Výprava na Svatý Nos – část 1. – Rok na Sibiři\nÚnor 24, 2015 Únor 24, 2015 zuzazahradkova\nVýprava na Svatý Nos – část 1.\nPrávě teď dochází k malé retrospektivě…Po roce a půl se dostávám k (alespoň pro mě) k dlouho očekávanému článku, který věnují mé nejpůvabnější cestě po Bajkalu, a to o putování na Svatém Nosu. Asi si říkáte, jak si to po té době můžu všechno pamatovat… no, psaly jsme si deníček, takže některé info jsou právě z něj. A to, o čem sem nenapsal do deníku, jsem si uložila do své hlavy a fotografií… Ani vlastně nevím, proč jsem ten článek nenapsala hned po příjezdu. Možná jsem chtěla nezapomenout? Anebo jsem jednoduše prokrastinovala, nebo kulantněji řečeno, čekala na správný okamžik, kdy dozrají mé myšlenky?\nSvatý Nos: „pfffff…hahaha…“ Taková byla reakce většiny mých blízkých, když uslyšeli právě tento název. Proč NOS? Co to je za blbost? U toho Bajkalu jsou fakt divný!…No takže PROČ NOS? Protože u toho Bajkalu ti Rusové trochu divný jsou:-D Vždy měli tendence osvojovat si vše, co jim přišlo pod ruku. Rozuměj: Svatý Nos leží v Burjatské republice, a tedy původním jazykem je zde burjatština. Burjaté zde byli mnohem dříve než Rusové, což znamená, že název poloostrova Святой Нос (tedy Svatý Nos) není původní. MĚL by to být překlad původního burjatského Хилмэн – Хушун, co v překladu do ruštiny znamená „морда (нос) осётра“ (tlama (nos) jesetera). Burjaté často nazývali místa na základě jejich vnějších znaků…Jak se tedy ruština dostala k překladu „Svatý Nos“? To asi ví jen olgoj chorchoj…těžko říct. Došlo k překroucení původu slova…no co už…\nTak ještě jednou: Svatý Nos, největší bajkalský poloostrov, se nachází ve východní části jezera. Když je pěkné počasí, můžete Svatý Nos vidět z Mysu Choboj (od sebe vzdáleny cca 40 km). Dříve byl Nos ostrov, ale postupem času se vytvořila písečná kosa, která hornatý ostrov propojila s pevninou. Písečná kosa dlouhá téměř 30 km pak od sebe odděluje dva zálivy – Barguzinský a Čivyrkujský. (Jak nám bylo vysvětleno, Barguzisnký záliv je mnohem studenější než Čivyrkujský…proto jsme se, pochopitelně, musely koupat v tom studenějším. Když jsme byly u Čivyrkujského zálivu, nebyl samozřejmě na koupání čas (kromě mnoha hodin prosezených na molu a procivěných na neskonalou krásu Barguzinského hřbetu…). Svatý Nos je součástí Zabajkalského národního parku a před vstupem na jeho území je třeba zaplatit 70 RUB/den.\nProč právě sem? Jsou tu hory, plážičky, a hlavně svatý klid. Poloostrov je celý hornatý, příliš vody zde nepotkáte a je „obydlený“ jen na březích Čivyrkujského zálivu. Ovšem není se čeho bát, jelikož kolem dokola je pouze a jenom pitná bajkalská voda. Pokud najdete do hor, není problém. Pokud do hor jdete, trochu to problém je, ale zkušení a znalí se nezaleknou několika litrů vody na zádech… obzvlášť v letním období, kdy je na Bajkale obvykle velké teplo…třicítky jsou tu na denním pořádku. Horší je to s jídlem…to si musíte všechno dovézt z pevniny…kromě ryb a medvěda (na jehož lov se asi jen málokdo vydá) tu nic k jídlu neseženete…ačkoliv dá se! Nic není ztraceno, ale musíte mít štěstí na lidi…\nDalší zajímavost je ta, že kolem poloostrova máte největší pravděpodobnost pro spatření bajkalského tuleně a přímo na ostrově pak medvěda. Místní ochránci přírody i záchranáři hovoří o cca 100 kusech medvěda hnědého. Takže stovka medvědů se prohání po území o 100 km2 menším než je KRNAP. Medvědi pro mě byli asi tou největší pochybností pro to, zda na Nos jet či než… svoji obavu jsem po několika dnech rozhodování převrátila ve velké očekávání, a to, že bych poprvé v životě mohla na vlastní oči spatřit medvěda… neboli jak místní (ale i Máša v seriálu Máša a medvěd) říkají, „mišku“…jak rozkošné, že…\nVýpravu na Svatý Nos jsme uskutečnily ve třech – dvě Polky, Gosia a Lena, a já. Jak jsme záhy poznaly, asi není příliš obvyklé do takových odlehlejších končin jezdit jen v dívčím složení. Všichni se tomu velice divili. Kromě nás..:-) Jely jsme v termínu 10. – 18. 6. 2013, v době, kdy se můj desetiměsíční (a Gossiin čtyřměsíční) pobyt v Irkutsku nezadržitelně blížil ke konci a chtěly jsme si ještě užít letního Bajkalu (ano, letní, v Rusku totiž léto začíná 1. června). Bylo vedro a předpověď počasí byla více než příznivá. Pořád pěkně!\nNaše trasa byla taková: Irkutsk – Ulan-Ude – Usť-Barguzin – Svatý Nos (Hadí záliv, horké prameny, výstup na nejvyšší horu Makarova – 1878 m) – a pak stejnou cestou zpět, přičemž já budu pokračovat až do Irkutsku, holky se odtrhnou ve Sljudjance a pojedou do Aršanu. To byl plán a jak se to tak v Rusku podaří, skutečnost se mnohdy od plánů liší…to by přeci byla nuda, mít vše naplánované a zorganizované:-)\nPondělí 10. června // Cesta byla (opět) dobrodružná od samého začátku. Vše začalo v maršrutce, kam mě nechtěli vzít kvůli krosně… koukali na mě jak na blázna. Tak jsem musela jet busem 61, který ale nejel na vlakáč…tak jsem musela přesednout na bus 77. Cesta, která normálně trvala 10 minut se tak protáhla na 25 minut…a pak čekalo další peklíčko. Cesta vlakem v „obščem“ vagónu. Jely jsme tedy trasu Irkutsk – Ulan-Ude. Pořád tvrdím, že cesta vlakem bývá příjemná…no jo, pokud ale jedete „plackartem“ nebo v „obščim“, kde s vámi cestují další tři lidé (tj. na každé lůžko jeden), a ne 6 a více. Co je tedy „obščij“ vagón? Je to: nejnižší třída, nejlevnější (zaplatily jsme asi 600 rublů), v podstatě je to vagón typu kupé, jenže v tom kupé nejedou 4 lidé, ale až lidí 10!! Také nedostanete žádné deky, povlečení a jako bonus obdržíte extrémně protivnou děžurnou. Což tedy znamená, že se vezete v takovém dobytčím voze, ve kterém jezdí ti nejchudší občané či ti, co chtějí ušetřit. Co byl náš případ. Jelo nás v jednom kupé „pouze“ 6. Můžu ale říci, že už si příště připlatím za plackart a pohodlně se vyspím. Ono po 7 hodinách cesty v noci, bez pohodlného posezu (to i v autobuse se líp spí) a téměř bez spánku váš další den stojí pěkně za starou bačkoru…\nÚterý 11. června // Do Ulan-Ude jsme přijely kolem šesté ráno. A začala další část našeho putování. Potřebovaly jsme se dostat do Usť-Barguzinu. Problém byl ten, že jsme nevěděly: v kolik nám to jede a navíc jsme myslely, že to jede ze Severního avtovokzálu. Takže poté, co jsme marně čekaly na nějaké MHD (bylo příliš brzy), jsme si vzaly taxi (taxikář na nás neodbytně pokřikoval: „taxi, taxi, levně, levně!“ – a skutečně jen 150 RUB) a poručily jsme si na Severní avtovokzál (podle Lonely Planet), že prý nám odtud jede maršrutka do Usť-Barguzinu. Ještě, že jsme to řekly! Pán se totiž zarazil a povídá, že do U-B to přeci už jezdí z Jižního avtovokzálu. Aha, aha! Tak hlavně, že to víme. Byla to zásadní informace, protože tato dvě nádraží jsou od sebe vzdálená…no…přes celé město.\nKaždopádně vše dobře dopadlo – na nádraží jsme se zorientovaly, zjistily, že první volná maršrutka jede v 15:00 (do U-B jezdí několik maršrutek denně 4-5 – ráno i odpo – toto jsou info z června 2013, dnes může být všechno jinak. Stejně tak to jezdí z U-B do U-U), a tak jsme se mohly jet podívat na Ivolginský dacan. Jelikož jsem tam byla v listopadu, docela jsem se těšila nezasněžené pohledy na klášter. Holky tam jely poprvé). Ranní cestování v létě má své výhody – všude jsme byly samy a ještě nebylo vedro. Bývaly bychom si to vše užily ještě více, jenže únava byla tak veliká, že to nějak nešlo. Každopádně parádní fotky, parádní místo. Po návštěvě kláštera jsme se vracely zpět v maršrutce s potahy á la Louis Vuitton (!!!) a pak nás čekala rychlá prohlídka města, kterou jsme kvůli únavě a nesnesitelnému vedru (jasná obloha a teplota přes 30 °C) brzy ukončily pojídáním skvělých místních poz a zaslouženým poleháváním u fontány před divadlem. To jsme potřebovaly!\nNo a ve tři nám to mělo jet. Ale měly jsme štěstí a byla nakonec místa v dřívějším spoji, v 14:30. Před nástupem do maršrutky nám bylo řečeno, že cesta sice stojí 300 RUB, ale že ještě navíc budeme platit 100 RUB za jednu krosnu, která se poveze na střeše. No a to my jsme nechtěly zaplatit, páč nám to přišlo dost peněz. A tak jsme se s Gosiou začaly s řidičem handrkovat o ceně, a dohadovaly jsme se o ní celou cestu do U-B. Což bylo ve výsledku velice zábavné pro celou maršrutku a postupně se do hovoru začali zapojovat ostatní členové posádky a povzbuzovali nás, ať to nevzdáváme:-D A nevzdaly! Nakonec pán řidič šel s cenou dolů: 2 krosny + jedna zdarma a ještě se nám vnucoval, že když budeme v U-B, tak se mu máme ozvat a že ho můžeme přijít navštívit. No tak to zas ne, pane…dal nám ale vizitku s kontaktem na maršrutku zpět, a to se nám hodilo! Takže vlastně díky!\nNa cestě do U-B jsme se na jednom odpočívadle seznámily se dvěma Švýcary – kluk s holkou, jely do U-B, bez stanu, spacáků, ale chtěli na Svatý Nos. A věděli toho ještě míň, než my (a to my jsme taky nebyly úplně naštudované). Tak jsme jim popřály hodně štěstí, ať najdou nějaké ubytování. A tak ze slušnosti jsme si popřáli, že se třeba někde na Svatém Nose potkáme…ale příliš jsme v to nedoufali. A po 4 hodinách vejtřaskoidní cesty (již mnoho let se zde staví (stavěla) asfaltová silnice – jak je tomu dnes, by bylo zajímavé zjistit) jsme tedy konečně dojeli do cíle – Usť-Barguzin, odkud se přeplavíme přívozem přes řeku Barguzin a budeme na kose vedoucí na Svatý Nos.\nUsť-Barguzin je tzv. osada městského typu o 7 000 obyvatelích. Městského typu možná proto, že je tam škola a nemocnice. Jinak je to obyčejná vesnice, kde se zastavil čas a lidé zde nemají tušení, jak to vypadá ve městě. Lidé se zde živí dřevařstvím nebo rybolovem. Má to ale své kouzlo, které mě naprosto dostalo. Tady jsem se cítila jak na konci světa…život tu plynul úplně jinak. Byly jsme pro všechny veliká exotika a pozdvižení na vsi: 3 holky, s báglama, v červnu. Ačkoliv je Svatý Nos uveden jako jeden z highlightů návštěvy Bajkalu, právě vzdálenost a odlehlost od většího turistického centra (Ulan-Ude) z něj dělá ne příliš atraktivní místo. Svatý Nos už trochu (víc) divočina. Právě díky malému počtu turistů si jak Usť-Barguzin, tak i Svatý Nos udržuje svou panenskou krásu.\nCo se týče ubytování, moc možností, kde složit hlavu nemáte. Buď zvolíte noc ve stanu mimo vesnici (náš případ) nebo u místních anebo v hostelu velice sympatického chlapíka, Alexandra Beketova (kontakt na něj: baikalfamily@mail.ru. Jinak se o něm píše i v anglické verzi Lonely Planet). Alexandr dlouhá léta pracoval v Zabajkalském národním parku, takže má obrovské znalosti o této oblasti. Plus je to velice sympatický chlápek, který rád pomůže a poradí.\nPo náročné celodenní cestě jsme se rozhodly postavit stan mimo vesnici a cítily jsme, že se potřebujeme zastavit, naplánovat trasu na Svatý Nos a hlavně se na něj podívat v celé jeho kráse. To se nám podařilo. Našly jsme, pravda, ne moc pěkné místo, kde byly odpadky a komáři, ale kousek od našeho plácku se otevíral pohled na hornatý poloostrov a zapadající slunce. To byla paráda! Už se nemůžeme dočkat!! Uléháme se pocitem, že zítra to všechno začne…dobrodružství na pustém poloostrově, kde žijí jen rybáři a medvědi.\nA zde malá fotodokumentace z prvních dvou dnů:\nPrevious Poslední přednáška o pobytu u Bajkalu 2012-2013\nNext Fotogalerie a krátká úvaha, se kterou nemusíte souhlasit


Hlavní partneři\tPartneři\tMediální partneři\tPřípravy podle plánu\n18. 6. 2012 / Přípravy juniorského mistrovství světa v klasickém lyžování, které se v lednu 2013 uskuteční v Liberci, pokračují podle plánu. Členové organizačního výboru se pravidelně scházejí na pracovních schůzkách a věnují se činnosti jednotlivých sekcí.\nPořadatelé v těchto dnech absolvují například řadu důležitých jednání s partnery lyžařského šampionátu - složkami integrovaného záchranného systému, Sportovním areálem Ještěd o využití sportovišť na Ještědu a ve Vesci či Agenturou regionálního rozvoje zajišťující dohled nad transparentností veškerých dodávek. Řeší se také zajištění dopravy, bezpečnosti a cateringu. Souběžně s novými informacemi se průběžně aktualizuje i sportovní program. Veškeré novinky z dění okolo příprav lyžařské akce jsou k dispozici na nově spuštěných webových stránkách.\nVe dnech 25. a 26. června čeká organizátory juniorského šampionátu první důležitá prověrka. V Liberci přivítají zástupce Mezinárodní lyžařské federace, kteří zkontrolují stav a průběh příprav, sladí společné postupy i potřebné náležitosti a naplánují další nezbytné kroky pro úspěšné uspořádání akce. © 2012 FIS NORDIC JUNIOR & U23 WORLD SKI CHAMPIONSHIPS LIBEREC 2013


Virtuální adopce – hledání na Rajčeti\nHledání: Virtuální adopce\nPro dotaz Virtuální adopce jsme našli 35 výsledků.\nčerven 2016 až září 2018\nVirtuální adopce - Ťíťa\n2018 Tlusťoučká, milounká,klidná Títěnka je starší kočička. Je nenáročná, ostatní kočky snese, když jí moc otravují vleze si na nejvyšší kousek škrabadla a odtud pozoruje cvrkot. Hodně času prospí a proleží. Strašně ráda se mazlí, ducá hlavičkou a nastavuje bříško. Byly by vhodná do klidné domácnosti i jako solokočka. Bude s Vámi sdílet radosti i starosti a svým klidem Vám přinese jen pozitivní energii.\nVirtuální adopce: BERUŠKA\nBeruška byla nalezena ve velmi zanedbaném stavu.\nOdhadovaný věk na vet je cca 8+ Tak jsme si řekli, že bude slavit duben/2008.\nByli jí dělány testy na ledviny atd a je zdravá jako řípa.\nJen ji čeká oprava zoubků a očkování.\nJe velice milá a hodná. Je klidné povahy, kočičky ji nevadí ale pejsků se bojí.\nRaději do domácnosti bez malých dětí.\nPro další informace volejte: 777 352 385 nebo 702885595\nPište na mail: info@vegacek.cz\nVirtuální adopce - Til\nčerven 2017 až červenec 2020\nVirtuální adopce - Čako\nČakoušek je milý, mazlivý kocourek. Odchytily jsme ho v Čakovicích s poraněnou nohou. Čakovi musely být amputovány dva prsty u zadní nohy, ale v pohybu mu to nevadí a ani na pohled to není moc poznat. Čako bohužel trpí špatnými ledvinami a musí mít dietní granulky a kapsičky, ale i tak by rád bydlel ve svém a měl někoho jen pro sebe.Je to tak zvaný kocour ,,klíňák".\nkvěten 2015 až duben 2020\nVirtuální adopce - Satan\nV našem minidepozitu u Míly je evidentně spokojený, míra rozmazlování uspokojivá, žádné další kočky ho neobtěžují, přísun mazlení i ledvinové bašty nadměrná. Začalo ho ale trápit ucpávání analních žlázek, což je u koček poměrně rarita (no, on je taky vzácný kocour, že). Už několikrát byl na vymačkávání, ale bohužel se mu problém vrací. Přispání a hlubší vyčištění v nakróze je problematické, kvůli jeho ledvinám. Takže se moc neví, co s tím. V červnu ho čeká kontrolní krevní testy kvůli ledvinám, pak se ještě zkusíme poradit s dalšími veterináři, jestli by někdo nevymyslel nějaké šetrné řešení. Každopádně vám ale Sašánek přeje krásný slunný víkend, a my se k jeho přání připojujeme!\nlistopad 2014 až listopad 2016\n23.10.2014 Antonio - virtuální adopce\nVideo a foto - virtuální adopce, Štěpánek\núnor 2011 až srpen 2013\nVideo a foto - virtuální adopce, Gregorek\nVideo a foto - virtuální adopce, Moureček\n11.12.2014 Slepý Kristián - dáváme do virtuální adopce\nVideo a foto - virtuální adopce, Pan Koťátko\nVideo a foto - virtuální adopce, Fionka i Fantomásek\nBorisek s Evčou - paničkou v rámci virtuální adopce 25.4.2015\nVideo a foto - Jonatánek má svou paničku, virtuální adopce\nVideo a foto - Nelofar má svou paničku, virtuální adopce 30.7.2013\núnor 2011 až červenec 2013\nVIRTUÁLNÍ ADOPCE Leonek se narodil někdy kolem roku 2009. Je kastrovaný a i přes nějaké ty zdravotní problémy si u nás užívá spokojeného stáří.\nV tomto albu jsou kočičky které jsou k virtuální adopci protože nemohou být ze zdravotních důvodů či povaze nabídnuti k umístění.\nlistopad 2010 až červen 2014\nEsmeralda - virtualní adopce\nVIRTUÁLNÍ ADOPCE Sedmiletá westička Hači (narozena cca 2010) je nyní mazlivé a uchechtané stvoření. Je fixovaná na paní Schilteovou a domácí smečku. Hači dříve měla velké zdravotní problémy. Nyní bere pravidelně léky na štítnou žlázu a srdce. Hlavně její problémy se srdíčkem jsou důvodem, proč jsme se ji rozhodly zařadit do virtuální adopce, jakékoliv změny nese těžce a nemusely by pro ni dopadnout dobře.\nVIRTUÁLNÍ ADOPCE Barborka (narozena cca 2007) k nám přišla z množírny, typický kříženec jorka. Vůči cizím lidem se chová plaše a bojácně. Barborka u nás dožije, nebudeme ji stresovat dalšími přesuny a změnami.


FOTO: Indiánské odpoledne. V Brné se sešli obdivovatelé hrdinů Karla Maye - Ústecký deník\nFOTO: Indiánské odpoledne. V Brné se sešli obdivovatelé hrdinů Karla Maye\nVinnetou, Klekí Petra, Inču čuna, Ribanna, Sam Hawkens, „Myší oásek“, potrhlý „Motýlkář“, Old Firehand a samozřejmě Old Shaterhand, kterého ztvárnil medailista z Mistrovství Evropy v boxu, nyní prezident České boxerské asociace a rodák z Brné Sváťa Žáček.\nV sobotu odpoledne se sešli v Brné u kapličky a v sousední hospodě už popáté obdivovatelé všech hrdinů Karla Maye. | Foto: Anna Patricie Vorlíčková\nV sobotu odpoledne se sešli v Brné u kapličky a v sousední hospodě už popáté obdivovatelé všech hrdinů Karla Maye. I ten přišel, jeho roli si zahrál populární Vladimír Hron a skupina Pšito Oyale.\nPo přivítání položili květiny u totemů a potom se začal program: házení tomahawkem, střílení lukem, chytání bizonů, prohlídka indiánského ležení. Dorazily i kroužky z Domu dětí a mládeže. Všichni kostýmovaní účastníci starší 18 let dostali frťana ohnivé vody, vylosovaní dospělí pivo značky Karl May a vylosované děti vstupenky na představení Mladé scény.\n„Praví“ indiáni předvedli také indiánské tance a do tance na závěr zapojili diváky. Na sále byly k prohlédnutí repliky zbraní ze slavných filmů a výstava knížek Karla Maye, kterou vlastní Petr Berounský. Byla zde i kniha Vánoce, kterou May psal v Brné.\nK jídlu šmakoval guláš, k pití burčák. Pořádal spolek Veselá Brná.\nAnna Patricie Vorlíčková\nKarl May, Mistrovství Evropy, Old Firehand, Česká boxerská asociace, Vladimír Hron, Vánoce, Petr Berounský, Mladá scéna


Montáž střešního okna VELUX | SDK Pecák\nDomů » Služby » Montáž střešního okna VELUX\nModerní střešní okna dnes kladou zvýšené požadavky na odbornost montáže. Výrobci střešních oken proto doporučují řádně proškolené montážní firmy. Odborně instalujeme střešní okna VELUX a jejich příslušenství. Montáž zahrnuje přípravu stavebního otvoru, oplechování a úpravu střešní krytiny. Spolupracujeme pouze s osvědčenými dodavateli.


Paní Anna U., narozená 1912 | Holocaust\nMůj otec pocházel z pražské německé rodiny, která vlastnila v Praze ještě dnes známou vinárnu U Bindrů. Hodně cestoval, a když se usadil, oženil se s dívkou o 22 let mladší. Chtěli se zabydlet někde poblíž rodné vesnice mé matky, proto se rozhodli odstěhovat do Salzburgu. Na cestě se však zastavili v Českých Budějovicích a matce se tam zalíbilo. Proč bychom jezdili až do ciziny, navrhla, tady je to tak akorát a nemám daleko domů. Já jsem se pak narodila v roce 1912 v Českých Budějovicích.\nNaše rodina byla německá a chci zdůraznit, že naši předkové byli čeští Němci a propánaboha žádní sudeťáci . Moji rodiče na svůj německý původ doplatili. Byli v roce 1945 odsunuti a moje sestra, o dva roky mladší, šla dobrovolně s nimi.\nV Budějovicích jsem chodila tři roky do klášterní školy a potom do německé občanské školy. Zpočátku jsem byla dost introvertní dítě a měla jsem velice ráda jeptišky. Obdivovala jsem jejich lásku, trpělivost a stále veselou náladu, takže jsem chtěla být také jeptiškou. Moje matka byla povahy spíše veselé a rozhodně s tím nesouhlasila. Poslala mne do obecné školy. Od té doby se také datuje moje velké přátelství s židovskými lidmi, nejenom děvčaty, ale také s muži. Ve 4. třídě se mě ujala tři děvčata, všechny Židovky. Zůstaly mými nejlepšími kamarádkami po celý život, ovšem žije již jenom jedna.\nPo obecné škole jsem dělala přijímací zkoušky na německé Státní vyšší reálné gymnázium v Budějovicích. Měla jsem hodně kamarádek. Škola mi hodně dala, dodnes ráda vzpomínám na naše profesory. Po maturitě na gymnáziu jsem si kvůli matce externě udělala maturitu na učitelském ústavu. Dávala jsem hodiny různým primánům a jiným žákům gymnázia. Byla jsem dobrá v češtině, němčině a francouzštině.\nPo maturitě mě matka vzala na cestu do Itálie. Jely jsme vlakem. Byla to moje první cesta do světa a mně se zdálo, že není dobré, když jedu přes nějakou krajinu a nemám možnost ji poznat. Později jsem se proto vydávala na cesty na kole. Ze začátku jen na měsíc, posléze na tři měsíce. Procestovala jsem jak západní, tak jižní Evropu. Mám na to velice krásné vzpomínky, potkávala jsem na silnici různé mladé lidi, kteří také tak cestovali.\nSamé krásné vily a v jedné z nich československá ambasáda. Řekla jsem si, že se tam podívám. Vešla jsem, úředníci se mě ptali, co potřebuji, a já jsem řekla: Nic, já jsem z Budějovic a přišla jsem se na vás podívat . Oni řekli: Vy jste dobrá a nechtěla byste u nás sloužit, my hledáme nové síly. Vy umíte asi jazyky? Domluvili jsme se, že až se vrátím domů, podám si žádost o přijetí jako kancelářská síla na ministerstvo zahraničí. Pozvali mě, to už byl rok 1936, a já jsem udělala dost náročnou zkoušku z němčiny, angličtiny, francouzštiny, italštiny a španělštiny. Nastoupila jsem v Toskánském paláci a bydlela u své sestry v Praze v Růžové ulici.\nV Praze jsem žila velmi kulturním životem. Byli jsme každý večer v divadle. Do Národního divadla se chodilo k stání za 2 Kč. Navštěvovali jsme také koncerty v Neues deutsches Theater, dnešní Státní opeře. V Budějovicích jsem měla známost s jedním židovským klukem, se kterým jsem se rozešla. V Praze jsem měla hodně německých a českých židovských přátel. V roce 1939 jsem poznala svého pozdějšího muže a hned jsem věděla, že jsem našla partnera na celý život.\nPo převratu na 2. republiku mě z ministerstva propustili jako levičáckou úřednici. Bála jsem se o budoucnost a nabádala jsem své židovské přítelkyně, aby emigrovaly. Než jsem byla propuštěna, podařilo se mi na diplomatický pas získat vízum do Francie pro mou milou přítelkyni Editu. Později jsme se setrou pomáhaly i dalším pronásledovaným židovským osobám. Pomáhaly jsme jim posílat jejich věci do zahraničí. Díky diplomatickému pasu, který jsem ani přes několikeré vyzvání nevrátila, a mému vysvědčení o árijském původu do třetího pokolení, které jsem si pořídila pouze k tomuto účelu, se nám podařilo pomoci několika židovským lidem k emigraci. Svou garsoniéru jsme také se sestrou půjčily komunistické organizaci.\nMůj nastávající muž byl doktor Epstein, který přišel do Prahy z Brna jenom s kufříkem s nejnutnějšími věcmi. Měl v Brně praxi jako laryngolog a jednoho dne ho německý doktor vyhodil se slovy : Na shledanou pane doktore, ode dneška tu ordinuji já. Vezměte se své věci a zmizte. V Praze pracoval jako pomocný dělník u jedné stavitelské firmy, dokonce se snažil vidět to jako splnění svého mladistvého snu stát se architektem. Manžel měl velmi dobrý politický cit a věděl, že dojde k válce. Byl přesvědčený komunista, stejně jako já. Chodil k nám jako můj student, dávala jsem mu soukromé hodiny italštiny.\nJednou pozdě odpoledne, když byl u nás a měli jsme otevřenou učebnici italštiny na stole, zazvonil zvonek a přišli dva obrovští chlapi od finanční policie. Žádali, abych studenta poslala pryč. Naštěstí ho nechali odejít, protože tehdy už židovští občané měli zakázán styk s árijci a nesměli večer vycházet. Volala jsem sestře do práce, aby přišla. Řekli nám, že vědí, že máme schovány cenné papíry jednoho Žida, a abychom je vydaly. Pochopitelně jsme to zapřely. Věděly jsme obě, že jsou tam nejen ty papíry. Trnuly jsme hrůzou, protože se pustili do prohlídky celého pokoje. Měly jsme kromě cenných papírů také šperky od přátel, kteří se chystali k emigraci. Byly poschovávány v různých nádobách na sůl, na cukr, na mouku. Naštěstí to nenašli. Narazili jen na kafe a říkali: Kde jsou židé, tam je také kafe . Vzali nás do vazby. Drželi nás tam 3 týdny, ale byla to ještě veselá vazba, protože tam byly české dozorkyně, které ihned přišly s tím, abychom dělaly nějakou práci. Moje hodná sestra pro ně pracovala, ale já jsem hrdopyšně veškerou práci odmítla. Jídlo jsem vracela, že to není k žrádlu a podobně. Měly jsme samozřejmě výslechy, při kterých jsem na začátku všechno zapřela. Když nás pak konfrontovali se starým panem Seidnerem, kterému patřily ony cenné papíry, řekl nám: Děvčata, já jsem to přiznal, nemá to smysl! Tak jsme řekly, jak to bylo. Nás pustili, ale pana Seidnera poslali do Terezína, odkud se už nevrátil.\nKdyž jsem v létě 1939 poznala svého manžela, zapojila jsem se do protifašistického hnutí. Praha se otevřela německým emigrantům a já je zadarmo učila. Šlo jednak o členy německého sociálně-demokratického klubu Die Tat a jednak o židovské emigranty, z větší části komunisty. Scházeli jsme se v jedné hospodě a pak u nás v bytě a moje sestra říkala: Pokud se zabýváš těmi židovskými emigranty, no dobře, ale teď se zaplétáš i s komunisty, to špatně dopadne. Neměla bys to dělat. Já jsem si ale nedala říct.\nS manželem jsme byli zapojeni přes sovětský generální konzulát. Manžel docházel za generálním konzulem, který se jmenoval Jakovlev a s kterým udržoval i určitý druh přátelství. Scházeli jsme se, když to už bylo dost nahnuté, také v kostelech. Jednou jsme seděli u sv. Ignáce na Karlově náměstí a byli jsme velice smutní, měli jsme před sebou jen samé černé vyhlídky. Tam se k nám obrátil jeden z jezuitských knězů a ptal se, jestli nám může pomoci. Manžel mu řekl stručně, že ztratil práci na stavbě a že ho už nikde nezaměstnají. A kněz jej poslal do Břevnova za opatem, že ho zaměstnají jako pomocného zahradníka. Opat radil manželovi, aby se ucházel o misionářské místo, že nemusí ani konvertovat, bude-li jako katolický misionář v Číně. Zkusili jsme to, ale bezvýsledně.\nGenerální konzul Jakovlev mého muže přemluvil, aby si podal žádost o emigraci do Sovětského svazu, že doktory potřebují. Bylo by to málem ztroskotalo na tom, že měl přítelkyni německé národnosti. Jakovlev řekl, že by to nebyl problém v případě, že bychom se vzali. Můj muž mu řekl: Jak se dneska můžeme vzít? U nás na sovětském generálním konzulátě, civilní sňatek .\nV květnu 1941 jsme to uskutečnili a nechali tam žádosti o vystěhování, fotografie i dokumenty o našem sňatku. To všechno padlo později do rukou gestapa. 2. listopadu 1941 jsme byli oba zatčeni a viděli jsme se naposled v Pečkárně, kde jsme čekali na výslech. Já jsem potom přišla na Pankrác a byla jsem v cele s řadou mladých českých komunistek, se kterými jsem se velmi brzy spřátelila. Co bylo s manželem jsem nevěděla. Na Pankráci jsem byla volána také na výslechy, při nichž jsem všechno zapřela. Hrála jsem takovou trochu poblázněnou holku, která by pro cestování obětovala všechno, a tak jsem referentovi namluvila, že jsem se chtěla podívat také do Sovětského svazu, kde jsem ještě nebyla, a že to nemělo vůbec žádné politické pozadí a že Epsteina jsem znala jako mnoho jiných lidí apod. Dali mě do transportu do ženského koncentračního tábora Ravensbrück.\nNaše cesta vedla přes Lipsko, několik týdnů nás nechali v tzv. arbeitshausu, kde jsme měly opravovat vojenské uniformy. Tam jsem vyfasovala poprvé pořádnou facku, protože se mi dostaly do rukou nůžky a ustřihla jsem si své dlouhé blond vlasy, což nebylo povoleno.\nV druhé polovině března 1942 jsem se dostala do Osvětimi. To jsme už necestovaly osobním vlakem jako tehdy z Prahy do Ravensbrücku, ale dobytčákem. Nad námi visel kýbl na potřebu a bylo to dost nepohodlné cestování. Transport byl složený z asi 1000 německých žen, které měly nastoupit v Osvětimi jako vedoucí bloků, kápo a do dalších funkcí ve vězeňské samosprávě. Většina z nich byly kriminálnice, zlodějky a také vražedkyně. Kriminální měly zelený vingl, což byl ten trojúhelník, který byl přišitý na kabáty a šaty na levé paži. Pak byly tzv. černé, asociálky, byly to převážně bývalé prostitutky z Hamburgu. Politické vězenkyně měly červený trojúhelník. Další skupinou byly tzv. hanobitelky rasy, německé ženy, které měly židovského přítele nebo snoubence. Fialové trojúhelníky označovaly svědky Jehovovy, jejichž činnost byla v roce 1933 zakázána. Byly to většinou ženy z lidu, ne příliš vzdělané, ale s úžasně dobrým srdcem a velikou vnitřní energií, měly mezi sebou nejlepší atmosféru, vzájemnou podporu a solidaritu, jako žádná jiná skupina. Protože byly naprosto spolehlivé a čestné, byly vybírány jako pomocnice do domácností vyšších šarží esesmanů a vedoucích tábora.\nPřijely jsme do Polska a blížily jsme se k Osvětimi, o které jsme naprosto nic nevěděly. Okolí bylo velice depresivní, šedivé. Byla mlha, polovina března, chladno a deštivě. V té mlze jsme viděly postavy, které se skoro nepodobaly lidem. Díky tomu, že jsme byly první ženy, bydlely jsme ze začátku v jednom docela slušném kamenném baráku. Byla jsem hned vybrána, že umím číst a psát, což neuměly všechny. Zapisovaly jsme přijíždějící transporty. Hned druhý den přijel první transport z východního Slovenska1\nTen jsem zaregistrovala společně s jinými německými vězenkyněmi. Vyplňovaly jsme dotazníky, do nichž se zapisovalo jméno, příjmení, datum narození, odkud pochází a co umí. Později se ukázalo, že děláme naprosto zbytečnou práci. Děvčata přijela v nejlepších nedělních šatech. Všechna byla připravena strávit, jak se jim doma říkalo, asi 3 měsíce na pracích, aby se naučila pracovat pro obecné blaho. Naprosto nebyly připraveny na to peklo, které je čekalo. Procházely sprchami, v nichž jim mužští esesmani vyholili hlavu a celé tělo, sebrali jim veškeré šatstvo a vše, co měly s sebou. Byly pak oblečeny do trestaneckých uniforem, šedomodré pruhované kabáty, nedostaly boty, ale dřeváky, ve kterých neuměly chodit. Z těch zdravých, pěkných, mladých děvčat se náhle staly staré ženy s vystrašenýma očima, naprosto dezorientované, které byly přesvědčeny, že se dostaly mezi blázny nebo že se samy zbláznily. Slabounkou útěchou snad bylo to, že jsem na ně při tom zapisování mluvila česky a seděla jsem ve stejné uniformě jako ony.\nZ komanda jsem byla odvolána, protože jsem uměla nejenom psát a číst, ale také těsnopis a psaní na stroji. Byla jsem přidělena jako osobní sekretářka SS-Obersturmbannführeru dr. Joachimu Caesarovi, který byl vedoucím tzv.Landwirtschaftbetrieb Auschwitz, tedy zemědělských podniků Osvětim. Tyto zemědělské podniky sestávaly z pěti bývalých polských vesnic, jejichž obyvatelstvo bylo vyhnáno nebo zavřeno. Caesar byl severní Němec a měl zvláštní úkol přímo od Himmlera - pěstovat přírodní kaučuk z rostliny kokzakis. Když německá armáda obsadila Ukrajinu, okupovala mj. také jednu stanici, kde se pěstovala tato rostlina. Odvezli veškeré zařízení i rostlinu, a také tamějšího agronoma Popova, do Osvětimi, kde měl Caesar, vypěstovat dostatek kaučuku, potřebného pro gumu na válečné vozy.2\nJá jsem pro Caesara dělala hlavně korespondenci, ale vedle toho mě pověřil, abych vyhledávala z nově příchozích žen bioložky, chemičky, zahradnice a další pracovní síly pro fabriku. Našla jsem je mezi francouzskými Židovkami. Snažila jsem se vyhledat taková děvčata, která na tom byla fyzicky dost špatně, protože jsem věděla, že budou-li pracovat v laboratořích, budou moci přežít.\nV kanceláři nás pracovalo pět. Bydlely jsme, jako všechna děvčata, která pracovala v úřadech, odděleně, přímo v kmenovém táboře Auschwitz I ve veliké kamenné budově. V suterénu byl velký sál, tam jsme měly palandy, tři nad sebou, odkud nás ráno vždy odvedl jeden z esesáků na pracoviště. V poledne nás vedl zpět na oběd, pak jsme se vrátily a pracovaly odpoledne a s doprovodem se vrátily až k večeři. Že to byl kousek chleba, kousek margarínu a kousek nějaké marmelády, to je známé.\nZemědělské kanceláře měly několik oddělení - nákupní, prodejní, ekonomické apod. Podle pravdy musím říci, že se k nám esesáci na pracovišti chovali slušně a neobtěžovali nás. Vedoucím kanceláře byl sudetoněmecký esesák Berger a to byl vysloveně slušný chlap. Nechával mě číst noviny, které měl v kanceláři. Mohla jsem pak každý večer po návratu děvčatům sdělit, jak se pohybuje fronta. Samozřejmě jsem se snažila líčit to co nejoptimističtěji. Některá děvčata, která byla naprosto apolitická a nechápala, co se děje, jsem musela přesvědčovat, že nepůjdou za 3 měsíce domů, že je čeká asi několik let vazby, ale že nakonec nacismus musí prohrát. Po Bergerovi nastoupil Tietze, to byl také sudeťák, který mě ale od samého začátku neměl rád. Dělal mi ve stole jednu šťáru za druhou a jednou mi našel nějakou báseň. Člověk se pochopitelně snažil o nějakou rezistenci, a aby mohl vnitřně přežít, potřeboval si uvědomit, že se nepoddá, že je pořád svobodný a silnější než oni, že je všechny přežije. Psaly jsme básně. Já jsem měla jednu takovou básničku, trošku politicky zabarvenou. Tietze ji našel a ohlásil to Oberaufseherce, to byla hlavní dozorkyně. Ta mě také nenáviděla od samého začátku. Trvala na tom, že musím odejít z toho dobrého místa, ale Caesar mě zachránil. Měla jsem za to týdny bunkr, to znamená vězení.3\nTrvalo to tři týdny než jsem se vrátila zase do práce. Ale za nějaký čas byla další šťára. My jsme tehdy kouřily. Cigarety jsme neměly, ale měly jsme přístup k vajglům a z novinového papíru jsme si dělaly kuřivo, které jsme vykouřily na klozetu nebo v umývárně. Titze to našel a znovu to samozřejmě hlásil. Oberaufseherka tentokrát trvala na tom, že musím pryč. Šla jsem na vnější práce.\nJednou jsme cestou do práce viděly dětský transport. Děti byly hezky oblečeny, měly panenky a hračky v rukou. Byly to asi tak předškoláci. Šly v párech a někdo měl ještě namazaný chleba v ruce a kousal do něho, ale ty oči... Ty děti šly do plynu. To je něco tak absolutně neuvěřitelného, že to překračuje lidské schopnosti. Anebo ty vozy s těmi mrtvolami, kde visely nohy a zkrvavené části těl a byly jenom tak ledabyle přikryty. Vozili je mužští heftlinci, to bylo na cestě do práce a ten esesák nás vybízel Zpívejte, zpívejte .\nAle nejhroznější zážitek byl snad ten, když mě moje drahá přítelkyně Raja prosila, abych podle možností zachránila jednu její dávnou přítelkyni, která se dostala na blok, ze kterého se šlo rovnou do plynu. Snažila jsem se přes lagerälteste4, to už jsem byla v Birkenau, dostat povolení se za ní podívat. Ona mi řekla: No jo, zkus to, jestli se ti to povede. Vešla jsem tam. Na každé palandě bylo 4 - 5 ženských těl, ale to už nebyly ženy, to byly opravdu kost a kůže a každá po mně sahala, a když jsem volala to jméno, tak křičely: Tady, tady, ne tam, tady, tady. Nenašla jsem ji a utekla v děsném šoku. To si také budu věčně vyčítat.\nKraslice a útěk\nV září 1944 jsem byla zařazena do transportu do Kraslic, ale předtím jsem se ještě ocitla znovu v Ravensbrücku. Tábor se nedal poznat. Když jsem tam byla poprvé, bylo tam čisto, naprostý pořádek, ale teď! Byl to chaos, rozklad, přeplněno. Přivítaly mě bývalé pražské kamarádky, které mě chtěly zařadit do arbeitskomanda Nähstube, do krejčovské dílny, ale já jsem řekla: Nebudu zase zašívat ty krvavé německé uniformy! Já jsem se vždycky snažila aspoň pro ně nepracovat. Neříkám, že jsem tím někomu pomohla, ale pomohla jsem svému určitému sebevědomí. To mi zase vyneslo odjezd transportem do Kraslic v severních Čechách.\nTak jsem v září, po měsíčním pobytu v rozkládajícím se Ravensbrücku, přijela vlakem do Kraslic. Byla tam dříve továrna na hedvábné a sametové stužky a z té udělali továrnu na součástky pro letadla Heinkel. Pracovalo tam asi tucet nebo dva tucty berlínských dělníků u různých strojů a my ženy, které jsme tam přišly. Byly to Polky, Češky a Němky a sem tam nějaká Francouzka. Pracovaly jsme také u strojů a já jsem byla zařazena jako dílenská písařka. Tam jsem se nekamarádila s nikým, ale měla jsem možnost dostávat balíky, stejně jako předtím do Osvětimi. Celou dobu mi je posílala sestra z Prahy. Sem chodily dokonce pravidelně.\nPak byly nálety. Vyhnali nás ven. Byla zima, třásly jsme se, slyšely jsme letadla, ale byly jsme rády. Nejhorší to bylo během obrovského náletu na Drážďany v únoru 1945. Pamatuji si na poslední den, kdy nás vybavili dřevěnou lžící a práškem na praní, což zřejmě právě vyfasovali. A jdeme na transport a pěšky. Bylo to začátkem dubna 1945 a doprovázeli nás volkšturmáci. To byli buď penzionovaní starci, kteří ještě jednou dostali flintu do ruky a připadali si děsně důležití, že budou hlídat kriminálníky a Židy, nebo to byli patnáctiletí kluci, kteří si hráli na hrdiny. Jel s námi vůz tažený koňmi a na něm byl zbytek mouky a pár léků. Večer jsme přijeli pod svah za Kraslicemi. Řekli nám, že tam budeme přes noc, a každý dostal do holé dlaně hrstku mouky. Rozdělat oheň, abychom si z toho mohly něco upražit, však bylo zakázáno. Já jsem řekla Anče, to byla taková proletářka ze Suchého Vrbna u Budějovic, kterou jsem měla ráda: V noci utečeme! Za tmy jsme se sebraly a vzaly jsme to do kopce, do lesa. Podařilo se nám utéct. Dostaly jsme se dost vysoko. Navrhla jsem, že se raději vyspíme v lese, abychom neztratily orientaci. Byla to moje první noc v přírodě. Bylo dost chladno. Neměla jsem celkem nic na sobě, než takový z domova poslaný pyžamový kabátek a nějaké kalhoty, protože už neměli mundůry, které by nám dali. Kabátek byl vzadu označen velikým bílým křížem.\nHned při rozednění jsme se daly dál, docela jsem se zorientovala. Byla to silnice do Karlových Varů. Potkávaly jsme dezertéry, německé vojáky bez helmy, beze zbraně, těžce dýchající, utíkající. Vůbec si nás nevšimli. Byl to už rozklad. V krátké době na nás narazila skupina dalších děvčat, které utekly z lágru, jedna Moravanka, jedna mladá polská doktorka a jedna Ukrajinka. Měly u sebe dokonce brambory. Šly jsme celý den a měly jsme štěstí. K večeru jsme si troufly dolů, do jedné vesnice a já jsem zaklepala v jednom domě a ptala se hospodyně, jestli by nás nenechala v seníku přespat, že jsme z vybombardovaných míst z nucených prací v Německu, že jsme na cestě domů a nemáme peníze. A ona řekla, byla to Němka: No, snad mi to Pán Bůh odplatí, když se vás ujmu, a nebudou na mě ti Rusáci, co teď přijdou, tak zlí, jak to čekám. Dala nám uvařené brambory a nechala nás v seníku přespat.\nRáno jsme se zase vydaly na cestu. Bylo krásné jarní dopoledne, svítilo slunce, petrklíče kvetly a my byly plny naděje, ale i strachu, jak se dostaneme dál. Seděly jsme bosé u potoka, myly si nohy a v tom nahoře na silnici zastavilo veliké vojenské auto. Vystoupili uniformovaní, naštěstí wehrmacht, obyčejní vojáci. Šli také k potoku, kousek výš a začali si sundávat boty a prát ponožky. Dělali docela mírumilovný dojem. Holky říkaly: Měly bychom je požádat, aby nás kousek svezli. To by přece nebylo tak riskantní. Opravdu už pěšky nemůžeme. Byla jsem jediná, která mluvila perfektně německy, tak jsem se k nim přiblížila a zase jsem jim řekla tu pohádku o tom, že jsme byly totálně nasazeny. Oni řekli: No jo, beze všeho, ale musíme se zeptat našeho vedoucího, pojďte. Šly jsme nahoru, jejich velitel tam seděl a k mému zděšení to byl esesák. Řekl: No, ja, gut, pojďte sem. Esesák poslal všechny holky dozadu k vojákům, kde ležela nějaká obrovská součástka letadla, kterou vezli do Vídně. Zaplaťpánbůh přes Prahu. Mě posadil mezi sebe a řidiče. Jeli jsme a najednou nad námi hloubkaři. Pronásledovali nás, nebylo to příjemné, ale nic se nestalo. A tak jsme k večeru dojeli do Dubé.\nV Dubé se šlo do hospody a esesák nás pozval na večeři. V hospodě byla atmosféra jako v nejhlubším míru. U stolů seděli měšťané, seděl tam pan farář a s ním pan nadlesní. Člověk nevěřil svým očím, že tohle ještě může pokračovat, jakoby se venku nic nedělo. Nás posadili k jednomu stolu a sami seděli u druhého, zaplaťpánbůh. Léta jsme jedly jenom plechovou lžící. Dostaly jsme brambory a špenát a způsobně jsme to snědly vidličkou a nožem. Po večeři, že děvčata půjdou zpátky do auta a já že půjdu s esesákem nahoru. Samozřejmě jsem se bránila, apelovala na jeho náboženství, na jeho dobré vychování, na jeho kulturu, že jako Němec je přece gentleman, že já jsem zasnoubena. Dal mi pokoj a šla jsem spát s děvčaty dozadu do vozu.\nDruhý den jsme jeli dál. Když jsme se blížili ku Praze, řekla jsem mu, aby zastavil nahoře u pumpy na Bílé hoře. Bože, když jsem viděla Unhošť, to byla radost! Vystoupily jsme, u pumpy jsme se umyly a počkaly na první tramvaj. Vzala jsem všechna děvčata do naší garsoniéry v Biskupském dvoře. Byl tam stále domovník, starý kolaborant, který se na mě díval vždycky podezíravě, když za mnou chodili židovští žáci. Přivítaly jsme se se sestrou. Hned nás strčila jednu po druhé do vany, uvařila guláš a rozdala peníze. Přespaly jsme všelijak, také ve vaně a druhý den se dívky rozprchly. Nikdy už jsem o nich neslyšela. Nevadí mi to, bylo to tak v pořádku. A najednou bylo osvobození...\nVyužila jsem první možnosti navštívit rodiče v Budějovicích. Pro civilisty nejezdily ještě vlaky, tak jsem jela na kole. Zastavilo mi sovětské vojenské auto a odvezlo mě až do Budějovic. Po cestě mě nakrmili a pamatuji si, že komandant poslal své vojáky do vesnice pro vajíčka, která pak usmažili hned vedle auta. Blížili jsme se k Budějovicím a major říká: Vy tady přece máte slavný pivovar. Ukázala jsem mu, kde to je, a on zase poslal pro sud piva. A potom řekl že přenocují u mých rodičů. Zaplaťpánbůh, že se mnou přijeli Sověti, protože jinak by to dojetí bylo strašné, moji rodiče o mně dlouho neslyšeli, nic o mně nevěděli. Nevypadala jsem nejhůř, byla jsem v dobré náladě. Rodiče se samozřejmě lekli těch sovětských vojáků, protože v těch napolo německých Budějovicích, kolovaly hrozné fámy, jak Rusové znásilňují, kradou apod. Já jsem jim říkala: Nevěřte tomu, byla jsem tehdy ještě přesvědčená komunistka. Naši neměli doma nic k jídlu. Takže oni přinesli pivo, chleba, salám, sýry a vajíčka, hostili i moje rodiče. Musím říci, že na ten večer vzpomínám moc ráda.\nKdyž jsem se ráno probudila, matka seděla u postele a já jsem se ptala: Co naši hosté? Ti už jsou dávno pryč. Matka byla rozpačitá, nevěděla jak mi to má říci. Vzali s sebou všechny hodiny z celého bytu. Matku jsem uklidnila a táta to vzal velkoryse. Oni hodiny nemají, oni se s tím potěší. Udělali nám obrovskou službu, tak mi je můžeme také potěšit. Pak matku navštěvovali různí známí, že slyšeli, že Anny přijela s Rudou armádou, a jestli bych pro ně nemohla něco udělat. Řekla jsem: Dej mi pokoj se svými nacisty, ti byli všichni pro Hitlera, byla jsem tehdy velice radikální, souhlasila jsem tehdy i s odsunem, ale později jsem si to, jako mnoho jiných věcí, nechala projít hlavou.\nZa 14 dní jsem navštívila rodiče znovu, to už jezdily vlaky, a když jsem se vrátila do Prahy, telefonovala jsem sestře a ona mi řekla: Víš, kdo je tady? Pan doktor Epstein. Bydlely jsme v pátém poschodí, letěla jsem to po schodech nahoru a on zase dolů a asi ve třetím patře jsme se našli. Seděli jsme tam, Ježíš Maria, za tohle stálo všechno to utrpení.\n2. listopadu 1941 šel do Terezínské pevnosti jako politický. Odtamtud se dostal do transportu do Polska, ale utekl ještě než přijeli do Izbice. Dostal se ke skupině místních Židů, kteří měli v horách připravenou skrýš a potřebovali lékaře. Nějaký čas tam s nimi žil, dokud se neprozradili a nemuseli odejít. Když se dole rozprchli, manžel se dostal k jednomu židovskému pracovnímu týmu. Nebyl to tábor, ale pracovali jako stavební dělníci pod německým stavbyvedoucím. Ten stavbyvedoucí měl flegmónu a Hary ho vyléčil. Za odměnu mu nabídl, že předá vzkaz domů. Hary ho požádal, aby napsal mé sestře do Prahy o civilní šaty a nějaké peníze. Pořád měl představu, že se dostane do Jugoslávie k partyzánům. Podařilo se mu odjet vlakem do Budapešti. Díky jednomu polskému knězi se dostal do vsi na maďarsko-jugoslávských hranicích. V srpnu 1944 ale přišli Němci a poslali mého muže do Lublinu, Gross-Rosenu a nakonec do Buchenwaldu, kde byl až do osvobození.\nPo válce jsem uskutečnila své sny. V lágru jsme si říkaly, že pokud to přežijeme, budeme pracovat a studovat a mít děti. Já jsem říkala: Já konečně udělám svoji filosofii a lingvistiku, to piáno bych si na konzervatoři také ráda vylepšila a vzala si toho svého milovaného a měla s ním tři děti. To se všechno splnilo, až na ten klavír. Pak přišlo jedno dítě po druhém a já jsem pracovala v Mezinárodním svazu studentstva, kde jsem mohla naplnit svoji touhu pracovat mezi univerzitní studentskou mládeží a cestovat.\nŽeny, které jsem dostala do toho zemědělského pracoviště, a tím jsem jim pomohla, mě později navrhly na titul Spravedlivý mezi národy. Necítím se na to, že bych si to zasloužila, ale vím, že mohla dosvědčit ještě další děvčata, která přežila, že jsem stála na jejich straně. Byla to pro mě nejotřesnější, nejdojemnější chvíle, když jsem tehdy, začátkem srpna 1968, směla v přítomnosti svých bývalých přítelkyň z Auschwitzu a svého muže a představitelů Jad Vašem zapálit věčný oheň v tom velkém, krásném sále budovy Jad Vašem a pak zasadit malou rostlinku stromu svatojánský chlebíček. Z něj se dneska stal obrovský, krásný listnatý strom. Měla jsem štěstí, že jsem ten strom směla ještě jednou uvidět, když mě v roce 1991 pozvali podruhé do Jad Vašem spolu se skupinou českých a slovenských Spravedlivých, kteří teprve teď, po listopadu, směli ocenění převzít. Směli anebo byli ochotni, protože se lidé dříve také báli toho styku.\nKdyž jsme tam byli poprvé, varovali nás, abychom se nevraceli do Československa, že budeme co nevidět okupováni Rudou armádou. Byli jsme tak bláhoví, nejenom můj muž a já, ale mnoho a mnoho dalších našich lidí, že jsme to pokládali za absolutně vyloučenou věc. Tak jsme se pochopitelně vrátili.\nTransport 1000 žen a děvčat ve věku od 16 do 30 let byl vypraven z východního Slovenska a do Osvětimi přijel 26. března 1942.\nV březnu 1942 byl zřízen tábor Osvětim III, v němž vznikla továrna firmy I. G. Farben na výrobu syntetického kaučuku. Osvětimští vězni zde byli využíváni na otrocké práce.\nBlok 11, tzv. bunkr, cely pro trestané věžně, z nichž některé byly tak malé (90 cm x 90 cm - pro čtyři vězně), že se v nich nedalo ležet, někdy ani sedět. Před ním stála tzv. černá zeď, u níž probíhaly popravy.\nStarší tábora - členové vězeňské samosprávy tábora. Nosili černé pásky (Binde) na rukávech.


Možnost trénovat s profesionály je pro mne velký přínos, říká univerzitní student Jáchym Kondelík | Jihočeský hokej\nAčkoliv se Jáchym Kondelík narodil v dolnosaském Hannoveru, kde jeho otec Roman Kondelík střežil brankoviště týmu Indians, řadí se k odchovancům českobudějovického hokeje. Dvoumetrový forvard aktuálně působí v zámořské univerzitní soutěži, ale na léto se vrací k rodičům a trénuje doma. Letos se zapojil do přípravy na ledě s extraligovým Motorem po boku dalších mladíků, kteří se chystají k působení za oceánem.\nČ. BUDĚJOVICE – Nejistota spojená s pandemií covidu-19 a jejím řáděním na severoamerickém kontinentu přiměla celou skupinku perspektivních hráčů zdržet se o prázdninách déle doma. Díky vstřícnosti realizačního týmu extraligového nováčka se mladí hokejisté s minulými vazbami na klub připojili k Motoru v úvodní fázi přípravy na ledě. „Doposud jsem pracoval na kondici pod vedením Dominika Kodrase. Možnost chodit na led s profesionálním týmem je pro mne velký přínos. Jsem rád, že mi pan Prospal v tom vždycky vyhoví. Nepočítám ale s nasazením do zápasů, protože univerzitní liga v zámoří by měla začít normálně,“ vysvětluje Jáchym Kondelík.\nNěkdejší mládežnický reprezentant, který se zúčastnil dvou světových šampionátů a okusil vítězství na Hlinka Gretzky Cupu 2016, sbíral zkušenosti v americké USHL. Dvě sezony hájil barvy Muskegon Lumberjacks. Další dva ročníky absolvoval v NCAA, kde hodlá pod značkou University of Connecticut strávit i následující zimu. Pokud zde úspěšně absolvuje třetí rok, může uzavřít studium jako odborník na komunikaci, což mu do budoucna otevře cestu k práci hokejového agenta, manažera nebo trenéra. „Mám ještě stipendium na dva roky, ale příští rok mohu skončit. Potom bych možná podepsal smlouvu a šel hrát na farmu,“ uvažuje dvacetiletý útočník draftovaný klubem Nashville Predators.


Autor knihy: Carlo Carretto\nZe dne na den, bez přípravy a skoro bez varování se kolo přestalo točit a udýchaná veverka si mohla sednout, nadechnout, vydechnout a začít přemýšlet. Všechny ty důležité schůzky, zkoušky sboru na Velikonoce, pracovní porady, setkání a projekty byly zrušeny. Kupodivu se svět nezhroutil. Rodina se sešla doma, začali jsme opět společně stolovat, společně se modlit, společně žít. A najednou bylo víc času na čtení.\nVzpomněla jsem si na dávnou lásku z mládí, Dopisy z pouště od Carlo Carretta. Už název mi přišel podezřele aktuální do těchto dnů korona karantény. Po pár prvních stránkách mě převálcoval silný pocit – Déjà vu. Jako kdybych se najednou ocitla na místě svých dětských prázdnin, tuhle krajinu znám, tyhle pocity, vůně a slova jsem už někde zažila. A Carlo Carretto mi servíroval jednu parádu za druhou, neobyčejně laskavě, trpělivě, srozumitelně. A systematicky. Napřed mi vylíčil krásu pouště, místa setkání s Bohem, potom mě pozval k modlitbě a dotkl se důležitých momentů duchovního života. Nevynechal ani nepopulární témata očišťování, chudoby a pokory.\nZ každé věty vyzařovalo jeho nadšení z toho, že směl poznat Boha, že ho může zakoušet v modlitbě, a chce se o tuto radost podělit se svými čtenáři. Zve člověka na cestu, kterou sám kráčí. Ve svém životě do hloubky prožil zkušenost obchodníka z podobenství o vzácné perle, který prodá všechno, co má, aby tuto perlu mohl koupit. Původně velmi aktivní a nadšený člen Katolické akce se nechal poslat na poušť, do poustevny na Sahaře, aby se tam Kristu klaněl a uctíval ho. Plodem těchto rozjímání je právě knížka Dopisy z pouště.\nVidí-li člověk za vším jenom problémy a dožaduje-li se odpovědi na ně, znamená to, že nemá dost dobré vůle, aby jednal podle Božího slova. Nechci již nikdy diskutovat a řešit problémy. Přestal jsem věřit, že je možné obrátit člověka silou slova. … Uvědomte si, že na tomto světě je vše problematické, vyjma jediné hodnoty, lásky. Pouze láska není problém. Láska v nás, Bůh vám vnukne, jakou cestou se máte dát. V pravý čas vám řekne: „teď poklekni“ nebo „nyní se vydej na cestu“.\nJestliže skutečně miluji, jak se můžu dívat na to, že třetině lidstva hrozí smrt hladem, zatímco jí žiji blahobytně? Jestliže nic nepodniknu, budu snad dobrým křesťanem, ale nikdy nebudu svatý. Dobrých křesťanů je dnes spousta. Svět však potřebuje svaté!\nJak to dělal Ježíš? Nezakládal nemocnice, sirotčince a útulky. Stal se obyčejným člověkem jako ostatní. Žil své poselství nejprve s ostatními a jako ostatní a pak teprve "začal působit".\nJeho slovům předcházel příklad. Velmi snadno zapomínáme na Ježíšův postup. Dříve, než něco vysvětlil posluchačům, nejprve jim ukázal, jak se to konkrétně projevuje, kdežto dnešní katecheze se omezila spíše na slova, než na skutky. Doraz se klade na pořádání přednášek, ale ne na osobní svatost. A právě zde je příčina slabých výsledků, nespokojenosti a nesnází křesťanů. Nejsou výsledky, protože není život, protože není příklad, protože místo víry a lásky zabírají místo prázdná slova.\nChci hlásat evangelium svým životem, říkal často Charles de Foucaluld. Byl přesvědčen, že nejúčinnější metodou apoštolátu je žít jako opravdoví křesťané. Zvláště dnes, kdy jsou lidé obezřetní a nechtějí poslouchat nějaké řeči. Chtějí vidět.


Notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks - informace a rady pro nákup\nNotebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks\nJe samozřejmě dobré prohlédnout si notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks v některém normálním obchodě a teprve potom zakoupit v obchodě internetovém. Prohlédnout si zboží ve skutečnosti je jednou z výhod kamenného obchodu. Ne vždy jsou z fotografií na internetu zřejmé všechny detaily ze všech pohledů. Výhodou normálního obchodu je i to, že si zboží můžete nechat předvést. Vzhledem k tomu, že porovnání cen v jednotlivých e-shopech je velmi snadné a rychlé a srovnávání cen v klasických kamenných obchodech je dosti složité, asi naleznete poměrně snadno internetový obchod s nejnižší cenou. Zakoupit notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks tak bude nejspíš nejlevnější právě přes internetový e-shop.\nPři nákupu přes internet cenu většinou navýší poplatek za dopravu zboží k vám domů. V případě dražšího zboží to ale asi není až tak podstatné. Stále oblíbenou a relativně bezpečnou formou platby za nákup na internetu je nákup na dobírku. Máte jistotu, že pokud zboží nedorazí, tak nic neplatíte, při doručení zásilky si můžete zboží ještě před zaplacením zkontrolovat. Cena za dobírku se pohybuje pod hranicí 100 Kč a pokud nakupujete v nějakém méně známém nebo novém (neprověřeném) internetovém obchodě, je to relativně bezpečný způsob nakupování. Všechny maily týkající se nákupu i doručení si uchovejte. Nejlépe vytiskněte. Mohou být důležité při řešení problémů se zbožím. Na internetu existují nejrůznější vyhledávače a porovnávače zboží. Využijte před nákupem těchto služeb. Poslední dobou se jich vyrojila spousta.\nNevýhodou nákupu přes internet je to, že vám může poštou nebo zásilkovou službou přijít jiné zboží než jste objednali. Takové záměny se stávají jen velmi ojediněle, ale při nákupu v klasickém obchodě je taková záměna vyloučena. V době před Vánoci se bohužel dost výrazně prodlužují termíny dodání zboží zákazníkům. Jednak je v této době velký nápor na samotné internetové obchody a zboží může být i dočasně vyprodáno, ale hlavně se prodlužují termíny přepravců a zboží se může opozdit i na cestě ze skladů do obchodů a hlavně pak na cestě z obchodu k zákazníkovi. V případě, že se rozhodnete zakoupit notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks na poslední chvíli, zvažte i možnost, že nemusí včas dorazit. Jednoznačnou volbou by pak měl být nákup i o něco dražšího zboží v kamenném obchodě. Většina eshopů v předvánoční době publikuje datum, kdy jsou ješte schopny zaručit doručení zboží včas k zákazníkovi. Nezapomeňte, že pokud se rozhodnete nakupovat v některém ze zahraničních eshopů, tak musíte ještě započítat i dobu nutnou k proclení. Pokud je zakoupené zboží bez vady a jen se vám třeba nelíbí, nemůžete už v případě nákupu v klasickém obchodě nic dělat. Zboží jste si na místě vybrali a vracet ho je často obtížné. Naproti tomu pokud uzavřete smlouvu pomocí prostředku dálkové komunikace, (sem spadá i nákup přes internet), můžete od kupní smlouvy odstoupit i bez udání důvodu do 14 dnů od převzetí zboží, a to i v případě, že zboží nemá žádnou vadu a shoduje se s kupní smlouvou. Pokud musíte zboží reklamovat, není nutné doručit ho zpět prodejci v původním obalu. Prodejce nesmí ukládat zákazníkovi žádné povinnosti nad rámec zákona a nesmí tedy ani požadovat specifický způsob balení. Nejspíš vám notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks v internetovém obchodě nikdo nepředvede. V kamenném obchodě zpravidla naleznete mimo jiné i odbornou pomoc prodavačů.\nDejte si pozor na neobvykle levné nabídky. Může jít o podvodný obchod, který se jen snaží získat peníze. Pokud odstoupíte od kupní smlouvy bez udání důvodu, má prodejce právo na náhradu pouze skutečně vynaložených nákladů spojených s vrácením zboží, jinak musí spotřebiteli vrátit celou zaplacenou částku. Může se jednat např. o náklady na vyčištění vráceného zboží. Tato částka nesmí být stanovena paušálně předem, ale vždy musí jít o skutečné objektivní náklady. Zdroj: Evropské spotřebitelské centrum\nKdyž při přebírání zásilky zjistíte jakýkoli problém, zásilku nepřebírejte. Je jedno zda zásilku doručí počta nedo přepravní společnost. V případě porušení obalu nebo pokud je zjevné, že se se zásilkou nakládalo neopatrně, sepište o nepřebrané zásilce na místě zprávu a kontaktujte prodejce. Zbytečně neriskujte a v případě neprověřeného obchodu neposílejte peníze za zboží předem. Pokud není možné zaslat zboží i na dobírku je to podezřelé - takovému obchodu se vyhněte. Na internetu nakupujte jen v prověřených obchodech. Seznam prověřených obchodů uvádí například Asociace pro elektronickou komerci (APEK). Sledujte také různé diskuze a dejte i na svůj instinkt. Když se vám internetové stránky obchodu budou zdát podezřelé, tak si nic nekupujte.\nNe vždy jsou ceny v klasických obchodech vyšší než cena v internetových obchodech, ale většinou to tak bývá. V elektronickém obchodě musí být mimo jiné i informace o tom, jak nakupovat, jak zboží odebrat nebo jak bude doručeno, způsoby platby a ceny za dopravu, reklamační podmínky a také údaje o ochraně osobních údajů zákazníků. Docela dobrým měřítkem pro výběr internetového obchodu je informace, zda má eshop i kamennou pobočku. Ve většině případů mají kamenné pobočky ty eshopy, které jsou již zavedené a prověřené. Další výhodou může být i to, že si zboží zakoupené v eshopu můžete vyzvednout osobně, na místě zaplatit a také ušetřit za poštovné. Málo který podvodný internetový obchod si asi dovolí svoji zdánlivou anonymitu porušit skutečnou pobočkou, kterou můžete snadno navštívit a ověřit jeho existenci.\nAť už se zajímáte o notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks nebo i o jakýkoli jiný notebook, přinášíme pár rad a doporučení, na které by jste při jeho nákupu neměli zapomenout.\nPřečtěte si recence na notebooky. Vyhledejte zkušenosti uživatelů a zkuste na odborných diskuzních fórech načerpat co nejvíce informací. Najděte si na webu recenze, při troše námahy jistě najdete i test hledaného notebooku, který provádějí odborníci z časopisů a webových portálů specializujících se na tato zařízení. Takové testy se většinou alespoň snaží notebooky objektivně zhodnotit - získáte tak velmi užitečné informace, které vám pomohou při rozhodování o tom zda si notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks pořídit.\nV případě, že jste již notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks kupovali, můžete na tuto stránku doplnit i nějaké vaše další rady pro nákup:\nNázev zboží: notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks\nV této části naleznete recenze zákazníků, kteří toto zboží již zakoupili. Je to část do které můžete přispět svými zkušenostmi i vy. Můžete napsat krátkou recenzi i popsat výhody a nevýhody a hlavně uvést vlastní zkušenosti. Pokud máte odkaz na nějaký test tohoto zboží, vyplňte odkaz na test a my ho zde zveřejníme. Pokud tedy notebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks již vlastníte nebo jste měli možnost vyzkoušet nebo otestovat, poskytněte tyto informace i ostaním návštěvníkům těchto stránek. Pro vložení všech informací použijte výše uvedený formulář. Svými informacemi pomůžete při rozhodování o nákupu ostaním zájemcům.\nNotebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks - recenze:\nNotebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks - test:\nNotebook Packard Bell EasyNote TE11HC-B9704G50Mnks - zkušenosti:\nDovolená ve Francii - Samoëns, Ubytování ve Francii - La Grande Motte, Apartmány, Průvodce po Alpách, Typy na ubytování, Grand Hotel Panhans, LED televize Odys Fino 24, Ubytování, Recenze a hodnocení počítačové hry Mafia 2 (Special Extended Edition), Apartmány ve Španělsku - Calpe Calp, Privát Trávnica Slovensko, Meteorologické varování pro rakouské Alpy (11.6.2014), Hotel Mountain View - Slovensko, Alpy.net, Landhotel Römerhof, Jak zrušit facebook, Hotel Tannenhof, Alpy, Apartmány v Polsku - Wilga, Apartmány v Rakousku - Gosau Salzkammergut, Užitečné info - články


Blood elfskou část citadely otevírá trio princů – Valanar, Taldaram a Keleseth. Během boje má každý princ své schopnosti, se kterými je nutné se vypořádat, ale pouze jeden princ je vždy aktivní (má Invocation of Blood), což je znázorněno červenou koulí kolem prince a píše to DBM.\nTakto aktivního prince je jediného možné zraňovat, zároveň ale jeho schopnosti zesílí.\nPozice a složení\nKaždý z princů musí být tankován. Valanar a Taldaram běžnými tanky, Keleseth se nejlépe tankuje ranged hráčem, ideálně warlockem. Behěm boje dochází ke zraňování celého raidu, proto je zpočátku lepší mít 3 healery. Předepsaná pozice během boje není, protože každý z princů má schopnosti, díky kterým se musí všichni neustále přesouvat. Úspěšné zvládnutí pohybu je zde základem pro úspěšný kill. Enrage mají princové až na 10 minutách.\nValanar zastupuje fyzickou sílu tria. Kromě toho, že Valanar melee zraňuje tanka, používá pouze 2 ability.\nNa začátku boje vykouzlí Kinetic Bomb, což je menší žlutobílá koule létající po místnosti. Na tuto kouli musí být vyčleněn jeden z ranged DPS, který ji pomocí zraňování bude neustále držet ve vzduchu. Když bomba není zraňována, tak pomalu klesá k zemi a pokud dopadne, zraní všechny v místnosti za 12k fyzicky a odhodí až ke zdi místnosti.\nPokud není aktivní, kouzlí na náhodném místě v místnosti Shock Vortex, což je oblast, ve které se nesmí stát, jinak dostanete zranění a odhodí vás to až ke zdi. Vortex je pěkně viditelný jako bíle kolo na zemi a kolem něj jakýsi vír vzduchu podobně jako u Malygose po sestřelení sparky.\nPokud má Valanar aktivitu, může kouzlit Empowered Shock Vortex, což je u něj hlavní kámen úrazu. Kouzlí to 4,5 sekundy a během toho musí všichni (i melee) na 12 yardů od sebe. Po dokouzlení dostane každý zhruba 5k fyzické zranění a pokud bude někdo stát u sebe, dostane dalších 5k za každého souseda a odhodí se vzájemně až ke zdi. Na kouzlení upozorní DBM.\nBude tankován pravděpodobně hlavním tankem. Taldaram představuje ohnivý element tria a zraňuje fire zraněním. Tank ho otočí od raidu.\nGlittering Sparks je jeho hlavní útok, kterým dává 14k zranění během 8 sekund do kuželu před sebe (jako dech). Měl by to dostávat pouze jeho tank.\nBall of Flames je malá žlutá koule letící na náhodný cíl. Nedá se jí utéct a musí se prostě vyhealovat. Dobré bude na cíl koule použít štít.\nPokud je Taldaram aktivní, bude poměrně často kouzlit Empowered Ball of Flames (Inferno Flame). Tato letící ohnivá koule je mnohem větší než obyčejná. Aby nezabila svůj cíl, je nutné během letu skákat do cesty. Za každou postavu, kterou koule cestou trefí, se změnší a bude výrazně nižší také její dopad až dostihne svůj cíl. Nejméně zraní cíl za 10k přičemž zranění je AoE a cíl by tak měl být osamocen.\nIdeální tank pro Kelesetha je warlock, díky DoTkám na nucleích a dobré survivabilitě. Keleseth zastupuje shadow magii v triu. Pozor, jakmile se tank dostane na melee range, tak začne dostávat Cleave, což je pro warlocka instant smrt.\nIhned po pullu začne sesílat Shadow Lance, což je shadow zranění za 16k, pokud není resist. Začátek boje tak bude pro warlocka náročný a bude dostávat pěkné pecky.\nKeleseth čas od času vykouzlí někde v místnosti tmavě modrý létající orb Dark Nuclei. Warlock si je musí naagrovat a natáhnout k sobě. Nejlépe se to udělá DoTkou (třeba Corruption), protože orb následuje toho, kdo ho naposledy zranil a DoTka poměrně rychle tiká. Ostatní DPS si musí dát pozor a orby nepřebírat. Cílem totiž není orby zabít, ale warlock je musí mít kolem sebe. Za každý orb totiž získává 35% resist na shadow zranění a už při 3 orbech tak bude dostávat jen malou část zranění z Shadow Lance (těch 35% se nesčítá, ale násobí, takže 100% imunita je nemožná).\nJakmile bude Keleseth aktivní, začne do tanka kouzlit Empowered Shadow Lance, což je shadow zranění za 80k. Warlock proto musí mít kolem sebe vždy dostatek Nucleí, aby se to dalo přežít a healit (3 neuclei jsou 73% resist, 4 neuclei jsou 82% resist). Pozor, Nuclei se po čase “vypaří” a je nutné nabrat nové.


CTETE PRAVIDLA O PRODEJI JINAK SE NEDIVTE!!! - Page 23 - Prodám - Chronomag fórum\nFanoušek značky: Umenie, história a aj obe veci zamknuté v mechanických hodinkách :-)\nAhojte, mám dotaz ohľadom pravidla predaja: "Oživování inzerce ? takzvaný UP je možné pouze s minimálním odstupem pěti dní od posledního vstupu. Jinak bude nabídkový inzerát smazán. Do toho se počítá i úprava ceny, nové fotky, info apod."\nEdited December 20, 2019 by AdaMoss\nFanoušek značky: Omega, Panerai, IWC, Seiko\nFanoušek značky: Citizen, přechodně Casio\nmohu se zde zeptat, proc mi nejdou otevrit nektere prodejni prispevky? sem tam se to stane, a ja nerozumim, proc tomu tak je...co je k tomu zapotrebi? napise mi to vetu "k precteni tohoto prispevku nemate opravneni" dekuji\nTo bude nejspis tim, ze ten prispevek mezitim nekdo smazal. Dost casto se tu stane to, ze se vytvori duplicity u prispevku a ty pak nekdo maze a zustane z nich jen jeden. No a ty mas zrovna to stesti, ze zkousis otevrit ten co uz neexistuje.


Rakouský záblesk v západním soumraku – A2larm\nRakouský záblesk v západním soumraku\nRadost nad výsledky rakouských voleb je pochopitelná. Neměla by však zastřít méně veselé rozměry reality.\nMartin Hekrdla 06.12.16\nV Rakousku v neděli konečně skončila sedmiměsíční předvolební kampaň, v níž se od 3. května bojovalo o prezidentské křeslo mezi dvaasedmdesátiletým zeleným akademikem Alexanderem Van der Bellenem a pětačtyřicetiletým hnědým (tedy „svobodným“, FPÖ) leteckým inženýrem Norbertem Hoferem. Ústavním soudem zrušený květnový nervák, v němž Van der Bellen doslova korespondenčně zvítězil o necelých jednatřicet tisíc hlasů, byl přesunut na 2. října a odtamtud zase – kvůli špatně vytištěným volebním lístkům – na 4. prosince. Kdo to kdy v Evropě viděl?\nPod Svobodnými se po neděli neotevře země a nepohltí je. Sama je zrodila a celý systém je jimi prosáklý.\nSpíše se očekávalo, že po ponurém období mezi květnem a prosincem, po Trumpovi v Bílém domě, po Brexitu s Cameronovým pádem a po maďarském protiuprchlickém referendu, jakkoli nanicovatém, může následovat už jen Hofer v Hofburgu. Ale Norbert Hofer, favorizovaný středoevropský předskokan Marine Le Penové, která si brousí zuby na pařížský Elysejský palác, prohrál tentokrát o celá procenta, nejen o pouhý štos koresponďáků. Van der Bellenovi voliči představují úhrnem 53 procent hlasů a tentokrát jde o vítězství nezpochybnitelné.\nZ řady důvodů je překvapující, že zrovna rakouskou hnědou vlnu převrstvila zelená krusta, byť podporovaná veškerou levicí, mladými lidmi a Vídní. Vždyť Strana svobodných není žádný výsadek Marťanů do rakouského politického systému. Vyrůstajíc z oficiální poválečné lži, že Rakousko bylo vlastně „obětí nacismu“ a že nemá skoro nic společného ani s velkoněmeckým „buršáckým“ šovinismem, staly se její institucionální předchůdkyně (například Unie nezávislých, VdU, 1949) úkrytem pro otevřené nacisty a pošavlované buršáky všeho druhu. Po „modernizačním“ období, spjatém od roku 1986 s charismatickým Jörgem Haiderem, se poprvé – v jeho osobě – chopila výkonné moci v Korutansku, když obsadila post tamního hejtmana (1989).\nO deset let později získala FPÖ v parlamentních volbách téměř 27 procent hlasů a s lidovci (ÖVP) vstoupila do vládní koalice (2000–2007). Tato „kolaborace s establishmentem“ srazila však její podporu u nespokojených voličů téměř o dvě třetiny a od Svobodných, kteří de facto – poslušni hlasu lidu, hlasu božího – přešli do opozice, se odtrhla provládní Aliance pro budoucnost Rakouska (BZÖ) vedená Jorgem Haiderem. Ten v roce 2008 zahynul při dopravní nehodě a vysloužil si státní pohřeb s kondolenčními projevy politických špiček, včetně sociálnědemokratického kancléře Alfreda Gusenbauera. Obě extremistické strany dohromady získaly v parlamentních volbách téhož roku více než 29 procent hlasů a nové vedení FPÖ v čele s Heinzem Christianem Strachem opět ovládlo ultrapravicovou scénu. Učinilo tak klasickým mixem všech fašizujících hnutí od dvacátých let 20. století, mixem liberálního ekonomického programu a sociální otázky, vybrakované z levicových desater z časů, kdy levice ještě přece jen občas levicí byla. Předseda Strache pak mohl v roce 2015 prezentovat říjnové komunální volby ve Vídni jako „říjnovou revoluci“. Hnědí „bolševici“ nemají ovšem problém vládnout od loňska v Horním Rakousku s lidoveckými pámbíčkáři a v Burgerlandu s rudými – rudými alespoň na billboardech – sociálními demokraty. Pod Svobodnými se po neděli neotevře země a nepohltí je. Sama je zrodila a celý systém je jimi prosáklý.\nKam se Hoferovým houfům v neděli ztratil trumf imigrační otázky? Vloni obrovská většina z 1,1 milionu migrantů, kteří směřovali do Německa, procházela právě přes Rakousko a devadesát tisíc běženců tam přímo zažádalo o azyl. Jenže první šok pominul, počet žádostí letos v dubnu rakouský parlament zastropoval na 37 500 kusů a vládnoucí establishment se vůbec snaží, aby v nelítostné regulaci „invazorů“ extremisty co nejvíce nahradil. Kde jsou ty časy, kdy policejní prefekt Burgenlandu, sociální demokrat Hans Peter Doskozil, vítal uprchlíky přicházející z Maďarska a byl oslavován jako epochální šampión rakouského humanismu? Svobodných dnes již možná, zazdálo se voličům, tolik netřeba k tomu, aby se vědělo, že na běžence musí být přísnost. Vyvinul se jistý konsenzus, jak se na demokracii sluší…\nHofer také udělal jednu napohled drobnou, ve svých důsledcích však zcela fatální chybu: vyrazil do třetího termínu prezidentských voleb s tím, že mu „pomůže Bůh“ (So wahr mir Gott helfe). Xenofobové, kteří se tak rádi dovolávají „selského rozumu“, najednou jako by zapomněli na zemitou lidovou nedůvěru k závanům kadidla a puchu flanďácké horlivosti. Na nápis „Bůh s námi“ (Gott mit uns), který měli na opascích vyražený všichni vojáci Wehrmachtu za druhé světové války, si naštěstí snad nikdo nevzpomněl. Dělnická třída soukromého sektoru, která v květnu pro Hofera hlasovala masově (72 procent v prvním kole, 86 procent ve druhém) nemá zkrátka svatouškovské politiky a všelijaké blbnutí s Bohem ráda. Hofer přestřelil. A nevyvážil mobilizaci celého spektra stoupenců liberální demokracie.\nZápad není východ\nGratulace z celé Evropy pro vítěze Van der Bellena jenom pršely. „Rakouský lid zvolil Evropu a otevřenost,“ blahopřál nejméně oblíbený prezident francouzské Páté republiky, socialista François Hollande, který ve čtvrtek 1. prosince oznámil něco skutečně bezprecedentního: že raději nebude kandidovat na druhé prezidentské období. Pro francouzský lid totiž smysluplnou volbu ani náhodou nepředstavuje. „Závan čerstvého vzduchu ve chvíli, kdy je Evropa ohrožena vzestupem extrémní pravice,“ radoval se nad Rakouskem Alexis Tsipras, řecký „radikálně levicový“ kapitulant před neoliberální Trojkou, který se zbavil výsledků hlasování svého lidu a jeho odhodlanosti jako bláta na botě. A dodnes si zjevně neuvědomuje, jak silný vliv má celoevropské zklamání z vládnutí Syrizy na kontinentální vzestup extrémní pravice. Deník Le Monde v neděli popsal oslavy vítězství v centru Vídně, kde Van der Bellenovi „uspořádali ovace mladí, multikulturní bobos (bohémská buržoazie)“, mávající rakouskými a duhovými vlajkami. Vídeňská kavárna, řeklo by se v Česku.\nNe že by se vítězové neměli radovat, zvláště když vítězství nebylo ani trochu jisté a globálních Jobových zvěstí je už příliš. Ale rozložení sil, jejich charakter a propasti mezi nimi nedávají zatím příliš velkou naději, že Rakousko snad 4. prosince změnilo nynější směřování starého kontinentu. Anebo soumrak Západu v nové ráno.


Luxy Lady: Drahý vs. Levný - TVÁŘENKA\nnapsala LuxyLady v 10:40\nMarkvitka 30. ledna 2013 10:52\nTo je vážně vtipný s tím, že pokud se porovná gramáž, tak je vlastně MAC levnější :)) Mně se líbí oboje :D\nLuxyLady 30. ledna 2013 11:45\ntaky mě to docela zaskočilo :D\nFrancoais 30. ledna 2013 11:03\nOu, gramáž u MAcu je tak velká? No to se pak vyplatí!\nLuxyLady 31. ledna 2013 12:57\njojo to mě taky překvapilo :D\nLucy (benita) 30. ledna 2013 11:05\nJj, super, jen nevím, jestli lze objektivně porovnávat tu gramáž, resp. dávat za ni body...Burjois má sice méně, ale vydrží mi asi do konce života :-D MAC má sice více jak dvakrát tolik, ale rozhodně dvakrát déle nevydrží...\nto máš pravdu....při tom porovnání jsem brala v potaz čistě gramáž psanou na krabičkách :)\nEw*Edens 30. ledna 2013 11:24\nobidvoje sú pekné ;) neviem posúdiť ktorá je lepšia...\ndarig 30. ledna 2013 11:31\nJsem závislák na tvářenkách :) A dovolím si podotknout, že ty Bourjois se mi povedlo spotřebovat už téměř 2! Jsou velmi jemné, rozjasňující a je jich třeba hodně, aby byla vidět barva_aspoň ty odstíny, které jsem měla. Jen tak z hecu jsem si v obchodě "vše za 10" koupila zářivě růžovou tvářenku(do takové barvy se mi nechtělo investovat, ale je dobré ji mít) a světe div se, pigmentace i výdrž skvělá, jen to s ní nepřehnat. Ale má ošklivý obal a i to se počítá.\nLuxyLady 30. ledna 2013 11:47\nono se to někdy takhle stane..že si člověk koupí něco ,,no name" za směšnou cenu a nakonec je mile překvapený, že je to tak úžasný! :)\nRory 30. ledna 2013 12:01\nJá teď mám tvářenku od Dermacolu, která byla také levná a je naprosto super, pigmentace a výdrž je suprová :).\nJana Dvořáková 30. ledna 2013 12:28\nTvářenku od Macu strašně chci, ale jelikož je dražší, pořád váhám, jestli do ní tolik investovat ://\nLuxyLady 31. ledna 2013 12:58\nurčitě se to vyplatí:) A pokud do ní budeš investovat a koupíš si jednu, kup si rozhodně nějakou, kterou můžeš nosit naprosto ke všemu :) Uvidíš, že už ji pak nedáš z ruky\nRadka Vacková 30. ledna 2013 14:24\nNa tvářenky MAC jsem slyšela už tooooliko chvály :)) už už jsem se jí chystala koupit (kvůli té výdrži :)) a pak jsem našla tvářenky CARTRICE, které vydrží snad stopadesát let na obličeji a stojí asi 90 kč... Bohužel mají jen 6 odstínů ale když si koupíš třeba 2, tak už se taky dají míchat :D :D\nClaireM 31. ledna 2013 0:59\nNa bourjois mi štve taky ta výdrž na tvářích, ale jinak je téměř nevypotřebovatelná :D\nshe.is.the.one 31. ledna 2013 1:25\nmne se libi obe :)\nEvča Dubová 31. ledna 2013 5:20\nTa gramáž mě dostala... šla bych do té od MAC ;) :)\nAnonymní 31. ledna 2013 5:23\nHodně mě překvapuje, že píšeš, že tvářence Bourjois odpouštíš za cenu 250 Kč malou výdrž. Já si myslím, že malá výdrž se dá odpustit levné tvářence za 50 Kč. Bourjois tvářenky jsou podle mě hrozně přeceňované a myslím si, že i předražené. Malý roztomilý štěteček je v balení úplně k ničemu a vlastně ani neznám žádnou ženu, která by ho k líčení používala. Navíc se mi tvářenky špatně chytají na štětec, musím opravdu hodně a několikrát přitlačit, abych z produktu dostala nějakou barvu. Měla jsem 3 odstíny tvářenek, dva jsem vypotřebovala úplně i když často čtu, že jsou tyto tvářenky nevypotřebovatelné. Pro mě je tento produkt velkým propadákem, bohužel.\nS tvářenkou od Macu nemám žádnou osobní zkušenost, ale někdy v budoucnu jí ráda vyzkouším.\nLuxyLady 31. ledna 2013 12:51\nNo je pravda, že už si další tvářenku od Bourjois nekoupím. Ale jsem ráda za tuhle. Nevím jak dlouho mi bude trvat, než ji vypotřebuju, takže uvidíme, co je na jejich nevypotřebovatelnosti pravda. Jinak co se týče zmiňované ceny, je to z toho důvodu, protože mi přijde, že Bella Bamba za 950,- vydrží úplně stejně jako tahle od Bourjois, proto říkám, že v poměru ceny téhle a od Benefitu je to odpuštění hodné.:)\nJá bych asi volila Mac, jinak máš odemě mailík :_)\nLuxyLady 31. ledna 2013 12:49\njá ho taky volím :D Jinak jsem ti odepisovala, ale teď na to koukám a neodeslalo se to, tak to zkusím znovu :)\nAlizzei, I♥make-up 31. ledna 2013 11:06\nTak to je parádní srovnání, hodí se mi, jelikož MAC tvářenky si chci pořídit, zkušenost s nimi nemám, s Bourjois ano a celkem souhlasím s tvými poznatky..Tak díky moc za srovnání:o)\nLuxyLady 31. ledna 2013 12:47\nnemáš vůbec zač:) Jsem ráda že se tyhle srovnávací články líbí.. Jinak určitě tvářenky MAC vyzkoušej, jsou jedny z nejlepších :)\nLůCa Hudcová 31. ledna 2013 11:30\nSrovnání super, já tvářenky nepoužívám -_- :D\nKristine 17. března 2013 6:24\nFairyChain 31. srpna 2013 0:52\nNo já nemám ráda, že MAC testuje na zvířatech, právě z toho důvodu upřednostňuji Nars.. ;)\nLily Levandulová 7. února 2014 17:32\nParfemace u bourjois nula ? :-O vždyt uplně nádherně voní, já ji dokonce cítím aji po nanešení na obličeji :-O


Rady technika - AV FACTORY s.r.o.\n> Rady technika\nBílé tečky v obraze\nNa obraze projektoru vidím bílé tečky. Pokud se jedná o jasně ohraničené tečky je vadný zobrazovací chip. Tento problém vzniká nejčastěji ze dvou důvodů. První je stářím projektoru, respektive chipu a druhým, asi nejčastějším faktorem, s kterým se setkáváme v našem servisním středisku av factory, je špatné chlazení chipu, které je způsobeno primárně znečištěním projektoru. Chip se dostatečně nechladí a jemná napájecí vlákna jednotlivých bodů se zničí nebo se poškodí samotný zobrazovací bod. Ten přestane fungovat, tzv. zůstane viset a prochází skrz něho světlo, které pak vytváří tento dojem hvězdné oblohy. Samotný chip opravit nelze a musí se vyměnit.\nProjektor se po zapnutí do cca 10 minut vypne\nTato závada se poměrně často objevuje u větších a průmyslový projektorů a nejčastějším důvodem, s kterým se setkáváme v našem servisním středisku av factory je, že lampa obsahuje i zobrazovací chip, který počítá hodiny provozu lampy. Jakmile dosáhne hodnoty 2.000 hodin, projektor se vypne. Poté je možné projektor znova zapnout, ale projektor se sám po 10 minutách opět vypne. Chip tímto chrání projektor před poškozením výbuchem lampy. Tuto ochranu nelze nikterak vypnout, musíte do projektoru vložit nové lampy s novými chipy. Při výměně nezapomeňte projektor vyčistit, jinak hrozí poškození viz odstavec výše, bílé tečky v obraze.\nProjektor se náhodně vypíná\nV každém projektoru je implementovaný snímač teploty. Jakmile dojde k překročení maximální nastavené hodnoty, projektor se automaticky vypne. Tato závada se v našem servisním středisku av factory také objevuje poměrně často a je způsobena znečištěním projektoru. Obzvláště v letních horkých dnech stačí zvýšení teploty o pár stupňů a projektory se začnou vypínat.


Vodnice (Brassica rapa) :: Pěstování a druhy zeleniny\nPěstování zeleniny, Druhy zeleniny > Vodnice (Brassica rapa)\nVodnice (Brassica rapa)\nPopis a význam:\nVodnice je nenáročná dvouletá rostlina připomínající ředkvičku. Bulvy jsou bílé vyjma části, která rostla nad povrchem země - ta je načervenalá, nafialovělá nebo nazelenalá. Uvnitř jsou bulvy bílé. Chuťově připomíná něco mezi nepálivou ředkvičkou a kedlubnem, dá se jíst syrová i tepelně upravená.\nVelikost bulv záleží na odrůdě i na době růstu: vodnice určené k lidské konzumaci bývají menší, 5–15 cm v průměru, velké krmné bulvy mohou vážit až 1 kg.\nVodnice je rostlina pěstovaná pro své kulovité bulvy, které se konzumují jako zelenina. Někdy se pojídají i listy. Pěstování vodnice má v Evropě dlouhou tradici, před objevením Ameriky měla podobnou úlohu jako poté brambory. V českých zemích je dnes jako zelenina poměrně neznámá.\nNenáročná zelenina, které se daří ve všech zelinářských půdách, nejlépe se hodí půdy středně těžké s přiměřenou vlhkostí. Vyhovuje jí vlhčí ovzduší.\nVyséváme od března do konce srpna do řádků vzdálených 30 cm a rostliny vyjednotíme na 15 cm. Při vzcházení je nutno věnovat pozornost ochraně proti dřepčíkům a mšicím. Vegetační doba je 70 - 90 dní. Vyžadují časnou závlahu.\nRaná výnosná odrůda s bílou kulovitou až ploše kulovitou bulvou, s mírně pozvolným přechodem do hlavního kořínku, bez korkovitosti a postranních kořínku. Je značně odolná proti houbovatění dužniny. Bílá dužnina je jemné, příjemně nasládlé chuti. Hodí se k přímému konzumu i ke zpracování (např. prokvašováním). Ze srpnových výsevů je vhodná i pro skladování. Vysévá se především jako meziplodina. Ze 100 m2 lze sklidit až 150 - 200 kg bulev.\nBělomasá odrůda „asijského typu“, která je vhodná pro přímý konzum, tepelnou úpravu i skladování. Ploše kulovitá bulva je na temeni fialová a přechází ke kořeni do bílé barvy.


Mužský pohled na ženské tělo | Adaline.cz\nÚvodní stránka\tPsychologie\tMužský pohled na ženské tělo\nMužský pohled na ženské tělo\npodle Adaline.cz 9.9.2020\nVšechny ženy chtějí být hezké, aby je muži milovali. To je jasné. Nejasné je pouze to, proč tolik žen snících o upřímné lásce začíná podvodem.\nVídám ženy, mladé a dospělé, každá je po svém krásná, každá má něco svého. A vidím, jak nechtějí přijmout svoji vlastní přirozenou přitažlivost, jak chtějí být ještě lepší, ještě krásnější, přičemž krásu chápou opravdu velice vyhraněně po svém. Natáčejí a barví si vlasy, barví obličeje i řasy, a ukrádají si tak půvab, který jim darovala příroda. Pod tím výrazným líčením jsou vybledlé a vypadají s ním všechny stejně, jako ty bezduché Barbie na Miss Vesmíru. Přitahují stejně bezduché Keny, s kterými pak hrají krátkou hru na manželství, aby nakonec byly zklamány.\nNečekej od vesmíru prince, nedokážeš-li být princeznou bez podvodu.\nPodvod je možná silné slovo, prostě se za tím skrývá obava nebýt hezká. Tak já vám něco řeknu: nejsou nehezké ženy. Žádnou jsem nikdy neviděl. Jsou jenom takové, které nás o tom chtějí přesvědčit. Jsem ošklivá, tak mrkni, jak jsem si zmalovala rty, nalíčila řasy, jak hluboký mám výstřih a kam až mám odkrytá stehna. Nic moc víc na mě není, než ten zmalovaný obrázek, je to jako s televizí – za ní jsou jen dráty a prach.\nMůj zájem o ženu nezačíná u její tváře. A její postava, tím spíš všelijak oholená a natočená, mě nevzrušuje. Není to zajímavé. Přitahuje mě něco hlubšího, vnitřního, nějaké vnitřní světlo, jehož zdroj je uvnitř.\nMuž se zamiluje do toho, co je přirozené, zamiluje se do ženiny přirozenosti. Teprve pak si všimne tváře a postavy a může jimi být nadšen.\nBásníci opěvující štíhlou postavu, plné rty a dlouhé řasy prostě jen popisují odraz onoho světla na ženském těle. Zamilovaný muž bude opěvat stejně tak tloušťku jako hubenost a sám se bude divit, jak se bortí jeho dříve vykonstruované neživé vzory krásy.\nNejkrásnější žena je pro mě žena těhotná. Vnější svět ji moc nebere, její myšlenky jsou uvnitř, u dítěte, celý její život je zaměřen dovnitř, naslouchá sama sobě, hladí své břicho a chodí pomalu a dojemně nešikovně. Uvědomuje si dar a září ženskostí. Mužská tvář se při pohledu na těhotnou ženu mění, muž vypadá nějak silněji a ušlechtileji. Je to moc pěkné.\nMou oblíbenou částí ženského těla je břicho. Měkký, kulatý a tajuplný kopeček, kryjící úžasné nesčetné poklady. Tam začíná žena, její síla a přitažlivost. Dýchání břichem ani břišní tanec, které ženy provozují, nejsou žádná náhoda.\nZralá žena vytváří polaritu a přitahuje vyzrálou mužskou energii.\nMy muži nevnímáme krásu jenom očima. To by byla nuda. Skenujeme každý pohyb: otočení hlavy, chůzi, postavení kolen, když žena sedí, hlas. Vycítíme půvab. Ten nejde zkopírovat, nejde si ho koupit, ani se mu naučit od modelek, které mezi námi vynikají umělostí, ne však půvabem. Půvab je něco jedinečného, čeho se dostalo každé ženě, jenomže to může být zakleto pod vypracovaným břichem a a hořkými předsudky.\nMuž zobne do toho, co vidí a má před nosem, ale cení si něčeho jiného. Je schopen najít a rozšifrovat ženskou krásu, pokud mu nic nebude bránit. Každá krása najde svého milujícího nápadníka, básníka nebo prince, jak chcete. Hlavně ji nevystavujte jako maso u řezníka a neničte nánosy barev. Stačí prostě být takové, jaké jste.\nDočkat se toho pravého\nČím se zralá žena liší od ženy citově závislé\nKateřina Hajnová 7.1.2018 - 22:16\nHledám muže, který napsal tento článek, pomůžete mi?


Pudinkové šneky Ládi Hrušky ( původní recept ) | Recepty Ládi Hrušky\ntři a půl hrnku hladké mouky\ntři lžičky moučkového cukru\nMouku nasypeme do misky, uděláme do ní důlek a přilijeme mléko. Přidáme rozdrobené droždí, necháme vzejít kvásek. Pak přidáme žloutky, vlažné máslo, vymícháme hladké těsto a v teple necháme pod utěrkou cca hodinu kynout.. Zatímco těsto kyne, vytvoříme do něj náplň. V hrnci ohřejeme mléko a uvaříme s pudinkem, vanilkovým a moučkovým cukrem a rozinkami. Těsto, které mezitím vykynulo, rozválíme na zhruba centimetr a potřeme jej náplní. Vytvoříme z těsta roládu, pokrájíme na zhruba dvoucentimetrové kousky a přetřeme mlékem. Pečeme při teplotě 170 stupňů Celsia, dokud nejsou šneci krásně křupaví. Dobrou chuť!\nDo náplně použijeme vanilkový puding, sáček rozinek, půl litru mléka a tři lžíce cukru.\nRecept online v archivu TV Nova


Třapatka 'Summerdaisy's Cherry' - Rudbeckia hybrida 'Summerdaisy's Cherry' | Zahradnictví FLOS\nRudbeckia hybrida 'Summerdaisy's Cherry' je dobře známá okrasná rostlina s českým názvem třapatka 'Summerdaisy s Cherry'. Patří do čeledi Asteraceae - hvězdnicovité. Původně pochází ze severoamerických prérií, odkud se… Vše o produktu\nRudbeckia hybrida 'Summerdaisy's Cherry' je dobře známá okrasná rostlina s českým názvem třapatka 'Summerdaisy s Cherry'. Patří do čeledi Asteraceae - hvězdnicovité. Původně pochází ze severoamerických prérií, odkud se rozšířila až k nám. V přírodě ji najdeme na březích řek a vlhčích loukách.\nMá keříčkovitý habitus, z přízemních tmavě zelených listů vyrůstá několik rozvětvených stonků. Dorůstá do výšky 0,6 m. Listy jsou kopinaté, se zoubkatým okrajem a výraznou žilnatinou, na povrchu pokryté jemnými chloupky. Kvete od června do září velkými vínovými květy s tmavým očkem. Díky své nenáročnosti a krásným květům jde o velmi oblíbenou trvalku.\nTřapatka 'Summerdaisy's Cherry' v zahradě\nDobře se kombinuje především s astrovitými letničkami, s aksamitníky nebo s jemnými travinami.\nVysadit ji můžete také s krásnoočkem, kopretinami, zavinutou, šantou, svíčkovcem a červenolistou dlužichou.\nHodí se k ní i echinacea, ostálka, astry nebo různé rozchodníky.\nPokud ji chcete pěstovat jako solitér, vysaďte ji na jaře nebo na podzim na vzdálenost min. 0,5 m od sebe.\nIdeální do městských i venkovských zahrad, ale i do zahrad v ekologickém stylu.\nTřapatka 'Summerdaisy's Cherry' má ráda stanoviště na světlém, teplém a slunném místě s běžnou, výživnou a dobře propustnou půdou. Obyčejně jí stačí i běžná zahradní zemina s dostatkem humusu a přiměřenou zálivkou. Vhodné pH půdy je mírně kyselé až zásadité. Zálivku zvolte přiměřenou a ke kořenům, nikdy nepolévejte listy. Vodou postříkané listy jsou totiž náchylnější na nemoci, proto rostliny zalévejte výhradně ke kořenům. Zalévejte zejména krátce po výsadbě a také během horkých a suchých dní.


Trpíte celulitidou? Zbavte se jí v pohodlí vašeho domova - Aktual24.cz\n26.červena 2018, 00:00 | Lifestyle\nBody Wraps (Zdroj: archiv)\nTrpíte celulitidou a nevíte, co s tím? Tuto otázku řeší každý den tisíce žen. Teď je tu ale úplně jednoduché řešení. Celulitidy se totiž můžete zbavit v pohodlí domova, jen díky Anticelulitidnímu setu.\nTen obsahuje masážní roller a proticelulitidní olej Body Wraps a je ideální kombinací pro rychlejší a efektivnější odstranění celulitidy.\nAnticelulitidní roller Body Wraps se používá spolu s olejem Body Wraps Anticellulit pro prokrvení podkoží. Díky prokrvení se zrychlí látková výměna a dojde k odstranění celulitidy.\nJak to funguje? Nanesete olej Body Wraps Anticellulite a rozetřete na místě s problémy s celulitidou. Pořádně promasírujete tak, aby byla kůže teplá. Přiložíte roller a jemně pohybujte po směru toku lymfatického systému. Stačí 30 minuut každý den a budete velmi příjemně překvapeni výsledkem.\nCelý set je k dostání online na stránkách www.bodywraps.cz\nModelka Simona Krainová vypadá líp než kdykoliv předtím a dokáže to i ukázat! V srpnu nafotila ve spolupráci s Lukášem Dvořákem žhavý kalendář Fuck...\nMAMA SHELTER, to je mnohem víc než jen hotel, kde najdete obří postele a televize nebo bezplatnou vysokorychlostní wifi. Je to oáza pohostinnosti p...