels bohužel nemám. Jako zajímá mi přijde jednak podpora grafické akcelerace (tj. např. Direct X ve virtuálním stroji), kterou by měl PW alespoň částečně podporovat podobně jako VMWare (jsou-li mé informace správné) a pak také možnost si umístit okna z virtuálního systému do běžného prostředí hlavního systému. Tuto možnost má ale v některých kombinacích právě i mnou zmiňovaný VirtualBox.


Reference Vánoční zájezd, léto pod Jižním křížem - truetravel.cz\nVánoční zájezd, léto pod Jižním křížem\nDovolená na Novém Zélandu!!! To bylo naším mnohaletým snem. Vloni jsme se dohodli, že uzpůsobíme náš pracovní program a určitě pojedeme. Zvažovali jsme na jak dlouho a s ohledem na velkou vzdálenost a mnohá doporučení došli k závěru, že optimální jsou čtyři týdny a že nejlepší období bude kolem Vánoc.\nKrom knižního průvodce, mapy a různých publikací se nám na internetu podařilo najít odkaz na cestovní kancelář True Travel, jejíž nabídka nás pozitivně oslovila. Spojili jsme se tedy mailem se zástupkyní a managerkou CK - Vlaďkou Kennett, původem z Čech, a začali se plně věnovat společnému plánování programu. Zvolili jsme kombinaci individuálního programu s navázáním na zájezd „Léto pod Jižním Křížem".\nVlaďka na základě našich reakcí na její návrhy sestavila itinerář individuální části našeho programu. Výsledkem byl itinerář šitý na míru včetně různých lákavých aktivit.\nPlni očekávání jsme 12. 12. 2009 nastupovali na letišti v Praze Ruzyni do letadla. Po dlouhých skoro 35 hodinách cestování jsme přistáli na Jižním ostrově ve Queenstown. Zde na letišti jsme již měli připraveno vozidlo - Toyota RAV4. Sami jsme procestovali Centrální Otago, oblast Catlins a východní pobřeží Canterbury. Byli jsme nadšeni fantastickou, nádhernou přírodou, příjemnými lidmi a neskutečnou přemírou zážitků, které následovaly jeden po druhém a každý překonával ten předchozí. Za dva týdny jsme najezdili skoro 2.000 km a plni nadšení dorazili do Christchurch.\nZde jsme se sešli s Vlaďkou - nyní naším průvodcem a „řidičem" druhé části cestování, příjemnou společnicí a brzy i kamarádkou. S ní jsme prožili přímo smršť zážitků. Procestovali jsme další část Canterbury, West Coast, NP Westland, další část Otaga a NP Fiordland. Celou cestu jsme obdivovali řidičské umění Vlaďky - za 8 dní jsme urazili přes 2.000 km, převážně v horském terénu. Následoval přelet na Severní ostrov, kde jsme procestovali střed ostrova, NP Tongariro, Coromandel Peninsula a konec putování byl v nejlidnatějším městě Nového Zélandu v Aucklandu.\nPoslední večer na NZ byl i poslední „mejdan na čtyřce" - krátké, ale srdečné rozloučení s Vlaďkou u lahvinky vína, obdivná rekapitulace celého našeho pobytu a hlavně velké díky naší "Mrs Boss" - organizátorce a společnici toho všeho. Závěrečné „big hug" a pak už jen balení kufrů a následující ráno na letiště a pak zas dlouhá cesta přes Seoul do Prahy, kde nás uvítaly záplavy sněhu, zataženo a 12 hodinový časový posun.\nCelou dobu společně strávenou nám Vlaďka stále vyprávěla, vysvětlovala, popisovala a my se jí stále na něco ptali. Velice neformální cestou (občas jsme se i pěkně špičkovali) jsme tak do sebe dostávali poznatky a cenné informace o NZ. Ty bychom jinak museli z mnoha knih určitě velice dlouhou dobu nastudovávat a stejně by asi byly velice složitě tříditelné. Takto jsme nad jakákoliv očekávání měli absolutně nadstandardní servis, který nás silně rozmazlil. Cítili jsme se bezpečně, bezprostředně a v naprosté pohodě = Jambalaya (pojem který se během cesty ustálil coby vyjádření všeobecné pohody - pozn. red.)\nPři večeři na lodi v Milford Sound se náš soused u stolu, který pocházel z Anglie, velice podivoval, že Vlaďka je náš průvodce. Myslel si, že si dobří přátelé vyjeli na výlet... Na závěr našeho putování jsme mu dali za pravdu. Vznikl zde velice příjemný vztah, takže se opravdu jednalo o trip přátel, který si všichni užívali. My jsme z toho navíc vytěžili mnoho krásných zážitků a poznatků. Hlavní zásluhu na tom měla Vlaďka a její schopnost příjemné komunikace a porozumění. Díky ní a její bezchybné režii jsme na Novém Zélandu strávili naši nejhezčí dovolenou.\nNaše spokojenost jistě byla ovlivněna i skutečností, že počasí nám velice přálo. Ač jsme zažili veškeré možné jeho podoby, přes převládající sluníčko, někdy i mlhy, déšť, vítr a až po bouři, tak nikdy nám případná krátká nepřízeň počasí ani v nejmenším nenarušila náš nabitý program. To také byla naše jediná otázka, která dosud zůstala nezodpovězena - jak se jí to podařilo zajistit. Vlaďka se vždy jen potutelně usmála a řekla: "To víš - True Travel".\nVíc jsme z ní nedostali a tak dodnes nevíme s kým vlastně to měla smlouvu. Pro nás ale bylo zásadní, že my jsme smlouvu měli právě s Vlaďkou.\nJiřina a Míla Rovný\nCo o nás říkáte vy...\nNový Zéland z jezdeckého sedla\nJsme trošku specifičtí zákazníci, sdílíme společný zájem koně.\nNový Zéland se dostal pod kůži\nProhlížení fotek je stále oblíbenou zábavou.\nJakub a Katka po Novém Zélandu\nProsinec 2010 a já už vymýšlel dovolenou kam utéci za teplem.\nZážitkový zájezd Grand New Zealand\nVšem, kteří se rozhodují kam za dobrodružstvím a poznáním.\nTo nejlepší z Nového Zélandu pro CK True Travel a CK Adventura\nProžila jsem naprosto fantastickou dovolenou.\nNARUBY, aneb co si o skupině myslí průvodce\nMoc díky za skvělé společné putování po zemi, která pro mě moc znamená.\nIncentivní pobyt pro profesionály v cestovním ruchu, Nový Zéland\nPoznávací trip po Severním ostrově se setkal s pozitivními ohlasy.\nPůlroční rodinný pobyt na Novém Zélandu od A do Z\nPobyt byl studijně poznávací a tedy zahrnoval zajištění pronájmu domu.\nJižním ostrovem podle itineráře na míru, Nový Zéland\nVýběr míst i aktivit byl podle našich představ.\nCestování po Novém Zélandu v zimě? Ano!\nRozhodli jsme naplánovat cestu sami s knižním průvodcem.\nNáš pilotní zájezd, únorový NEW ZEALAND\nKrásných zážitků bylo tolik, že si je mnohdy uvědomujeme až teď\nTrekování po Novém Zélandu a nejen to\nNejvětší dík patří Vlaďce, že nás přesvědčila využít „zážitkové aktivity"\nSpoznávanie Nového Zelandu Október\nPracovný pobyt v Austrálií a na Novom Zélande, ktorý sme spojili s krátkym spoznávaním.\nPříprava itineráře a půjčení obytného auta na Nový Zéland\nObrátil se na nás mladý pár, který chtěl procestovat Nový Zéland v krátkém období 14 dnů.\nZvažovali jsme na jak dlouho. Optimální jsou čtyři týdny a nejlepší období bude kolem Vánoc.\nCombo Travel po Novém Zélandu, Vánoce a Nový Rok\nRychle jsme se shodli na finálním itineráři naší cesty.\nZajištěné ubytování a půjčení auta, Nový Zéland\nNejraději bychom na Novém Zélandu zůstali déle.\nPoznávací zájezd Grand Nový Zéland\nV prvé řadě bych vyzdvihnul organizační pečlivost a přátelský přístup našeho průvodce Martina Slívy.\nManželé Novákovi po obou ostrovech\nTři neděle strávené na Novém Zélandu pro nás byly pohádkou.\nManželé Skořepovi, Nový Zéland na zakázku, putování v březnu\nStrávili jsme na Novém Zélandu téměř měsíc a byl to měsíc nezapomenutelný.\nPrůvodcovaný zájezd manželů Salomonových\nZájezd jsme měli realizován na zakázku.\nMuškaření na Novém Zélandu\nNaše minivýprava čítala 3 manželské páry z toho 3 rybáři, tím byl dán charakter výpravy.\nManželé Kubánkovi na Novém Zélandu\nHned po dceřině odjezdu jsem začal připravovat cestu.\nNa kole a v obytném voze po Novém Zélandu\nSyn je mladý sportovec, já rekreační cyklista a strýček celoživotní sportovec.\nZájezd na klíč The Best of South Island\nTrue Travel nám byl doporučen našimi známými z Česka.\nVýherci zájezdu souteže se Snickers na Nový Zéland\nZcela náhodou a neplánované vrženi přes půl světa na Nový Zéland\nPoznávací zájezd Grand New Zéland manželé Šrámkovi\nKrásné tři týdny, které utečou jako jeden den a Vám se nechce domů.\nIndividuální zájezd na klíč po Novém Zélandu\nVrátili jsme se z dosud nejvzdálenější úchvatné země opačné polokoule - Nového Zélandu.\nSe čtyřmi kamarády na vysněný zájezd na Nový Zéland\nKaždá procházka pralesem byla zajímavější.\nZájezd Asociace urbanistů ČR po Novém Zélandu\nMěsíc odborného zkoumání z pohledu architektury, urbanismu a stavitelských prvků.\nRybářská expedice na Nový Zéland\nPo několika setkáních jsme naplánovali společný rybářský výlet na podzim.\nZájezd za vínem na Nový Zéland\nZájezd šitý na míru 10-ti členné skupince vinařských specialistů.\nMeditační zájezd po Novém Zélandu\n"Reprezentuješ výborně nás Čechy na Novém Zélandu"\nManželé Kotlandovi a jejich individuální cestování po Novém Zélandu\nNa přelomu roku jsme odcestovali s manželem na 3 týdny na Nový Zéland.\nRok na Novém Zélandu - studium angličtiny a cestování\nStrávili jsme krásných devět měsíců převážně studiem angličtiny.\nŘeditel odboru Čes. telekomunikací, Nový Zéland\n"Na svých služebních i soukromých cestách jsem viděl skoro celý svět, na Nový Zéland jsem dosud nezavítal."\nVýherci soutěže s OMV zájezd na Nový Zéland\n„Díky firmě OMV a obrovské dávce štěstí jsme získali možnost podívat se na Nový Zéland."\nKongres McKenzie Institutu, Nový Zéland\nTak pohodovou dovolenou jsme již dlouho neměli.\nPrůvodcovaný zájezd na zakázku po Novém Zélandu\nJednalo se o 17 denní zájezd po obou ostrovech, kompletně ušitý na míru.\nSvatební cesta po Novém Zélandu\nPlně jsme svěřili itinerář i program našeho novozélandského novomanželského dovádění do rukou CK True Travel\nKlienti CK Marco Polo na klíč po Novém Zélandu\nZájezd šitý na míru individuální skupině pro 5 osob.\nPoznávací zájezd Grand New Zealand manžele Zelenkovi a Fejtovi\nPodívat se na Nový Zéland byl náš sen.\nMistři světa v lovu ryb na mušku na Novém Zélandu\nNa podzim jsme byli osloveni trenérem rybářské reprezentace.\nČeský reprezentační basketbalový tým a jeho trenér s rodinou na Novém Zélandu\nBasketbalový tým na Mistroství světa veteránů - MAXI BASKETBALL CHAMPIONSHIP v Christchurch.\n(Nejen) seakayaking na Novém Zélandu\n,,Bez opravdových přátel člověk není ničím."\nManažer centrály firmy Bramac na Novém Zélandu\nZájezd na Nový Zéland pro rakouskou čtyřčlennou výpravu.\nReference za CK Adventura - Nový Zéland s tour operátorem CK True Travel\nMoc milá reference Jirky Leiperta - průvodce (mimo jiné) pro CK Adventura... Doufáme, že těch společných akcí bude ještě dost a dost!\nFotograf Ladislav Kamarád, Nový Zéland\nŠpičkový český fotograf světového formátu si tentokrát v hledáčku zaměřil novozélandské scenérie.\nIncentivní zájezd pro CK Marco Polo na Nový Zéland\n"Až po nějaké době jsem si prohlédla fotky a uvědomuji si až nyní, že Nový Zéland je překrásná země."\nKoordinátorka jazykových pobytů ze STUDENT AGENCY - Nový Zéland\n"V dubnu roku 2005 jsem se vypravila na Nový Zéland."


Růžová růže BRINESSA 50cm (M)\nROSA BRINESSA 50cm (M)\nSvatba se blíží a vy přemýšlíte o podobě vaší vysněné kytice?\nRádi vám s tím pomůžeme. Zkušená floristka Hanka se o naplnění vašich představ ráda postará.\nJaké svatební kytice vážeme\nTakové jaké chcete vy - luční, voňavé, malinké, převislé, klasické a zcela originální. Máte fotku nebo představu? Pošlete ji. My mrkneme, zda v danou chvíli budou veškeré potřebné květiny dostupné. Sezónnost občas výběr trošku ovlivní, ale vždy dokážeme vymyslet alternativu.\nNaše vrchní floristka Hanka je studovaná floristka, ostřílená praxí. Šéfovala týmu floristek v celorepublikové síti květinářství, připravovala pravidelné květinové výzdoby hotelů Corinthia, Clarion či Don Giovanni. Podílela se na realizacích a údržbě květin do interiérů i exteriérů prestižních společností. Se stejnou péčí se bude věnovat i vám.\nV kategorii svatební růže naleznete vždy aktuální sortiment. Od jara do podzimu jsou nejoblíbenější růže na svatbu ty zahradní, od pěstitelů Wans a David Austin.\nFotografie svatební výzdoby naleznete ve speciální galerii Svatby. Možná tam objevíte kytici, která ozdobí váš den.\nZakázková floristika je naceněna 15% z částky vybraných květin. Květiny vážeme den před doručením. Po uvázání vám zašleme fotografii celé zakázky zdarma, abyste měla jistotu, že vše vypadá dle vašich představ.\nTuto růži můžete zakoupit také v našich kyticích se zajímavou slevou Vybrat kytici\nDélka stonku 50\nDoprava zdarma při nákupu nad 1 799 Kč\nNaše další nabídka z kategorie Růže na svatbu\nBílá růže TITANIUM 60cm (XL)\nID produktu 85249


Myčky černého nádobí a vybavení provozoven - Multi CZ s.r.o.\nGranulové myčky černého nádobí – revoluce v mytí provozního nádobí\nGranulové myčky černého nádobí Granuldisk zcela eliminují nutnost předmývání a umožňují se plně soustředit na bezchybné výsledky v mytí nádobí. Mytí kombinací plastových granulí PowerGranules, vody a malého množství chemie přináší jedinečné výsledky, zcela bez konkurence v porovnání s konvenčním mytím. Rychlé, inteligentní, ekonomické a ekologicky šetrné mytí nádobí. Rychlá návratnost investice a dlouhodobé špičkové výsledky mytí.\nNaše myčky nádobí jsou charakterizovány následujícími vlastnostmi:\nCharakterizuje nás přes 9000 spokojených zákazníků po celém světě a více než 25 lety zkušeností na poli profesionálního mytí nádobí, přičemž se snažíme vypořádat s těmi nejnáročnějšími výzvami, kterým mohou naši zákazníci v procesu mytí nádobí čelit.\nCo děláme a co je naším cílem?\nNaším cílem je maximálně zefektivnit mytí nádobí v náročných gastronomických provozech. Uvědomujeme si, že hlavním základem úspěchu je efektivita. Proto jsme vyvinuli granulovou myčku černého nádobí, jejíž funkčnost je efektivitě naprosto podřízena.\nZákladní funkcí každé myčky nádobí by mělo být dokonalé umytí, nicméně i to je často problém. Pokud je nádobí silně znečištěné, vstupuje do hry rovněž nutnost předmytí, oškrábání zbytků jídel, odmočení v dřezu, což je náročné na čas, na lidskou práci i na spotřebu zdrojů. Nejde jen o personál, kterému se jistě bude líbit eliminace předmývání, což je špinavá práce, kterou málokdo dělá rád. Škrábání připečených zbytků jídel pod tekoucí vodou je drahé, zaplatit personál, který to bude dělat, je také drahé a čistící chemie, která na to bude spotřebována, je drahá rovněž. Navíc s nejistým výsledkem.\nNení lepší toto vše vynechat a špinavé nádobí, které přijde z provozu, jednoduše vložit do myčky Granuldisk, zapnout mycí program, 2 minuty se věnovat jiné práci a za 2 minuty myčku otevřít a čisté nádobí z ní vyjmout. Dokonale čisté? Hygienicky čisté? Podle nás ano. Přesvědčte se o tom i Vy a zarezervujte si ukázku mytí v našich myčkách!\nGranuldisk je průkopníkem inovativních řešení a lídrem na poli granulového mytí černého nádobí. Vyvíjíme a vyrábíme vybavení pro potřeby náročného mytí nádobí v profesionálních gastronomických provozech. Disponujeme řadou patentovaných technologií, díky kterým mají naši zákazníci vždy jistotu, že používají špičkový produkt.\nSvým zákazníkům vždy nabízíme špičkové řešení na nejvyšší úrovni, protože víme, jak důležité je dokonale umyté nádobí. Od roku 1987 neustále zdokonalujeme naše produkty tak, abychom byli vždy o krok napřed.


V čele marketingu Allianz střídá Vrátná Jechorta | MediaGuru\nV čele marketingu Allianz střídá Vrátná Jechorta\npondělí, 11. května 2015, 12:06 Aktuality, Marketing, Lidé MediaGuru\nNovou vedoucí marketingu se zodpovědností za péči o značku se v Allianz pojišťovně stala Michaela Vrátná. Ve své pozici střídá Pavla Jechorta, který ze společnosti na konci dubna odešel.\nNová vedoucí marketingu Allianz pojišťovny Michaela Vrátná\nMichaela Vrátná pracuje v Allianz už sedmým rokem a poslední čtyři roky působila v pozici brand managera. V minulosti sbírala zkušenosti v marketingovém oddělení ING. Vystudovala Fakultu informatiky a managementu Univerzity Hradec Králové.


Kostely a hřbitovy v Sudetech – odmítnuté dědictví - Antikomplex\n>Kostely a hřbitovy v Sudetech – odmítnuté dědictví\nKostely, kostelíky a kaple se sice stále více vytrácejí ze spotřebního života člověka počátku 21. století, k obrazu české kulturní krajiny však stále patří. Své nezastupitelné místo si jistě zachovají i v budoucnosti, ať již jako křesťanské svatyně využívané k církevním obřadům, památky historického a kulturního dědictví národa nebo charakteristické dominanty místa či krajiny.\nCírkevní stavby se v minulosti stávaly vděčným cílem všech pustošivých revolucí, u nás především té husitské a později komunistické. Nesmíme zapomenout ani na dobu josefínských reforem, kdy bylo v tichosti zrušeno a na stavební materiál rozprodáno velké množství kostelů, které často dosahovaly vysoké historické hodnoty. Musíme rovněž připustit, že i v období zbožného baroka byly některé kostely v takovém stavu, že se v nich z bezpečnostních důvodů nemohly konat bohoslužby. Kostely byly i v této době opakovaně ničeny a vykrádány. V základních odhadech by se však počet kostelů zničených po roce 1945 mohl rovnat asi dvojnásobku kostelů, které zanikly v důsledku josefínských reforem. Boření městeček, osad, kostelů i dalších kulturních památek, jež po roce 1945 proběhlo v Sudetech, předčilo svým rozsahem všechny likvidační akce, které mu v českých dějinách předcházely.\nPodíváme-li se na mapu kostelů plzeňské diecéze, která svým rozsahem téměř kopíruje bývalý Západočeský kraj, zjistíme, že na tomto území zaniklo po roce 1945 celkem 66 kostelů. Další zhruba stejný počet těchto staveb je dnes v troskách nebo v havarijním stavu. Tyto kostely byly po odsunu německého obyvatelstva často chápány jako nechtěné pozůstatky německé kultury. V období, kdy státní moc potírala církev i tradiční kulturní hodnoty, s nimiž byl život obyvatel, především prostých lidí z venkova, spojen, nebylo těžké demolici kostelů i dalších kulturních památek prosadit. Údajně se tím šetřily prostředky, za něž bylo možné stavět kulturní domy, zajistit bytovou výstavbu nebo nakoupit zemědělské stroje. V důsledku komunistické ideologie nezanikaly jen kostely v Sudetech, ale pustly, byť v menší míře, i svatyně ve vnitrozemí. Velkou daň zaplatila kulturní krajina západních Čech nově zřízenému vojenskému prostoru Hradiště v Doupovských horách (vznikl v roce 1953) a zakázanému hraničnímu pásmu, kde zanikly desítky kostelů.\nLikvidace kostelů při západní hranici (zakázané a hraniční pásmo)\nK největším plošným demolicím vesnic a kostelů dochází při západní hranici na území Českého lesa, především v jeho horšovskotýnské a tachovské části. Pohraniční území Domažlicka a Tachovska bylo oproti sousední Šumavě mnohem hustěji osídleno a intenzivněji využíváno. Hraniční signálka zde ukrojila a od vnitrozemí oddělila velké množství do té doby osídlených a prosperujících lokalit.\nKostelům při hranici zakrátko připadla zcela nezvyklá funkce. Změnily se v opěrné body pohraniční stráže. Z kostelních věží se staly pozorovatelny a kulometná hnízda, z nichž bylo možné v případě potřeby ostřelovat okolní krajinu. Legendární je především fotografie kostela v Pavlově Studenci, který pohraničníci upravili na pevnost. Obdobným způsobem byly využívány i další kostely – v Lučině, Železné, Jedlině, na Pivoni a do poměrně nedávné doby i kostel sv. Anny nad Pořejovem a kostel sv. Linharta nad Uhlištem u Nýrska.\nPro ilustraci doby a prostředí, v němž kostely po roce 1945 přežívaly, rozpadaly se a zanikaly, bude užitečné v krátkosti připomenout osudy několika z nich. Uvedené kostely stávaly a některé ještě stojí v hraniční oblasti domažlického a tachovského okresu. V jižní části Domažlicka, kde zakázané pásmo bylo poměrně úzké a hraniční pásmo zčásti obydlené starousedlíky (Chodsko a Kdyňsko), nezanikla žádná z větších sakrálních staveb. Kostely v příhraničním Hyršově, Všerubech, Maxově, Folmavě a Nemanicích byly sice v období totality neudržované a zpustlé, ale po roce 1990 dochází u všech k postupné rekonstrukci. Opraven byl také poutní kostel sv. Anny na Tanaberku nad Všerubským průsmykem. Ten sloužil nejprve jako vojenské stáje pro koně, jeho hrobka byla vyloupena a ostatky zde uložených hrabat Stadionů a Schönbornů rozházeny po okolí.\nPokračujeme-li však v naší cestě při hranici ve směru na Tachovsko, tedy do dříve jednoznačně Němci obývaných oblastí, kostelů, které přežily a byly opraveny, ubývá.\nLučina (Grafenried), kostel sv. Jiří, vystavěný kolem roku 1753. V roce 1956 byl kostel vyhlášen památkou a byl vydán zápis zakazující jeho likvidaci. Vojákům pohraniční stráže bylo rovněž zakázáno, aby se bavili střelbou v kostele a na kostel. Z blízkého hřbitova chtěli pohraničníci vybudovat výběh pro koně. Tento zásah jim však nebyl, především z hygienického hlediska, povolen. Zakrátko poté byl kostel svévolně zbořen. Podstatné části hřbitovní zdi byly rozebrány na stavební materiál a hřbitov zdevastován (podrobněji o tom v předchozím textu věnovaném zaniklým obcím).\nPivoň (Stockau), augustiniánský klášter s hodnotnou stavbou chrámu Panny Marie, jehož presbytář je považován za nejstarší gotickou stavbu na území Čech. V 50. letech využívali příslušníci PS věž jako pozorovatelnu. Již roku 1953 věž vyhořela a následně i celý kostel s vnitřním zařízením. Při hlídce pokuřující vojáci, kteří nedopalky odhazovali na šindelovou střechu, měli co dělat, aby hořící věž opustili. Tímto způsobem, ať již trestuhodnou neopatrností nebo úmyslem, vyhořely v pohraničí desítky kostelů a památkových objektů. Ve zříceninách byla později násilně otevřena klášterní hrobka a mumie bývalých majitelů posazeny na zemědělské stroje umístěné v okolí kláštera. Kostel i klášter zůstaly, byť v polozříceném stavu, zachovány a postupně probíhá jejich dlouhodobá záchrana a rekonstrukce.\nRybník (Waier). V létě roku 1965 byl příslušníky PS odstřelen i barokní kostel sv. Anny v Rybníku. Také jeho věž sloužila jako vojenská hláska a loď byla používána jako skladiště. Se zemí byly srovnány i zdejší hřbitovy. V roce 1992 byla na místě, kde kostel stával, vybudována malá pamětní kaple.\nPleš (Plöss). V Pleši zanikly hned dva kostely. Starší, zasvěcený sv. Janu Křtiteli a vystavěný nad vsí u hřbitova, a mladší v obci, jehož patronkou byla Panna Marie. Ani zde se prozatím nepodařilo zjistit detaily likvidace kostelů. Svatojánský kostelík byl využíván opět jako rozhledna, poté byl odstřelen. Na přilehlém hřbitově si vojáci vykopali několik prostorných bunkrů, které jsou zachovány dodnes. Na plešském hřbitově byl snad mezi hroby starousedlíků zahrabán i pašerák a tajný agent Josef Zika, kterého pohraničníci zastřelili u nedaleké Štráské Huti. Po roce 1990 byl hřbitov ve spolupráci plešských rodáků a českých firem vzorně upraven, vykopány a stavebně zajištěny byly i zbytky kostela. Místo mariánského kostela, který stával ve vsi, je patrné pouze podle dvou kaštanů, které stály před jeho hlavním vstupem.\nŽelezná (Eisendorf). Velký a stavebně velice dobře zachovaný kostel sv. Barbory byl zbořen v roce 1965. Za ním, v podstatě na hřbitově, byla vybudována rota pohraniční stráže. Hřbitov je dnes přeměněn na parkovací a užitkovou plochu před budovou hraniční policie. Do demolice sloužila věž kostela opět jako hláska. Průzory – střílny vylámané v jehlanci krovu – jsou dobře vidět i na fotografiích z demolice. U tohoto kostela proběhla před likvidací alespoň základní fotografická dokumentace.\nNová Ves (Neudorf) leží již na území tachovského okresu. Na nejvyšším místě vsi stával kostel sv. Linharta, jehož stavba byla údajně zčásti ještě románská. Před odsunem německého obyvatelstva byla ves zapálena neznámým žhářem. Jednalo se patrně o některého z původních obyvatel, který musel opustit svůj domov. Došlo k velkému požáru, který zničil 90 % zástavby rozlehlé obce. Kostel, poškozený požárem, byl provizorně zastřešen, avšak ještě před rokem 1950 dochází k jeho zpustošení a následné demolici. Zbytky kostela nebyly rozhrnuty buldozerem a jsou dosud dobře patrné.\nSvatá Apolena (Sankt Apollonia). Zříceniny tohoto poutního kostela stojí nedaleko Přimdy. Jeho osudy se poněkud lišily od standardu doby a místa. Kostel byl v havarijním stavu již před rokem1945 a poutní mše se zde raději sloužily před kostelem. Kostel byl po odsunu ponechán svému osudu a přetrval jako romantická zřícenina. Jeho příslušnost k okolním obcím byla nejasná, a tak se nenašel žádný „dobrodinec“, který by chtěl jeho demolicí přispět ke zkrášlení místa svého působení.\nBohuslav (Wusleben). Zdejší kostel sv. Martina patří k sakrálním stavbám, jež zanikly i se vsí, která je obklopovala. Bohuslav stála v blízkosti vojenského výcvikového prostoru a po roce 1945 byl kostel využíván jako skladiště. V roce 1963 byl zapálen a následně zbořen. Jeho zbytky byly rozhrnuty buldozerem.\nPořejov (Purschau). Rozlehlá obec s pozoruhodnou historií se rozkládala6 km jižně od Tachova. V obci stál kostel sv. Bartoloměje a na kopci nad ní poutní kostel sv. Anny. Kostel sv. Bartoloměje, v jádru ještě středověký, bojoval o své zachování až do roku 1971, kdy byl jako poslední stavba v zaniklém Pořejově odstřelen. Místo, kde obec stávala, bylo využíváno jako řízená skládka odpadu pro město Tachov. Hrozivá stěna odpadků se zastavila těsně nad zbytky kostela. Hromada kamenů, která z kostela zbyla, byla rozhrnuta při rekultivaci skládky v devadesátých letech 20. století. Kostel zasvěcený sv. Anně, vybudovaný na krásném místě na kopci mezi Pořejovem a obcí Bažantov, kolem nějž dodnes najdeme zbytky rozlehlého hřbitova, se částečně dochoval. Také jeho věžička byla využívána jako místo pro pozorovatele a ostřelovače. Na konci války odtud vojáci wehrmachtu a později i příslušníci SS pozorovali a ostřelovali blížící se Američany. Po roce 1945 je vystřídali pohraničníci, kteří odtud sledovali pohyb narušitelů v okolí. Sám jsem tu za jednoho podzimního mlhavého odpoledne zažil téměř hororový obraz, když jsem ze zřícenin kostela pozoroval pět pohraničníků s krumpáči, kteří otevírali staré německé hroby. Příliš velké škody však toho dne nezpůsobili, také oni byli zaskočeni ponurou atmosférou místa a po dvou hodinách odešli. Kostel je dnes zříceninou se zbytky rozpadlého krovu. Pokusy o jeho záchranu a nové využití vyzněly prozatím naprázdno. Jedná se o typický příklad památkové stavby a výrazné krajinné dominanty, která by měla být v každém případě zachována alespoň v podobě stavebně zajištěné zříceniny.\nJedlina (Neulosimthal). Také tato obec, ztracená v době totality hluboko v pásmu ovládaném pouze jednotkami PS, zanikla i s velkým empírovým kostelem sv. Anny. Ten byl nejprve využíván jako stodola a skladiště. Přibližné datum likvidace se prozatím nepodařilo zjistit. Z kostela zbývá hromada suti a stopy zdiva. Je tedy pravděpodobné, že přežil dobu řízených demolic a na rozhrnutí jeho odstřelených pozůstatků chyběla potřebná technika.\nPavlův Studenec (Paulusbrunn). Zdejší kostel Povýšení Svatého Kříže vévodil rozlehlé pohraniční obci, která měla před 2. světovou válkou kolem 1000 obyvatel. Pavlův Studenec ležel na strategické silnici, která spojovala Tachovsko s Bärnau a Horní Falcí. Proto se zde záhy zabydlela rota PS. Kostel byl využíván jako skladiště a hláska. V roce 1959 vyhořel, ale jako vojenská pozorovatelna sloužil dál – podle dochovaných fotografií ještě v roce 1965. Zbořen byl údajně teprve v roce 1977.\nJak je z předchozího textu patrné, nebyl ušetřen ani jeden z kostelů, které stály přímo v zakázaném pásmu. V hraničním pásmu byly některé kostely zbořeny, jiné se po desetiletích nezájmu dochovaly ve zpustlém stavu nebo ve zříceninách (Nové Domky u Rozvadova, Rozvadov nebo zmiňované sv. Anna u Pořejova a sv. Apolena). Další lokality v příhraniční oblasti Tachovska jsou dnes navštěvovány věřícími více než kostely ve vnitrozemí. Jedná se např. o kostel v Lesné, využívaný pravoslavnou církví, nebo opravené kostely v Milířích a Halži.\nTotalitní zvyklosti, při nichž byly zpustlé památky bořeny, aby nepobuřovaly kulturně smýšlející veřejnost, jsou snad již minulostí. Po roce 1990 byla skutečně řada zchátralých staveb v pohraničí opravena. Jednalo se často o iniciativu jednotlivců z Čech i z Německa nebo o záchranné projekty státní správy, případně církve. Není jistě účelné a možné vrátit opuštěnému kostelu stojícímu uprostřed lesů nebo obklopenému vietnamskou tržnicí ty, kvůli nimž byl původně postaven, tedy věřící. Je však nutné jej zachovat alespoň jako zajištěnou zříceninu a poskytnout mu naději do budoucích desetiletí.\nSudetské hřbitovy – místa, kde se zastavil čas\nPozoruhodným fenoménem pohraniční části českých Sudet jsou staré „německé“ hřbitovy, respektive ty, které se zachovaly v poměrně dobrém stavu nebo byly po roce 1990 rekonstruovány místními rodáky. Nutno připomenout, že se jedná o menší část hřbitovů, protože především v osídlených lokalitách byly staré náhrobky odstraněny a hřbitovy upraveny pro nově příchozí obyvatele. U zlikvidovaných vsí byly často zcela nebo zčásti zničeny právě hřbitovy. Část hřbitovů, např. Přimda nebo Poběžovice, byla zbuldozerována až těsně před otevřením hranice, protože státní úředníci počítali s masovými návštěvami sudetských Němců a styděli se za stav, v jakém se hřbitovy nacházely.\nDnes jsme v pohraničí Českého lesa a samozřejmě i jinde svědky paradoxní situace. Setkáváme se zde s intaktně dochovanými německými hřbitovy z období před rokem 1945. Na současných hřbitovech na německé straně hranice již staré kované kříže a kamenné památníky nahradily nízké desky z leštěné žuly. U našich, Čechy používaných\nhřbitovů, zcela v duchu komunistického náhledu na místo posledního odpočinku člověka, byly užívány jen cementové náhrobní desky z umělého kamene, zpevněné kovovou armaturou. Ty, seřazeny za sebou, tak trochu připomínají malá panelová sídliště, budovaná ve stejném období. I zde se samozřejmě situace v posledním desetiletí zlepšila.\nVe srovnání se současnými pohřebišti na obou stranách hranice tak opravené a udržované hřbitovy v Sudetech vypadají, dá-li se to tak říci, velice příjemně a vytvářejí spojnici mezi současností a stále se vzdalující minulostí. Nejzachovalejší z těchto hřbitovů by si jistě zasluhovaly památkovou ochranu. K ojediněle zachovalým starým hřbitovům patří pohřebiště rozkládající se kolem kostela sv. Vavřince na štítarském hradišti nedaleko Hostouně.\nPohled na prosté pomníky s litinovými kříži, jichž je na hřbitově velké množství, neruší žádné mladší náhrobky. Je to především proto, že od prvních desetiletí 20. Století byl k pohřbům užíván novější hřbitov pod kostelem. Hřbitůvek kolem starého kostela zarostl náletem tak, že kříže nemohly být poškozeny ani zničeny. V devadesátých letech 20. století byl hřbitov vyčištěn od náletové zeleně a opraven. Dnes představuje kompaktně dochovaný celek složený z pomníků, zasazených sem na přelomu19. a20. století, a je jedinečnou kulisou k natáčení historických filmů. Zcela nově rodáci z Pleše sestavili a vztyčili i povalené a rozbité pomníky na místním hřbitově. Dobře zachovány jsou také staré náhrobky např. na hřbitovech v Křakově, Mířkově, Hoře Sv. Václava, Folmavě, Stráži (u Tachova), Nových Domcích u Rozvadova a donedávna i ve Starém Sedlišti.\nZajímavá paralela se nabízí ve srovnání se starými židovskými hřbitovy, které němečtí nacisté chtěli zcela zničit. Také zde však záleželo na konkrétních lidech a okolnostech. A tak se v Českém lese – navzdory nacistickému přesvědčení a německé důslednosti i českému ignorantství a nezájmu – zachovaly vedle sebe dnes již neužívané židovské a německé hřbitovy. Ty budou doufejme již trvale připomínat kulturu dvou národů, které v českém pohraničí žily a byly spojeny s jeho historií.\nPři slovech naší hymny mně vždy vytane na mysli mystická krajina českých pohádek. Ta krajina protkaná úzkými cestami, při nichž stojí boží muka, staré lípy a klikatí se hluboké úvozy vroubené lučním kvítím. Samozřejmostí tohoto pohledu jsou i četné kapličky, malebné vísky, jejichž dominantu tvoří kostely a zámečky, nechybí ani rybníky s hrázemi porostlými stromy, od nichž stoupá stromořadí ke kostelíku nad obcí. Tato krásná krajina nám byla dána do užívání našimi předky. Kolektivizace zemědělství, rozorávání mezí a vytváření širých lánů tento poetický obraz české krajiny nenávratně zlikvidovaly. Zmizely pevné body v krajině, podle nichž se člověk mohl orientovat, stejně jako staré mezníky, zmizel i vztah člověka-zemědělce k cizí společné půdě. Při přeměně půvabné krajiny na anonymní plochy polí zanikly i stovky a tisíce kamenných soch, božích muk, křížků, kapliček i památných stromů. Vymazána z map i krajiny byla většina úvozových cest, jimiž chodila zbožná procesí nebo jednotlivci za prací a zábavou. Člověk se odcizil krajině, která jej obklopuje. Z polí a luk venkovské krajiny téměř vymizeli lidé, zůstali snad jen ti, kteří opakovaně využívají stále těžší a ke krajině nešetrnější zemědělskou techniku. Stromořadí nahradily sloupy elektrického vedení a kříže se sochami myslivecké posedy, které v takovém množství existují dnes pouze v Čechách.\nOpravit zřícený kostel, vysázet lipovou alej nebo znovu postavit boží muka je možné, krajině však její dřívější tvář nevrátíme. Právě z těchto důvodů můžeme obdivovat opuštěnou krajinu Českého lesa, tu čítanku uplynulých časů, v níž je bývalá tvář krajiny navzdory všem pokusům o její likvidaci zaznamenána a kde je v důsledku specifické cesty dějin západočeských Sudet prozatím téměř nedotčena bezcitnou civilizací.


Aktuální informace pro samoplátce a ambulanty - Lázně Lednice\nAktuální informace pro samoplátce a ambulanty\nÚvod > Novinky > Aktuální informace pro samoplátce a ambulanty\nV rámci zachování bezpečného a nerušeného pobytu v našich lázních, přijímáme klienty na základě těchto interních opatření:\n1. Klienti, kteří mají za sebou ukončené očkování a uplynulo od něj min. 14 dní mohou čerpat lázeňské služby bez omezení. Zde je nutné při příjezdu na pobyt předložit certifikát.\n2. Klienti, kteří prodělali onemocnění COVID-19 a od prvního PCR pozitivního testu neuplynulo více než 180 dní, mohou také veškeré služby absolvovat bez omezení. Zde je nutností předložit příslušné potvrzení o prodělané nemoci.\n3. Klienti, kteří nemohou být očkovaní ze zdravotních důvodů, předloží potvrzení o absolvování PCR testu ne starším 72 hodin s negativním výsledkem – po předložení tohoto dokumentu je možné poskytnout klientům veškeré lázeňské služby.\n4. Klienti, kteří mají za sebou alespoň 1 dávku očkování u dvoudávkové vakcíny nebo klienti, kteří mají za sebou očkování jednodávkovou vakcínou a doposud neuplynula 14 denní lhůta se pro pobyt v našich lázních musí prokázat potvrzením o absolvování PCR testu s negativním výsledkem ne starším 72 hodin.\n5. Neočkovaní klienti mohou nastoupit pouze na „léčebný pobyt“ bez omezení délky pobytu po předložení negativního PCR testu ne starším 72 hodin.\n6. Neočkovaní klient nebudou moci nastoupit na „relaxační pobyt“ (pobyt bez zdravotní prohlídky). Na tento pobyt mohou nastoupit pouze osoby uvedené v bodech 1-4. V tomto případě prosíme o kontaktování recepce na tel. 519 304 811.\n7. Nástup je zakázán rovněž klientům vykazujícím klinické příznaky onemocnění covid-19.\nHeslem PERLA získáte masáž zdarma!\nDo konce roku máme vyprodáno\nObjednávání procedur 29.9. - 04.10.2021