V PR ODEJI OD 29. BŘEZNA 2 0 11 - Děti\nKUPUJTE JEN OD PRODEJCŮ, KTEŘÍ STOJÍ NA SVÉM PRODEJNÍM MÍSTĚ A MAJÍ PLATNÝ PRŮKAZ!\nV PRODEJI OD 29. BŘEZNA 2011\nOBSAH | FEJETON | POŠLI TO DÁL | TÉMA: ŽIVOT DÍL ZA DÍLEM | REPORTÁŽ | REFERÁT | DĚJINY PŘÍTOMNOSTI\nROZHOVOR | ~ | KOMIKS A KŘÍŽOVKA | KULTURA | ULIČNÍCI | SMS A E-MAILY | SVĚTOZOR\nCo by byl svět tištěných médií bez televizních seriálů. Nebylo by s kým dělat rozhovory ani koho\ndávat na obálky. Vděčné bývají i zprávy o zákulisí\nnatáčení, intrikách a nevraživostech mezi představiteli jednotlivých hrdinů i spekulace nad\nbudoucím vývojem děje. K informacím z umělého\nseriálového světa se mnohdy přistupuje s větší\nvážností než k těm ze skutečného.\nNení tedy divu, že ani my jsme nemohli nechat\ntéma seriálů stranou. A to přesto, že nikdo\nz redakce nemluví klingonsky, nejezdí na žádné fanouškovské Kony, ani nesleduje Ordinaci\nv růžové zahradě. Jeden nejmenovaný redaktor\nmi dokonce přiznal, že nezná Futuramu!\nNeradi bychom ale vyvolali dojem, že na seriály\nshlížíme pohrdavě z nějaké intelektuální slonovinové věže. Právě naopak! Potřebujeme je všichni, každý si najde ten svůj a i bez televize k nám\npronikají. Nezbývá než doufat v rozvoj a kultivaci\nnaší seriálové kultury. Nebude to ovšem snadné,\njsme malý trh, takže v nějaký původní, specificky\nči dokonce menšinově zaměřený seriál u nás nelze\ndoufat. Tím spíše, že vývoj televize je u nás stále\ntak o deset let pozadu za světem. Trendy se u nás\nbohužel nejen nerodí, ale už ani nenapodobují.\nO mnohých se už ani nedozvíme, snad krom úzce\nzaměřené internetové komunity.\nPotřeba užít si seriálu hezky česky je však neodbytná a nejsou-li k dispozici subkulturní lahůdky, nezbývá vzít zavděk spotřebním masovým\nproduktem. A tak už mě dávno nepřekvapuje,\nkdyž zastihnu při diskrétním sledování Ulice\nz laptopu někoho, u koho bych to opravdu nečekal. Ostatně i profesor Machovec při svých\npřednáškách nadšeně líčil, s jakým potěšením\npravidelně sleduje Komisaře Rexe.\nSamostatnou kapitolou jsou seriály dětské. Děti\nprostě potřebují růst se svým hrdinou a dělá\nmi velkou radost, že i ty staré dobré čtyřicet\nlet staré fungují na mé děti stejně dobře, jako\ndruhdy na mě. Mohu jen tiše závidět, že dnes už\nděti nejsou odkázány na skoupé dávkování po\njednotlivém dílu a nezažívají mučivé týdenní čekání, když Arabela skončila vždy v nejlepším.\nŽIVOT DÍL ZA\nKDO ROZLIL TEN\n– S OTAZNÍKEM\nJAPAN: WE ARE\n/The Big Issue Japan/\nsms a e-maily:\nIlustrace na obálce: Vojta Šeda\nPraha 1 – Nové Město, 128 00\nGraffiti už dávno není módní novinkou, ale o jeho\npřežití není třeba se bát. Z ilegálních ploch už úspěšně\nproniklo do reklamy i galerií. Před téměř třemi lety jsme\nse věnovali streetartu, nyní je načase se podívat, kdo\na kam posouvá tuto jeho vlivnou odnož.\nkde sejít, že si potřebuje v Karlíně nechat umýt\nauto. Tak jsem zapnul mapy.cz a zjistil jsem, že\nnaproti té myčce je pizzerie. Kamarád si taky\nzapnul mapy.cz, kliknul na odkaz té pizzerie,\nkliknul na jídelní lístek a prej že ne, že tam se\nnesejdeme, že tam nemaj bifteky. Tak jsem taky\nkliknul na odkaz pizzerie, prohlídnul jsem si\nfotogalerii a povídám, že to tam ale vypadá\ndocela hezky a navíc po dalším kliknutí jsem\nzjistil, že tam mají bramboráky, což rozhodlo.\nVyvstala ovšem otázka, jak se na místo dostanu. Na mapách jsem si rozklikal tramvaje, co\ntam jezděj, a na serveru spojů si naplánoval\ntrasu. Zbývalo už jen vyladit cestu od tramvajové zastávky přes několik rohů k pizzerii.\nNic jsem neriskoval: na googlemaps.com jsem\nsi celou cestu prošel metr po metru v 3D. Když\njsem pak šel na místo schůzky, už jsem o ničem\nnepřemýšlel a psal jsem esemesky. Všechno už\nmi totiž bylo povědomé, všechno už jsem znal\na jen tak očkem registroval. Ani ten jídelák\nuž jsme si od číšníka nevzali a z fleku jsme si\nobjednali! Teprve v té chvíli mi došlo, jaká je\nto hrůza a jak jsme si nechali zdevastovat svět\nUž ani za městem dneska nezabloudíte! S tím\nsamým kamarádem, co jsem s ním kdysi nezapomenutelně tak dlouho bloudil na Kokořínsku,\naž se před námi objevila cedule „Plzeň“, jsme\nnedávno jeli do Bučovic. Já tam nikdy nebyl,\non taky ne. Myslíte, že se dostavilo nějaké cestovatelské rozechvění? Ale kdeže. Celou cestu\nnám jakýsi vivisekční hlas říkal „zahněte vlevo“\na „po sto metrech odbočte vpravo“. Jako by nás\nz nějaké GPS družice pozorovala jakási Bohyně\nZmapovaného v bílém plášti. A běda, když jsme\nzaimprovizovali. „Jedete špatně!“ oznamovala\nnám důrazně, a jelikož můj kamarád nevěděl, jak\ntu navigační krabičku vypnout, oznamovala nám\nto tak dlouho, až jsme se radši vrátili na standardizovanou trasu, abychom měli klid. Až do Bučovic\njsme se raději drželi antiseptických pokynů. Jediné zavytí, které jsme tentokrát uslyšeli, ze sebe\nvydal můj kamarád, to když nám na rychlostní\nsilnici GPS bohyně asi podesáté přikázala „Jeďte\nrovně“. Nejhorší příkazy jsou ty, které musíte\nposlechnout, i kdybyste nechtěli.\nAnebo mi tudle napsala jedna čtenářka mých\nknih. Prej, jak jsem hluboký, úžasný, a že by mne\nchtěla vidět. Jo, dostat takový dopis jakožto\nVláďa Páral v sedmdesátých letech, to by bylo\nvzrůšo! Celý týden bych si představoval, jakpak\nobdivovatelka asi vypadá, jak by mohla vypadat\nnaše první schůzka, možná bych i vygruntoval\nve své garsonce, aby mohla mít první schůzka tu\nsprávnou spisovatelskou dynamiku… A dneska? Stačilo hodit „obdivovatelčino“ jméno do\ngooglu a už to jelo: zjistil jsem, kam chodila\nna střední, na jaký téma psala bakalářskou\npráci, prošmejdil jsem si pár jejích fotogalerií\na nakonec jsem zjistil i jméno té multi-level\nmarketingové firmy, pro niž pracuje a do níž\nmě chtěla na naší schůzce navařit.\nJo, jo, kdeže jsou ty vlahé časy bloudění, vytí\na sexu. Dneska nám už zbyly jen 3D mapy, neuklizené garsonky a Amway…\nSvět už není, co býval. Je v něm děsná nuda. Se\nslzami v očích vzpomínám na dny svého dětství,\nkdy na každém kroku na vás číhalo nějaké to\ndobrodružství, překvapení a nový objev.\nTřeba jen takový můj první výlet ze sídliště\nChodov do Holešovic, to byla takřka verneovská výprava do neznáma! Vstupoval jsem do\ntajuplného kraje, netušil jsem, co bude za\nrohem, v každé chvíli hrozilo, že se ztratím\na budu muset dožít svůj život mezi záhadnými\nNebo později, když už jsem byl významným\nintelektuálem – ano, míním onu slavnou epochu, kdy mně bylo patnáct a četl jsem Kafku\n– chodíval jsem občas nazdařbůh s Kafkou v batůžku porevoluční Prahou, v naději, že najdu\nnazdařbůh nějakou tu kavárničku, vyndám tam\nvýznamně Kafku a strávím s ním jedno existenciální odpoledne s pohledem zasvěcence.\nJe fakt, že jsem nazdařbůh tehdy nacházel\njen banky, sekáče a fit-centra, takže jsem se\ns klasikem vracel poněkud zklamán na sídliště\na nezbylo mi, než si udělat malou Paříž v čínské\nrestauraci Hau Gong, u cappuccina z pytlíku,\ns nerozmíchatelnými hrudkami, ale přeci jen\nten pocit objevování neznáma byl skoro lepší\nnež ty Kafkovo plky.\nAnebo jak jsme se onehdá ztratili při automobilovém výletu kdesi na Kokořínsku! Ty napjaté\nchvíle, kdy jsme studovali mapu, venku se setmělo a my zaslechli z dáli zlověstné zavytí…\nTohle je všechno pryč. Překvapení je mrtvé.\nTuhle mi volal kamarád, že bychom se mohli ně-\nPolitika dělových člunů byla oblíbená až do\npočátku 20. století. Velmoci tehdy v diplomatických jednáních s východoasijskými zeměmi\nvyužívaly své námořní převahy – máloco tak\nurychlí vyjednávání, jako nedaleko zakotvený\nkřižník s děly namířenými na palác, ve kterém\nje sjednána schůzka.\nDoba pokročila a námořní převaha byla nahrazena převahou ve vzduchu. Od první války\nv Perském zálivu jsme na poli vojenství svědky\nnového způsobu vedení úderů. Masivní nasazení\nletectva, které je díky technologické převaze\ntéměř zcela bezpečné před protiletadlovou\npalbou protivníka. Že válku rozhoduje vzdušná\npřevaha, je známo už od třicátých let, ale ještě\nnikdy nebyly letecké údery pro útočníka tak\nsnadné a bezpečné. Žádné sestřelené stroje,\nžádní v boji ztracení piloti, jejichž výcvik stojí\ntolik peněz a času, žádná pobouřená veřejnost\nznepokojená ztrátami svých blízkých.\nNení tedy divu, že tak účinný nástroj je často používán. Nejnověji v Libyi. Časy, kdy se\ndiktátoři svrhávali na barikádách, jsou pryč,\nke slovu přišel opět vzdušný úder. Tentokrát\ns posvěcením OSN, což je samozřejmě mnohem\nlepší než jednostranný zásah nějaké velmoci.\nPřesto pohled na výbuchy a k nebi stoupající\ndým vyvolává rozpaky i u těch, kteří v žádném\npřípadě nelze označit za Kaddáfího fanoušky.\nOpravdu lze vybudovat fungující demokratickou společnost na troskách a kráterech po\nnáletech? Jak se asi cítí libyjští vlastenci, byť\ni odpůrci diktátora, když vidí dopadat bomby\nna svou zem? Nelze se ubránit dojmu, že je tu\nněco špatně. Výbuchy pum nějak nezapadají do\ndnešního světa. Opravdu celý pokrok za více\nMÍSTO DĚLOVÝCH ČLUNŮ BOMBARDÉRY\nnež sto let spočívá v tom, že se dělové čluny\npřestěhují do vzduchu? Nešlo to jinak?\nJeště větší rozpaky nastávají, pomyslíme-li na\nto, co bude následovat. Dělové čluny připluly\nalespoň s jasným zadáním, velmoc, která je\nvyslala, měla jasno v tom, co a koho jimi chce\nprosadit. Ví to dnes někdo z evropských politiků? Má někdo nějakou představu, komu\nvlastně letadla čistí cestu k moci? Těžko říci,\njaká demokratická opozice může být v zemi\npo desítkách let vlády diktátora tak schopného a výkonného, jako je Kaddáfí. Relevantní informace nám bolestně chybí, navzdory\nrozvinuté informační společnosti. Jediné, co\nje nepochybné, je další humanitární bombardování, o kterém není zcela jasné, kolik životů\nzachránilo, zato půjde přesně spočítat, jaké\nzpůsobí „kolaterální škody“.\nSvětová veřejnost ale není jediná, kdo je zmaten. Neméně zaskočený a rozhořčený se zdá být\ni libyjský vládce. I jeho jistě překvapilo, že ho\nteď bombardují nedávní přátelé a spojenci. Nejspíš došlo k nějakému diplomatickému nedorozumění, jako již tolikrát. Jak jinak vysvětlit, že\nse už zase ostřeluje vládce, pro kterého se ještě\nnedávno roztahoval rudý koberec?\nJARNÍ POTĚŠENÍ V DOBĚ POSTNÍ\nSlovy Ludvíka Vaculíka, jaro je tady. A to\ndoslova astronomicky přesně. Letošní jarní\nrovnodennost se vydařila, jako už dlouho ne.\nTeplý a slunečný první jarní den vynikl tím více,\nže mu předcházelo několik dnů kromobyčejně\nstudených a vlhkých. Člověka to naplňuje radostným uspokojením, když věci takhle fungují,\njak mají. Zvláště v časech, kdy jakoby už nebylo\nspolehnutí ani na to počasí a roční období, kdy\ni povětrnost podléhá dobové rozkolísanosti.\nSkončil únor, indiánský měsíc smrti a hladu,\njehož statisticky nejvyšší počet úmrtí se\nprojevil i na stránkách Nového Prostoru zvýšeným počtem oznámení o prodejcích, kteří\nnás navždy opustili. Teď už však bude lépe,\nživot se stane zas na nějakou dobu snazším\na radostnějším. Všichni si ulevíme od zimníků\na tíživých vrstev oblečení, ti, co jimi disponují,\nodhalí své půvaby. Rodiče malých dětí ocení\nrychlejší vypravování ratolestí z domova a uleví\nse jim od střežení stále záhadněji mizejících\nčepic a rukavic. Někdo přezuje pneumatiky,\njinému bude stačit oprášit sandály. A my,\nprovozovatelé historických dieselů, si odpočineme od náročných zimních startů pomocí\néteru. Ubude ranního vstávání do tmy a skončí\ntopná sezona. Také se sníží nezaměstnanost\na přibude sezónních prací. Sezóna je vůbec\nslovo, v jehož duchu se nese celé jaro. Začne\nturistům, vodákům, motorkářům, zahrádkářům,\nstavbařům, milovníkům čerstvé zeleniny, milovníkům obecně, i návštěvníkům zahradních\nrestaurací. Také alergikům.\nA tím se dostávám k faktu, který nelze popřít.\nI jaro má své stinné stránky. Vylézá obtížný\nhmyz a podél cest se opět začínají objevovat\npolicisté, dosud ukrytí v teple služeben. Dostavují se jarní povodně, znovu se objevuje\nšpína milosrdně přikrytá sněhem a chodníky\njsou pokryty celou zimu konzervovanými psími\nlejny. Také jarní úklid nepatří k nejpříjemnějším\nstránkám tohoto období. Celkově lze ale říci,\nže zatímco někdo dává přednost zimním, někdo\nletním radovánkám a najdou se i ti, co preferují podzimní melancholii, nikdo nic nenamítá\nPro samý jarní jásot bychom ale neměli zapomínat, že je také doba postní, čas dušezpytu\na přípravy na Velikonoce, které jsou letos\nnejpozději, jak jen možno. Snad o to více vynikne, že to nejsou svátky jara, jak se traduje,\nale radosti nad vzkříšením.\nZIVOT V PRÍBEZÍCH\nINTERNET A NOVÁ MÉDIA EMANCIPUJÍ MLADOU GENERACI ZE ZAJETÍ TELEVIZNÍ OBRAZOVKY. STÁLE\nVŠAK PLATÍ MOUDROST MEDIÁLNÍHO TEORETIKA MARSHALLA MCLUHANA : „STARÉ MÉDIUM JE VŽDY\nOBSAHEM NOVÉHO.“ TELEVIZE JE OBSAHEM INTERNETU A SERIÁL JAKO VELMI ÚSPĚŠNÁ JEDNOTKA\nTELEVIZNÍ PRODUKCE ZAŽÍVÁ ZLATÁ LÉTA. ČÍM SI NÁS TAK ZÍSKÁVÁ?\nSvět člověka je tvarován příběhy. Realita je\nuchopitelná až ve chvíli, kdy ji ztvárníme\npomocí nějaké kulturně přijatelné formy.\nAmerický psycholog Kenneth Gergen uvádí\nnásledující příklad. Když se dospělý člověk\nzeptá pětiletého dítěte, jak bylo ve školce,\ndostane se mu možná popisu toho, jakou měl\nkamarád tužku, co paní učitelka zazpívala a že\nna procházce došlo k setkání s chundelatým\npejskem. Dospělý se třeba zasměje, třeba si\npomyslí cosi o dětském světě, ale uspokojivá\nodpověď to pro něj nebude. Jedna událost tu\nnenavazuje na druhou, vývoj nemá směr a chybí\ni zápletka či vyústění, které by vyprávění dalo\nsmysl. Písnička přece se psem na procházce\nnijak nesouvisí. Popsané charakteristiky jsou\npřitom spíše než obrazem reality jako takové\nvlastnostmi dobrého příběhu v naší kultuře.\nA svět, který nabízejí seriály, je utvářen právě\ntakovými jasně strukturovanými příběhy, které\nnavíc nekončí po dvou hodinách v kině, ale jsou\ntrvalé, opakují se a setkáváme se v nich se stále\nstejnými hrdiny. Jak už taky mnoho seriálových\ntvůrců zjistilo, vyvrcholení zápletky těsně před\nkoncem dílu zajistí s velkou pravděpodobností\nto, že divák bude chtít vidět další díl hned.\n„Dám si ještě jeden, přece nenechám své hrdiny\ntrčet uprostřed útoku vesmírné flotily“ řekne\nsi seriálový fanoušek a pocit neukončeného\npříběhu s hlavním hrdinou ve štychu hravě\ntrumfne vědomí, že zítřejší den bude po probdělé noci bolet.\nJSEM TADY ALE I TAM\nStudent biologie dopisující diplomovou práci\nvyplňuje přestávky ve své odborné a osamělé\ncestě koukáním na internetové streamy seriálu\nOtec spořádané rodiny, který tráví večery doma\nsi každý týden vyhrazuje pravidelný čas u televize na sitcom Hospoda.\nDůchodkyně v domácnosti zase tráví čas sledováním telenovel, aby nejnovější vývoj následně\nprobírala se sousedkami…\nKaždý z těchto lidí má možnost být jednou\nnohou v trochu jiném příběhu, v trochu jiné\nrealitě. Student, který je po hlavu zahrabaný\nv knížkách, má na chvíli možnost být mezi\nPřáteli. Otec, který je silně spjat s rodinným\nživotem má zase možnost se alespoň na chvíli\nvydat do hospodského prostředí… Rozsah naší\nreality, který byl dříve určen pouze rodinným\nkruhem nebo sousedskou komunitou, se rozšířil\nuž s příchodem televize. Seriály, které jsou se\nsvou pravidelností a kontinuitou postav či příběhů zase o něco blíž žitému životu, znamenaly\nv tomto vývoji další výrazný krok. Otevřely totiž\nmožnost vytvořit si s hrdiny jiných realit dlouhodobý vztah. Tato možnost pak získala zcela\nodlišné kontury s příchodem internetu, který\numožňuje vybírat aktéry a příběhy, se kterými\nse chceme identifikovat, takřka bez omezení.\nNaše fantazie mohou ožít přímo na monitoru\npočítače. Jak k tomu výstižně dodává Berta,\nterapeutka a pedagožka, která občas sleduje\nseriál True Blood: „Když se dívám, úplně mě to\npohltí – zůstává jenom ten svět tam a já.“\nKdyby seriály nabízely jenom možnost kdykoli\nse vyskytnout na starém známém místě, moc by\nse nelišily třeba od prohlížení fotek. „Tady ti ale\ndo obýváků chodí stále ti stejní lidé. Zvykneš si\nna ně a nejenom to - máš je rád,“ poznamenává\ncelkem trefně sociální pracovník Pavel, který\nvzpomíná na pubertální sledování seriálu Beverly Hills. Otec spořádané rodiny, který se rád dívá\nna sitcom Hospoda se tak může nechat ukonejšit\nbodrým přístupem pana vrchního, který mu\nnavíc třeba připomíná toho, ke kterému dřív\nsám chodil. V seriálech si budujeme dlouhodobé vztahy s lidmi, kteří jsou pro nás v něčem\ndůležití, blízcí, nebo naopak nedosažitelní.\nOcitáme se po dlouhý čas – vlastně kdykoliv\nsi zamaneme – v jejich intimní blízkosti. Známe z jejich osobního života mnohdy více než\nze života vlastního souseda.\nKritik by mohl říci, že vztahy, ve kterých nedochází ke vzájemné interakci, přece nejsou\nreálné. Záleží ovšem na tom, jak chápeme realitu. Když mohou milióny lidí navázat velmi\nintenzivní a intimní vztah s náboženskými bytostmi, které taky nikdy tváří v tvář nepotkali,\nproč by to nešlo s televizními hrdiny?\nAmerická psycholožka Mary Gergen realizovala v osmdesátých letech výzkum, jehož cílem\nbylo zmapovat vnitřní dialog, který vedeme\ns ostatními lidmi. Ptala se proto, komu patří\nhlasy těch, se kterými si v duchu rozprávíme.\nUkázalo se, že mnoho z těchto vnitřních hlasů\nnáleží popkulturním, sportovním nebo jiným\npostavám, se kterými se dotyční nikdy osobně nesetkali. Proč by taky měli – nepotřebují\ns nimi být naživo, stačí, když znají jejich obraz. Výmluvně to ilustrují třeba retrospektivní\nkomentáře fandů populárního seriálu Báječná\nléta: „Vzpomínky na mé vysedávání před seriálem\nbez pořádného tempa, smyslu a hereckých hvězd,\nza doprovodu tradičního dabingu České televize\njsou pro mě částečně záhadou a částečně perlou\nmého dětství. Kevin byl pro mě ideální hrdina. Nic\nnevyhazoval do vzduchu, nechtěl změnit svět, jen\ndospíval, sledoval svou rodinu, kamarády a celou\nobyčejnou ulici. Po závěru seriálu jsem měl chuť\npustit slzy, ne kvůli tomu, že se zastavil svět,\nale že z něj něco důležitého odešlo. Vážně jsem\nse v Kevinovi někdy úplně viděl.“\nPokud tedy pro vytvoření blízkých vztahů není\ndůležitá fyzická přítomnost, mohou to být právě seriáloví hrdinové, kteří některé z nás provází určitými životními obdobími. Ve vypjatých\nchvílích mohou napovědět, co udělat, ukázat\nmožnosti. V důsledku se pak může otázka po\nreálnosti vztahů otočit. Místo toho, abychom se\nptali, zda se dlouhodobé vztahy s hrdiny seriálů\nblíží těm běžným ve své důležitosti, můžeme se\nptát, zdali se běžné vztahy dokážou vyrovnat\ntěm „umělým“. Není přece výjimkou, že místo\nspolečné večeře nasměrují různé televizní\npreference členy jedné domácnosti po úplně\nodlišných trajektoriích – jsou fyzicky spolu, ale\nkaždý v jiném příběhu, s jinými lidmi.\nPODDEJ SE VYKOŘENĚNÍ!\nPodstatou seriálové tvorby je postupné dávkování jednoho nebo více pokračujících příběhů.\nHistorie zná tuto formu zábavy už v podobě\nkomixových zpracování, která se postupně\npřenesla do formy televizní produkce. Oproti\nfilmu, který začne a skončí, se v seriálu setkáváme s určitou kontinuitou. Tu utváří buď\nstejní hrdinové a jejich životní prostředí, nebo\nrozvíjející se děj. Tím se od sebe liší tradiční\n– epizodické seriály a nové flexibilní formy\nseriálových příběhů. V prvním případě se setkáváme se stejnými postavami, ale jednotlivé díly\nseriálu mají svůj ukončený příběh (např. Colombo, Simpsonovi apod). V druhém případě jsme\nsvědky jedné nebo více dějových linek, které\nse táhnou napříč sériemi nebo celým seriálem\n(např. Dexter). Mezi těmito formami mohou\nsamozřejmě existovat nejrůznější hybridy,\nkteré v sobě mají jednotlivé podpříběhy (jako\ntřeba ve Star Trek), které jsou dílkem jednoho\nvelkého vyústění celé série. Každý seriál má\ntaké své opakující se nebo rozvíjející žánry.\nMezi ty hlavní patří komedie, romance, tragédie\nnebo tzv. hrdinná sága. Ty se mohou mísit, nebo\nse s železnou pravidelností opakovat v každém\ndílu nebo sérii.\nVšechny uvedené situace by mohly sloužit jako\nmodelové příklady úpadku přirozené komunity.\nSousedské vztahy skomírají, protože každý kouká\nna „bednu“ nebo na monitor. Rodina spolu nekomunikuje jako dřív, protože všichni sledují svůj\noblíbený pořad či seriál, studenti chronicky odkládají úkoly a sají cool příběhy z internetových\ntelevizí. Přirozené vazby skomírají a společnost\nse rozpadá. Otázkou je, do jaké míry a zda už\nopravdu není nic za tím. Pokud připustíme, že\nseriáloví hrdinové jsou součástí naší komunity,\nmohou to být i oni, kdo se stanou jejím sociálním\nlepidlem. Podobně jako imaginární starší paní\nplkají o telenovelách, vedou mladí lidé sáhodlouhé debaty o nových seriálech na internetových\nfórech. To, co je z kritického pohledu oddělovalo,\nje může také spojit. Už to nejsou tolik fyzické\nvazby jejich nukleární rodiny nebo sousedství,\nale přináležitost k vesmírné lodi Battle Star\nGalactica nebo k tajemnému kouzlu městečka\nTwin Peaks. Ve chvíli uznáni jejich reálnosti také\nmůžeme za jejich produkci nést část své zodpovědnosti a možná tak ovlivňovat i to jak a kým\njsou utváření. Ne je jen konzumovat.\nAutor je psycholog a člen skupiny Narativ\nLETEM SERIÁLOVÝM SVETEM\nFOTO: ARCHIV / NP\nStručný úvod do studia médií o seriálech praví více méně následující.\nJsou to mediální produkty, jež jsou důležitými zdroji kulturních významů, zároveň ovšem fungují jako průmyslové komodity vyráběné\nza účelem zisku. Tím pádem mají značnou moc k ovlivnění divákovi\nduše, kterou se ovšem snaží prodat inzerentům. Čím větší počet či\npřesnější zacílení, tím lépe. Vznik seriálů se podobá výrobní lince.\nNež se produkt pustí ven, je nutné prozkoumat trh, přičemž výrobek\nse neustále zkouší, upravuje a vyvíjí. Ve hře jsou obvykle velké peníze\n(potencionální zisky i ztráty). Bez ohledu na „kulturní rozměr“ své\nprodukce se proto výrobci (mediální společnosti) snaží minimalizovat obchodní rizika a co nejvíce zhodnotit vynaložené prostředky\nna vývoj nových produktů. Seriály pak vyhovují maximálně, neboť\njednou úspěšně zvolený vzorec (již vyvinutý produkt) se v nich dá\nopakovat do omrzení. Ať již jde o nekonečná pokračování výdělečných\nfilmových sérií či skutečné soap opery. Tento způsob výroby a potřeba\nširšího publika (kvůli prodeji reklamy) vede nutně k větší než menší\nmíře standardizace a stereotypizace výsledného produktu. Vzhledem\ni k všeobecnému sklonu médií posilovat společenský status quo, je\njasné, že od seberafinovanějšího seriálu se společenské inovace čekat\nnedají. Byť z hlediska kultury příběhy na pokračování tento potenciál\nv sobě zakódovaný rozhodně mají.\nNormalizační seriály často vnímáme jako propagandistická díla komunistického režimu, překlad revoluční ideologie do jazyka seriálu. Ideologii\nv seriálech jako Třicet případů majora Zemana či Okres na severu skutečně\nnajdeme snadno. Při bližším pohledu ale zjistíme, že to je spíše ideologie\nřádu, stability, onoho příslovečného „klidu na práci“. Nejde o revoluci\na hlavní postavy nejsou postavami rebelů. Jsou to patriarchální otcové,\nstrážci řádu jako major Zeman nebo jeho garanti jako soudruh Pláteník\nz Okresu na severu. Především prostá lidská moudrost, ne nějaká ideologie,\nodvrací všechny hrozby řádu – kombinací lásky a přísnosti krotí potenciálně\npodvratnou energii žen, odstraňuje nešvary, případně stíhá narušitele.\nKdepak revoluce, i řeči o socialismu jsou jen slupkou a potvrzením poslušnosti vůči pořádku. Podstatná je poslušnost, znalost svého místa. Kde jsme\nto už viděli?\nNormalizace má předobraz v dlouhém období Rakouska-Uherska, „stařičký\nmocnář“ jedné i druhé doby ztělesňoval řád, jehož hlavní a pro mnohé jedinou\nctností bylo právě to, že je řádem. Není náhoda, že představitel majora\nZemana si poprvé zavyslýchal v uniformě rakouského policejního komisaře\nve filmu Lupič Legenda, ani že ve stejné době byla nejpopulárnější historickou\nknihou Osud trůnu habsburského. Řád má paměť – a v normalizačních seriálech\nse vrátil vytěsněný řád rakousko-uherského bezčasí.\nAutoři: Martina Křížková, Alexandr Budka\nNikoho jistě nepřekvapí, že u nás byl a je seriálový život oproti „vyspělé\ncizině“ notně opožděn, některé trendy se k nám dostaly se značným zpožděním a jiné, třebas v anglosaském světě velmi vlivné, sem nepronikly\nvůbec. Za nejvýznamnější seriál, který na české obrazovky nikdy nepronikl,\nlze jistě považovat britský Doctor Who, který je nejdéle vysílaným sci-fi\nseriálem všech dob. Vysílání začalo v roce 1963, běželo až do roku 1989\na bylo obnoveno novou sérií, která vznikla roku 2005 a pokračuje dodnes.\nSeriál by v Británii vyhlášen nejlepším seriálem všech dob, má značný\nkulturní vliv a silnou fanouškovskou základnu, včetně Česka, kde je znám\npod jménem Pán času a dostupný na internetu včetně kompletních titulků.\nV průběhu let se na kultovní dílo nabalilo mnoho tzv. spin-off, tedy odvozených seriálů, které samostatně pojednávají o jednotlivých vedlejších\npostavách, případně dále rozvíjejí některé zápletky. Na téma Doctora Who\ntaké vzniklo nesčetné množství komiksů a her, podle jednotlivých epizod\nbylo napsáno více než sto padesát románů.\nNadhled a s láskou využívaná klišé jsou typická i pro další sci-fi seriálovou\nprodukci BBC. Asi největší proslulosti a obliby dosáhl parodický Červený\ntrpaslík, jehož vzniklo padesát pět dílů v devíti sériích. To je jistě úctyhodný\nvýkon, uvědomíme-li si, že mezi hrdiny celého seriálu se vyskytuje jen jeden\njediný živý člověk. Seriál obsahuje mnoho odkazů na Star Trek a Hvězdné\nválky i narážek na dobové britské kulturní a společenské poměry, které\nmnohdy není snadné odhalit, to mu však nic neubírá na zábavnosti. Jako\nkaždé velké dílo funguje na mnoha úrovních. Knižní zpracování seriálu\nse předlohy drží jen volně a funguje jako plnohodnotné samostatné dílo.\nZapomenout jistě nelze ani na Stopařův průvodce po Galaxii. Podle tohoto\npůvodně rozhlasového seriálu vznikla knižní pentalogie, na jejím základě\ntelevizní seriál a nakonec i nepříliš povedený film.\nV šerých počátcích české seriálové kultury byl účinek na společnost\nz dnešního pohledu už zcela nepředstavitelný. Sledování stmelovalo\nvšechny, od dětí po kmety, a neexistence záznamové techniky nutila\npodřídit úspěšnému shlédnutí dalšího dílu doslova vše.\nJelikož se nechci zapojovat do sporů o ten opravdu nejpůvodnější\na nejstarší český seriál, spolehl jsem se na selektivní vzpomínky pamětníků. Z nich jednoznačně vyplývá, že první skutečně vlivný seriál\nbyl Tři chlapi v chalupě, prvotina Jaroslava Dieta z roku 1962. Peripetie\nokolo vesnického života a fungování JZD byly na svou dobu osvěživě\nkriticky podané a ačkoli se v archivu dochovaly jen poslední dva díly,\nv kolektivní paměti zvláště venkovského obyvatelstva seriál přežívá\ndodnes, včetně kultovní hlášky: „Jaká je naše strategie na vesnici? No,\naby všichni měli všechno. Jakou taktikou se k tomu dostaneme? Tím, že\nnikdo nebude mít nic.“\nOvšem to byla jen předehra pro opravdu celospolečenský kult, který vyvolala Sága rodu Forsytů. Zkuste se zeptat nějakého pamětníka\na uvidíte sami, jak se mu zalesknou oči a začne sypat historky spojené\ns uváděním seriálu, který lidem oslazoval počínající normalizaci. Spory\nmezi příznivci Soamse či naopak Heleny rozdělovaly rodiny i pracoviště,\nv době vysílání se vylidňovaly ulice i hospody a zamilované páry mu\npřizpůsobovaly časy schůzek. Vyslechl jsem i vzpomínku na zběsilou\njízdu zájezdového autobusu, jehož řidič se pod tlakem pasažérů snažil\nstihnout začátek dalšího dílu.\nBritský originál podle Galsworthyho knižní předlohy z roku 1967 se\ndočkal v roce 2003 opětovného natočení, to už však byl jen stín byvší\nslávy, stejně jako repríza původního díla TV Prima v devadesátých\nREPRO: JAROSLAV FIŠER\nKDO SE NECHCE NECHAT BIČOVAT ČESKÝMI NEBO TURECKÝMI SOAP OPERAMI, STAHUJE NEJČASTĚJI\nZ INTERNETU AMERICKOU SERIÁLOVOU PRODUKCI. CO K NÁM PŘICHÁZÍ ZPOZA OCEÁNU?\nJe 12. září 1999 a David Chase vystupuje na\npódium losangeleského Shrine Auditoria, konferenčního centra a sídla zednářského řádu Al\nMalaikah, vystavěného v marockém stylu. Pětapadesátiletému Italoameričanovi, jehož rodné\npříjmení zní DeCesare a jenž vyrůstal na východním pobřeží, patří tento rok cena Emmy.\nJe to on, kdo stojí za Sopranovými, kultovním seriálem o italské gangsterské rodině z New Jersey.\nChase je autorem pilotního dílu a napsal také\nněkolik pokračování. Ostatně za pátou epizodu\nprvní sezóny s názvem College si ten den odnáší\nzmíněnou televizní cenu. Díl, ve kterém hlava\nrodiny Tony Soprano přesvědčuje svou dceru\nMeadow cestou z výletu na univerzitu, že žádná\nmafie ve skutečnosti neexistuje a jde jen o stereotyp, aby ale zároveň připustil, že část jeho\npeněz pochází z nelegálního byznysu, ocenila\nporota za výjimečný výkon v oblasti seriálové\nChase může být spokojený i nadále, všem dnům\ntotiž ještě není konec. Pořad, jenž mu předtím\npostupně odmítly všechny velké americké televize, se bude na HBO vysílat dalších pět sezón\na dosáhne úctyhodného počtu osmdesáti šesti\nepizod. Každá z nich přitáhne k televizorům kolem devíti milionů diváků. Konečně přijdou i další\nceny (jako třeba cena britské televize za nejlepší\namerický import) a kritici budou Sopranovi vynášet do nebes jako seriál, který vrátil zábavu\npro dospělé na televizní obrazovku, filmovými\nkvalitami se vyrovnal evropské kinematografii\na stylem vyprávění dickensovským novelám.\nVYSTŘEL A BĚŽ\nSeriálová éra samozřejmě nezačala Sopranovými.\nNapříklad v roce, kdy se Chase ocitl na pódiu\nShrine Auditoria, kralovala cenám Emmy slavná\nAlly McBealová. Mafiánská sága je nepochybně\njen jedním z kroků k televizi, která je buď televizí\nhledání superstar nebo televizí seriálů.\nTvorba programu dnes není taková alchymie, jak\nby se mohlo zdát. Časopis Time například tvrdí,\nže pokud americké televize chtějí přitáhnout\nširoké publikum (a s ním i inzerenty), mají jen\ndvě možnosti. Buďto vysílat v zásadě sportovní\nsoutěže, jako jsou Superstar nebo StarDance,\ntedy programy, jejichž sledování je nenáročné\na jimž je cizí jakákoli otevřenost nebo ambivalence, anebo se zaměřit na zmenšující se,\nale stále významnou část divácké obce, která\nchce prostě přijít domů z práce, pustit televizi\na v určenou hodinu se podívat na svůj seriál tak,\njak zamýšlel Bůh.\nVýsledkem je dynamický trh. Americké televize\nkaždoročně nakupují scénáře, které chtějí realizovat, anebo jen zabránit jejich odvysílání\nna jiné stanici. U vybraných se točí pilotní díl\na seriál je vyslán na svou hvězdnou cestu. Ne\npokaždé je dráha tak dlouhá jako u soap opery Guiding Light. Ta se vysílala na CBS od roku\n1952 až do předloňska, čímž si vydobyla zápis do\nGuinessovy knihy rekordů jako nejdéle vysílaná\ntelevizní show v dějinách lidstva. Pokud naopak\npublikum seriál nepřijme, může „potupně“ skončit hned v první sezóně a po pár dílech.\nPYTEL PLNÝ BLECH?\nZkoušet za takových okolností ujednotit seriálovou produkci dává jen omezený smysl. S ohledem\nna vytčenou cílovou skupinu se ale nelze divit,\npokud budou seriály mířit spíše na konzervativní\nBřeznové Nielsenovy žebříčky sledovanosti\nnapříklad prozrazují, že nejpopulárnějšímu\npořadu v USA American Idol (Fox), jehož premiéra se umístila na prvním a repríza na druhém\nmístě v tabulce, se z odstupu dívá na záda seriál Mentalista (CBS), v Česku vysílaný televizí\nNova. Příběh Patricka Janea, nasazujícího své\nparanormální schopnosti do služeb policejního oddělení v kalifornském Sacramentu, proto\nnemusí být nijak výjimečný. Svou nekomplikovaností, jasností a předvídatelností je Mentalista\nv zásadě to samé, co televizní divák viděl již\nstokrát. Patrick Jane v každém dílu chodí, mluví\ns lidmi a řeší jednoduché případy. Od starého\ninspektora Columba se tak liší snad jen sexy lookem a zmíněnými schopnostmi psychotronika.\nUmění „vposlechnout se“ do myšlení druhých\nlidí prý oceňují především ženy. Ty také tvoří\nasi 60 % z patnácti milionů diváků, již usedají\npřed televizi každý týden.\nNa děleném osmém místě téhož žebříčku pak najdeme seriál Glee (Fox), který v Česku od podzimu\nnabízí Prima Cool, a jemuž na začátku března\npokřtila knihu v jednom z pražských klubů známá\nzpěvačka Leona Machálková. Glee je příběh středoškolského pěveckého sboru z Ohia, jenž však\nsvými různými zápletkami cílí na vícegenerační\npublikum. Televize Fox navíc zjevně pohlédla na\núspěšnost svého American Idol a prosadila do\nseriálu i prvky muzikálu. Zřejmá je ale i další\ninspirace. Úspěšnost pořadů, jako je zmíněná hudební soutěž, se zakládá na tom, že představují\nkontrapunkt k problémům všedního světa. Ani\nv lyricky středoškolském Glee neběhají v záběrech ozbrojení lidé, vampýři nebo právníci. „Je\nto čirý eskapismus,“ říká otevřeně jeden z autorů\nseriálu Ryan Murphy.\nTěmito dvěma příklady ale nelze mít současnou\namerickou seriálovou produkci za popsanou.\nÚtěk z reality není absolutním pravidlem. Takový\nseriál Hung (HBO) je sice především stravitelným\nkouskem s komediálními rysy, ale jeho hlavním\nhrdinou zůstává Ray Drecker, středoškolský\nučitel z chřadnoucího Detroitu, jenž se svírán\nhypotékou a ohrožen ztrátou zaměstnání vydává\nna dráhu prostituta.\nUkazuje se také, že seriál nemusí nutně cílit na\nco nejširší diváckou obec. Příkladem může být\nThe Wire (HBO, 2002–2008), jehož dějištěm je\nmarylandský Baltimore, většinově černošské\nměsto, jež se v USA stále ještě řadí k těm bohatším, ale doby průmyslové slávy má již dávno\nza sebou. Scenárista a někdejší novinář David\nSimon zde na podkladě života policejního oddělení zapouští sondy do různých stránek rodného\nměsta. V jednotlivých sezonách postupně zobrazuje nelegální obchod s drogami v chudinských\nčtvrtích, dělníky v docích, politiky a úředníky na\nradnici a fungování (či spíše dysfunkci) veřejného systému vzdělávání a tištěných médií.\nPochmurný pohled, jenž je zároveň jistým sociálním komentářem (autor chápe Baltimore jako\nprodukt „nespoutaného kapitalismu“, v němž\nhonba za ziskem vytlačila sociální politiku\na boj s drogami se proměnil v nástroj války\nproti americké chudině), si masovou oblibu\nv žádném případě nezískal. The Wire, k jehož\nvelkým fanouškům se počítal i americký prezident Barack Obama, se však mohl opřít o poměrně malou, nicméně loajální vrstvu převážně\nbílých a vzdělanějších Američanů. Jejich přízeň\ndotáhla seriál až k poslední šedesáté epizodě\n– podle Nielsenovy agentury ji sledovalo něco\npod jeden milion diváků.\nVĚTŠÍ MENŠÍ NÁVYK\nPro pozornost, cvrkot a rezonanci, jakou se té\nkteré věci podaří ve společnosti vybudit, používá angličtina slovo „buzz“. S ním stojí i padá\nživotnost zábavních seriálů.\nJakmile začnou diváci zakládat fankluby a fanouškovské webové stránky, přít se vycizelovanými argumenty na webových fórech o smyslu\nposledních dílů a odhadovaném obsahu těch\nnadcházejících nebo obchodovat s předměty,\nkteré nějak upomínají na hlavní hrdiny, má seriál\nZa poslední léta dotáhl tento průnik asi nejdál\nseriál Lost, jehož sledovanost během šesti let na\nABC neklesla pod deset milionů diváků. Fanoušci\nhrdinů, ztracených na opuštěném ostrově po pádu\nletadla, si začali říkat Losties a leckdy neváhali\njezdit na mezinárodní srazy organizované samotnou televizní stanicí. Seriál pronikl do popkultury\na stal se široce citovaným artefaktem. Například\nrocková skupina Weezer neváhala nazvat své album po jedné ze seriálových postav.\nPřestože novější programy se v tomto ohledu\nmohou jevit jako slabší odvar Lost, americké\ntelevizní seriály zůstávají návykovou látkou\nnapříč kulturami. Kdo dnes nechce čekat, zda se\nten „jeho“ seriál dostane do nabídky českých televizí, anebo se nezajímá o český dabing, může si\nstáhnout starší série i nové díly hned druhý den\npo americké premiéře a spoléhat přitom na zdejší\nkomunitu nadšených překladatelů, která ho\npromptně vybaví odpovídajícími titulky. Jelikož\nepizoda volá po epizodě a seriál po seriálu, není\nsložité propadnout „hříšnému“ klikání. Proto ale\nnení třeba hned zaklapávat notebook na doživotí a ordinovat si ponor do Hledání ztraceného\nčasu. Vždyť koho by nechala zcela chladným\nčerstvá zpráva, že smlouvu s kabelovou televizí\nShowtime uzavřel a scénář k seriálu Next People\no proměnách americké kultury se rozhodl napsat\nnikdo menší než Salman Rushdie?\nKDO ROZLIL TEN BENZÍN\nNEONACISTÉ SI O ZAVEDENÍ RASISTICKÉ DIKTATURY MOHOU NECHAT JEN ZDÁT. POCHOPILI ALE, KDE\nJE JEJICH ŠANCE. TŘESKUTÁ SMĚS PROBLÉMŮ SOUŽITÍ A POPULISTICKÉHO RASISMU LOKÁLNÍCH\nPOLITIKŮ JE MÍSTEM, KDE MOHOU PŘEDSTAVOVAT ZÁPALKU HOZENOU DO BENZÍNU. NAPOSLEDY SE\nVYDALI DO NOVÉHO BYDŽOVA.\nPátek večer. Přijíždíme do setmělého města\nplného policejních hlídek. V restauraci, z níž\nse stal hlavní stan místních Romů, čekáme nervozitu. Tváře místních jsou ale klidné. V těch\nmužích středního věku skoro není poznat\nmanžely a otce, kteří se na dva dny rozloučili\ns manželkami a dětmi, o něž se báli a raději\nje poslali jinam. Romové, kteří zůstali, se ale\nnebojí. Emoce propuknou až při sledování večerních zpráv. Není snadné vidět vlastní město\njako bojiště očekávaného konfliktu – a sebe\njako jeho účastníky.\nBITVA V ZASTOUPENÍ\nSobota ráno. Do města přijíždějí neonacisté\nz „Dělnické strany sociální spravedlnosti“.\nNa černě oblečených mládežnících je vidět,\njak rádi by si zopakovali podzim 2008. Tehdy\nza potlesku místních obyvatel demonstrovali\nproti Romům v litvínovském Janově a bojovali\ns policií. Dnes jsou ale tváře místních spíše\nrozpačité. Na největší bydžovské náměstí sice\npřicházejí, ale spíš jako diváci. Místní Romy\nsice rádi nemají, ale přidat se k neonacistům,\nto je moc. Dokonce je vidět skupinka mladých\ns transparentem proti ultrapravici.\nTo už ale následuje projev předsedy strany\nVandase. Není příliš radikální – místo rasistických teorií mluví o údajném zvýhodnění\nRomů podobně jako mnozí štamgasti českých\nhospod. Vandas ovšem na rozdíl od nich nespojuje tyto názory s pivem, ale se stovkami\nnásilníků v černém. Ti se po projevech mohou\ndát na pochod.\nPřesněji řečeno, na trase je ještě jedna překážka\n– odpůrci neonacistů. Před třemi lety v Janově\njich bylo pomálu, stovku Romů přišlo podpořit\njen asi deset bílých. To v Novém Bydžově se ke\nzhruba stovce místních i přespolních Romů\npřidalo na sto padesát odpůrců rasismu – lidskoprávních aktivistů, zelených i autonomů\na anarchistů. Aby se vůbec dostali do trasy\nneonacistického průvodu, využili válečnou\nlest – své shromáždění označili za náboženské\nprocesí, které má ze zákona přednost. „Jsme\nnenásilné shromáždění, přišli jsme se pomodlit\na vyjádřit tak svůj nesouhlas s neonacisty,“ hřímala do tlampače husitská farářka, k jistým rozpakům vesměs ateistických účastníků. V úzké\nulici Na Šarlejích, kde má dům i jedna romská\nrodina, se z procesí stává živá blokáda, proti\nníž o chvíli později vznikne kordon policistů\nv protiúderové zbroji.\nPolicie několikrát vyzve demonstranty, aby přestali překážet neonacistům. Vystoupí předseda\nStrany zelených. Ten demonstrantům řekne, že\nmají pravdu – a také oznámí, že blokádu opouští\npředat podnět k rozpuštění neonacistů. Asi dvě\nminuty po odchodu Lišky a dalších prominentů policie začne zákrok, a to nečekaným způsobem.\nDemonstranti se chytají za ruce. Jsou připraveni stát v cestě neonacistům a riskovat policejní\nbití. Blokádu smete nájezd koní. Šokovaní lidé\nustupují kopytům, lidský řetěz je prolomen.\nNásledují obrázky známé z jiných demonstrací: bití obušky, lítání rozbušek (nezkušeným\ndemonstrantům může jejich zvuk připomínat\nstřelbu), zatýkání. Lidé jsou tlačeni ke zdi,\npolicie je vyzývá k ústupu, přestože není\nkam. Zhruba do čtvrt hodiny je po všem, trasa\nneonacistů je volná.\nNeonacisté skandují staré známé „Čechy Čechům“ a „Nic než národ“. Výkřiky „Češi pojďte\ns námi“, které se ozývají také, ale naznačují\nzklamání. Někteří Bydžovští je podporují, nedávají to ale moc hlasitě najevo. Město spíše\nJeště než neonacisté odjedou, dají výmluvně\nnajevo, proč vlastně měli do Bydžova namířeno.\nRom, kterého po demonstraci přepadlo třináct\nnásilníků, se probere až v nemocnici.\nStředa, dopoledne. „Všechno je to přehnané,“\nreaguje v bydžovské cukrárně starší paní na\notázku, co se ve městě vlastně děje. Od pochodu uplynulo jen pár dnů. Nyní je příjemně\nslunečné dopoledne a živé náměstí, které\nkřižuje tah na Hradec, působí i přes nápor aut\nskoro malebně. Lidé procházejí kolem výloh\nAutorky: Andrea Novotná a Martina Křížková\nPETICE VERSUS REFERENDUM\nNepříliš oblíbený starosta Louda, místními\npodezřívaný, že Romy do města zve, aby získal nové voliče nebo peníze ze státní kasy\ndo městského rozpočtu, odpověděl na webu\nradnice den po vzniku petice. Snažil se hájit\npředevším sám sebe proti tichému nařčení ze\nzvyšování počtu bydžovských Romů. Vysvětluje, že Romové ve městě přibyli kvůli většímu\nmnožství „výkopových a zemních prací“, ale ve\nměstě nezůstanou. Starousedlí Romové jsou\nprý navíc hluční a mají více dětí, takže jsou\n„opticky“ více vidět. Popisuje, proč je nelze\nvystěhovat z města, a nabízí relativně rozumná\nřešení v podobě větší kontroly, omezení heren\na vybudování hřiště pro děti.\nPod peticí ovšem rychle přibývaly podpisy.\nNakonec se jich v emocionálně vyhrocené atmosféře po znásilnění sešlo více než tři tisíce.\nI když někteří, jako osmadvacetiletý výtvarník\nVáclav Tauš, petici chápali spíše jako protest\na podepsali ji hlavně proto, aby se vedení Bydžova konečně začalo problémy Bydžova zabývat. „Přestože byl starosta ve volbách na podzim\nvykroužkován, nepomohlo to a spolustraníci ho\nzvolili zas,“ říká Tauš s tím, že petici jako jakési\nprotestní referendum pojalo ve městě více lidí.\n„Pro mladé lidi tu už dlouho opravdu není žádná\nbudoucnost. Není práce, chybí možnost zajímavě\ntrávit čas, na divadlo se muselo vybrat a jediný\nfestival, který dostával Nový Bydžov do médií\ndlouhodobě jinak než s negativní publicitou,\nstarosta odmítl podporovat.“\nS NOVOU VIZÍ\nAť již ale Bydžovští podepsali petici kvůli čemukoliv, Pavel Louda do týdne přitvrdil. A vyhrál.\nNa webových stránkách se objevil text, který\nzačíná slovy: „Poslední kapka nenávisti občanů\nk cikánům přetekla.“ A končí: „…cukrování života\ncikánům už bylo dost.“ Mezi útoky na Romy se\nvejde již jen žalování na stát, který se jich prý\nzastává na úkor slušných lidí. Veřejné mínění ve\nměstě se rázem přiklonilo na Loudovu stranu.\nVedle starosty je jako autorka textu podepsána\ni vedoucí sociálního odboru v Novém Bydžově\nDaniela Lusková. Podle ní lidem nejvíce vadí,\nkdyž vidí, jak Romové sedí přes den na lavičce\nna náměstí, zatímco oni musí do práce. Sama\novšem přiznává, že se zaměstnáváním Romů\nto není jen tak. „Po telefonu místo je, když přijdou osobně, je najednou obsazené,“ vysvětluje\ns tím, že zaměstnavatelé mají prostě špatné\nzkušenosti. Zaměstnávání Romů by podle ní měl\npodporovat stát, jinak se to nezmění. Ona na\nsoukromé firmy tlačit nemůže, i když se snaží.\nA snaží se i jinak. Pod městem funguje i díky ní\nterénní pracovnice a po pěti letech se jí podařilo prosadit u zastupitelů nízkoprahové centrum\npro děti ze sociálně slabých rodin. Zároveň si\novšem pochvaluje setkání starostů z letošního\núnora, kdy se do Bydžova sjely osobnosti typu\nIvany Řápkové, Liany Janáčkové nebo Jiřího\nČunka. Diskutovali například exekuce majetku\nPodle Václava Tauše se starostovi povedlo\nzvrátit klesající popularitu hlavně proto, že\ndal lidem vizi, která jim do té doby chyběla.\nVe městě v devadesátých letech zkrachovalo\nněkolik podniků a Nový Bydžov dlouhá léta\npatřil s největší nezaměstnaností ke smutným\nšampionům východočeského kraje. Kdo mohl,\nz města odešel. I výtvarník Tauš se chystá odejít, jen co jeho přítelkyně dostuduje.\nNedůvěra vůči Romům je v městě hluboce\nzakořeněná. Mladého romského muže například\nnedávno nechtěli pustit do divadla, protože\nsi mysleli, že lístek na představení ukradl.\nStejně jako kolegové dostal od zaměstnavatele\nvolňásek s razítkem firmy. Nikdo z personálu\ndivadla mu však neuvěřil, že by mohl pracovat.\nA to je další věc, která se vedení města daří:\nalespoň dočasně ničit křehké vazby, které fungovaly léta. „Náš kluk chodí do osmičky, kde je\njediný Rom a normálně přespával u kamarádů ze\ntřídy a oni u nás. Loni na podzim to ale přestalo,“\nvypráví Josef Čureja, který se stal jakýmsi\nmluvčím místní romské komunity. Tento vedoucí směny ve firmě na ekologickou likvidaci\npneumatik je vývojem v Bydžově zaskočen. „Žiju\ntu třicet let a se sousedy jsem nikdy neměl žádné\npotíže. Nyní vyjdu ven, a když potkám někoho\nznámého, jen přemýšlím, jestli byl na náměstí\ns těmi nácky také,“ říká Čureja. Přesto věří, že\nvše dobře dopadne. Bydžovští Romové se podle\nněj minulý měsíc dvakrát sešli a dohodli se, že\nzačnou dodržovat určitá pravidla. Mimo jiné,\nže dobrovolně omezí vstup do „bílých“ heren\na restaurací a budou chodit jen do „romské“.\nTaky si zakázali pohyb vlastních dětí večer po\nměstě. Chtějí být prostě „opticky“ méně na\nočích. Doufají, že to pomůže.\n3X FOTO: DAVID KUMERMANN\nobchodů, cukrárna s našlehanými větrníky je\nplná a parkoviště uprostřed lemují lavičky se\nspokojeně vyhlížejícími pány v důchodovém\nvěku. Na první pohled chybí napětí, které tu\nmá panovat. Neonacisté ale nepřijeli náhodou.\nSvezli se na vlně populismu namířeného vůči\nmístním Romům. Vyrukovala s ním radnice\nza nepřehlédnutelné podpory bydžovských\nobčanů. Podobný příběh se přitom neodehrál\nv Česku posledních let poprvé.\n„Že by byl ve městě nějaký zásadní problém k řešení, nevím,“ říká starosta Pavel Louda a pokračuje: „kromě cikánské otázky.“ Muž, který\nNovému Bydžovu vládne již třináct let, vypadá,\nže je o tom bytostně přesvědčen. A chce být\nrazantní. Kvůli chování spoluobčanů, které\ndůsledně nazývá nepřizpůsobiví, cikáni nebo\n„ti více opálení“, chce posílit policejní hlídky\na najmout bezpečnostní agenturu. Na úkor\ninvestic do nových chodníků, jak sám říká.\nArgumentuje zvýšenou kriminalitou a ukradenými nákupy. Hlavně mu ale vadí, že „cikáni“ nechodí do práce: „Vyrostla tu generace\nlidí, kteří dělat nepůjdou a demonstrativně se\nvysmívají lidem, kteří něco dělají a zneužívají\ntoho takovou měrou, že to musí naštvat každého pracujícího, protože to jsou naše peníze,“\nvysvětluje trochu zmateně. Dále prohlašuje,\nže se válejí po hospodách, neposílají děti do\nškoly, nedodržují noční klid a děti jsou do noci\nvenku. Svá tvrzení nedokáže o nic opřít. Policejní statistiky mu také nedávají za pravdu,\nfaktem ovšem je, že by s ním souhlasila asi\nvětšina Bydžovských. Temné pověsti kolují\nměstem jako podrážděný roj sršňů.\nPřestože to podle starosty všechno trvá už moc\ndlouho, osobně se do problémů vložil až loni\nna podzim. Tehdy v sedmitisícovém městečku,\nkde prakticky každý zná každého, došlo k výjimečnému zločinu – znásilnění. Pachatel byl\nrychle zatčen a nyní je ve vazbě. Byl to Rom.\nOtec napadené dívky sepsal petici o dvou odstavcích, která je namířena vůči Romům obecně\na nekonající radnici konkrétně. Zdůrazňuje se\nv ní, že mladí už nechtějí ve městě žít a zároveň\nže se počet Romů ve městě zvyšuje.\nPro mladé tu není budoucnost.\nREPRO: ALAN ALDRIDGE / NP\nZA KAŽDOU REFORMOU – DŘÍVE, NEŽ JI PŘIJMEME – JE DOBRÉ UDĚLAT OTAZNÍK. ZEJMÉNA V POSLEDNÍ\nDOBĚ, KDY JE FREKVENCE TOHOTO SLOVA VE SLOVNÍKU POLITIKŮ PODEZŘELE VYSOKÁ. CO UDĚLÁ\nREFORMA SE ZDRAVOTNICTVÍM – A CO JE POTŘEBA REFORMOVAT?\nNedávné návrhy vlády na penzijní reformu se\nstaly předmětem tuhých bojů uvnitř vládní koalice, své pochyby vyjádřil i prezident. O zdravotní reformě se po nátlakové akci lékařů mluví\njako o samozřejmé, ba hotové věci – ministr\nLeoš Heger veřejně prohlásil, že přistoupil na\nvšech třináct bodů odborového svazu lékařů. O nich mimochodem skoro nikdo veřejně\nnedebatoval, média se soustředila pouze na\npožadavek zvýšení platů lékařů. To, že požadavky obsahovaly komerční připojištění, se už\npříliš nerozebíralo. A tak je nasnadě otázka:\no jakou reformu se vlastně jedná a jaké bude\nNeustále slyšíme, že reforma zdravotnictví je\nnutná. Nejčastějším argumentem je neudržitelnost současného stavu, nemožnost financovat\nsoučasný systém, hrozba jeho úplného kolapsu\nv budoucnosti atd. Často se mluví o „bezplatném zdravotnictví“, které prý je neblahým\npozůstatkem minulosti, se kterým je třeba\nskoncovat, a teprve pak jaksi automaticky\nzmizí všechny potíže. Jak to tedy vlastně se\nsoučasným stavem zdravotnictví je?\nSystém veřejného zdravotnictví se v českých\nzemích vyvíjel od 17. století. Z původních\nchudinských špitálů postupně vznikl ještě za\nhabsburské monarchie propracovaný systém,\nkterý zahrnoval prevenci i osvětu a úspěšně\nbojoval s různými tehdy vážnými nemocemi.\nV období tzv. první republiky byl tento systém\ndále propracováván a Československo mělo mezi\nválkami jeden z nejlepších systémů veřejné\nzdravotní služby na světě: byli jsme státem,\nkterý dosáhl celosvětového primátu v léčbě\ntuberkulózy a pravých neštovic, velmi nízké\nkojenecké úmrtnosti atd.\nPo druhé světové válce se pokračovalo v rozsáhlých preventivních i osvětových programech.\nTento kvalitní systém, v mnohých parametrech\nlepší než v řadě „vyspělých“ západních států,\nutrpěl – zejména v oblasti prevence – některé\nškody, ale komplex institucí, který zahrnuje hygienické stanice, specializované ústavy a další,\nv zásadě přežil. Kvalita našeho zdravotnictví\nbyla velmi rezistentní – přežila válku, komunismus i některé nedávné pokusy o její likvidaci.\nDůležitým faktorem zůstala dostupnost péče\nprakticky všem vrstvám obyvatel.\n30 KČ JAKO ZAVÁDĚCÍ CENA\nTeprve nedávno – za ministra Tomáše Julínka – došlo k vážným pokusům zasadit tomuto\nsystému těžkou ránu. Nejdříve byly zavedeny\ntzv. regulační poplatky. Navenek měly omezit\nzneužívání zdravotní péče, zároveň ale byly\nprvním opatřením, které mělo lidi naučit, aby\nsi do ordinací nezapomněli vzít peněženku.\nTento krok však představoval pouhý začátek. Následovaly návrhy zákonů, které měly\nnahradit dosud platný zákon o zdraví lidu\nmnohasetstránkovou džunglí sedmi zákonů,\nve kterých se například skrýval paragraf, nahrazující původní pojem „lege artis“ (označení postupu, který je v souladu s obvyklými,\nobecně uznávanými metodami určitého oboru\nvědy) formulací, že pacient má z veřejného\nzdravotního pojištění nárok na ekonomicky\nnejlacinější postup, který vede k cíli (tedy:\nmísto narkózy rána palicí?). Univerzitní nemocnice se měly stát akciovými společnostmi\n(mohou a z povahy věci mají generovat zisk),\npojišťovny se měly privatizovat a měly mít\nrovněž možnost tvořit zisk.\nZdá se tedy, že cílem bylo vyvádět peníze z veřejného zdravotního pojištění do soukromých\nrukou. Vliv lékařské komory měl být minimalizován, měla být zavedena možnost připojištění a vytvořen seznam „standardů“, které\npojišťovna bude hradit ze základního pojištění.\nNa to, co v seznamu není, se připojisti, nebo\nzaplať. Vulgární populistické náměty zahrnovaly možnost zaplatit nejen lepší péči, lepší\nstravu, pokoj, ale dokonce za peníze předbíhat\nty, kdo na to nemají nebo si volit lepšího lékaře.\nOdůvodnění, že tento nešvar stejně existuje, se\npodobá argumentu, že když neumíme zabránit\nkrádežím, tak je legalizujme. Zkrátka, cílem\ntéto „reformy“ bylo otevřít zdravotnictví jako\noblast „bílého byznysu“. Naštěstí se to Tomáši\nZ dosavadních výroků ministra Leoše Hegera\nlze usoudit, že chce pokračovat v tom, co\nzačal tým Tomáše Julínka, pouze opatrněji\na snad i s mírnějším bezprostředním sociálním\ndopadem. Ministr nepokračoval ve válčení s lékařskou komorou, naopak, využívá její zájmy\nk postupnému prosazení reforem. Ukázkou je\nnapř. nedávno podaný návrh novely zákona\no tkáňových bankách, který otevírá možnost\ns odebranými orgány dále obchodovat a dovoluje privatizaci těchto bank. Leoš Heger\notevřeně hovoří o zavedení „připojištění“,\no zavedení standardů, které omezí objem\npéče hrazené z veřejného pojištění. Za „nadstandard“ si bude pacient muset připlatit.\nMožná, že bude usilovat o to, aby standard\nzahrnoval potřebnou základní péči, ale cesta\nk rozevření nůžek mezi základní péčí a péčí\nza příplatek byla započata. Je pak otázkou,\njak se tento proces bude dále vyvíjet, zda nesměřuje k „chudinské“ medicíně a medicíně\npro bohaté. Musíme se zeptat, kdo bude za\nty chudší schopen bojovat proti mocné lobby podnikatelů, připravených obchodovat\nse zdravím, a jaké můžeme očekávat záruky\npro solidní objem péče v budoucnosti. Také\ntvrzení, že současný systém je neudržitelný\na je nutné jej z tohoto důvodu reformovat, je\núčelový argument, který podporuje prosazení\nreforem v zájmu vyvádění zisku z veřejného\nJe zdraví člověka obchodní artikl jako každý\njiný? Opravdu chceme, aby do dosud poměrně\ndobře fungujícího systému veřejného zdravotnictví dostupného prakticky každému byly\npomocí reforem zavedeny tržní principy? Je\ndobře si připomenout, že ještě v roce 2009\nbylo na společném rezervním účtu zdravotních\npojišťoven přes 42 miliard korun. Přesto, že\ntyto peníze byly z velké části spotřebovány\n(opravdu na zdravotnictví?), je otázka, jaké\nrezervy v současném systému máme, pokud se\nnám podaří omezit velké úniky peněz pomocí\nrůzných zprostředkovatelských firem, jestliže\ndokážeme efektivně bojovat s lobby farmaceutických firem a vyvážit tlaky různých zájmových\nskupin. Vždyť zdravotnictví představuje celkově\npoložku 250 miliard korun ročně! Je otázka, zda\nje pravda, že náklady na zdravotnictví tak dramaticky rostou s prodlužováním průměrného\nvěku – podle některých statistických analýz\nje tento růst podstatně nižší, než tvrdí ti, kdo\nprosazují reformu. Proč téměř nemluvíme o prevenci, o osvětě, o péči o mládež? Připomeňme,\nže už za císaře Františka Josefa v předminulém\nstoletí navštěvovali lékaři základní školy a prováděli lékařskou prohlídku žáků – dnes se tyto\nprohlídky odbourávají, respektive přenechávají\nzodpovědnosti rodičů. Zeptejme se, zda opravdu dlouhodobě rostou náklady na léčbu tak, jak\ntvrdí reformátoři – kromě nákladů, o kterých\nse hodně mluví, přinášejí nové technologie\nJsou tato tvrzení jen součástí propagandy?\nChceme se skutečně smířit s tím, že „stejná“\nlékařská péče pro všechny občany je minulostí?\nPokud máte pocit, že ano, můžete si za reformou zdravotnictví škrtnout otazník.\nAutor je programátor a signatář Charty 77.\nV roce 2008 byl spoluautorem dopisu\nchartistů proti tehdy připravované reformě\nLATINSKÁ AMERIKA A ZEJMÉNA JIHOMEXICKÝ CHIAPAS, ZNÁMÝ POVSTÁNÍM MAYSKÝCH ZAPATISTŮ,\nOPLAKÁVÁ SMRT VÝZNAMNÉHO KNĚZE SAMUELA RUIZE. TEN PŘIROSTL K SRDCI MÍSTNÍCH INDIÁNŮ\nPROTO, ŽE SE POSTAVIL NA JEJICH STRANU. ZNELÍBIL SE TÍM MNOHA DALŠÍM – VČETNĚ MEXICKÉ\nVLÁDY A STÁTU ČI PAPEŽSKÉHO NUNCIA.\nJako každé ráno je vrchovina středního Chiapasu zahalená do mlhy. Borovicové lesy se ve dvou\nkilometrech nad mořem proměnily v jednolitou\nbílou plochu. S přibývajícím časem slunce mlhou pomalu prostupuje a začíná osvětlovat\nblízké, horami obklopené město San Cristóbal\nde las Casas. V Chiapasu – v jednom z nejchudších států Mexika s nadpolovičním počtem\nobyvatel indiánského původu a rovněž místě\notevřeného povstání domorodých rolníků, tzv.\nzapatistů – začíná další den, již čtyřiadvacátý\nv roce 2011. Lidé, kteří se probouzejí, ještě\nnevědí, že dnešek vstoupí do mexických dějin\njako den, kdy odešel jeden ze symbolů boje za\ndůstojný život tamních indiánů – kněz Samuel\nEL TATIC UMŘEL…\nBrzy ráno vstávám a spolu s Andrésem vyrážíme\ndo ulic San Cristóbalu, hlavního města podpory\nzapatistů, kteří v roce 1994 povstali v okolních vesnicích dožadujíce se pitné vody, škol,\ndostupné lékařské péče, půdy k obhospodařovávání a střechy nad hlavou. Máme domluvený\nrozhovor v nejstarší místní nevládní organizaci\nDESMI. Dopolední slunce máme v zádech. Jdeme\nnajisto – dva bloky rovně a pak pořád doleva.\nV kolmých ulicích koloniálního města se téměř\nBrzy zvoníme na zvonek a čekáme na usměvavý\nobličej čtyřicetileté Carly. Ta nás ihned vpouští dovnitř a odvádí nás do jejich knihovny.\nJe jakási vážná, zaražená, tichá. Neznáme ji\ntakovou. „Už jste slyšeli tu novinu?“ ptá se nás.\nAndrés hned kontruje otázkou: „Jakou novi-\nnu?“ zatímco já se s ranní rozmrzelostí sám\nsebe ptám: „Jak jsme asi něco mohli slyšet, když\njsme vstávali před patnácti minutami. Copak\njsme…“ „Don Samuel dnes v brzkých ranních\nhodinách umřel,“ slyšíme tlumený hlas Carly,\nkterým razantně přetíná naši ranní rozespalost. Jako by nás někdo vnitřně profackoval.\nUjišťujeme se sborovým: „Don Samuel, … bývalý biskup Samuel Ruiz García umřel?“ „Ano,“\nodvětí Carla a klopí oči. Nevíme co říct. Je to\nšok pro všechny. Nastává neformální minuta\nticha. Takových minut dnes probíhá po celém\nSan Cristóbalu, Chiapasu, Mexiku i světě na\ntisíce. Rozhovor s Carlou nějak zvládneme,\nbyť jsme všichni tři myšlenkami tak trochu\njinde. Pak se vracíme zpátky do rozpálených\n„Už jste to slyšeli?“ ptá se nás skupinka lidskoprávních dobrovolníků z Německa, které\npotkáváme v kavárně. Podobně se ptáme známých my. Tak jako když narazíme na zapatistu\nJosého, který do města s celou svou rodinou\npravidelně sjíždí ze zapatistické vesnice vzdálené dvě hodiny autobusem od San Cristóbalu.\n„Tatic Ruiz že je po smrti?“ odpovídá mi zděšeně\nJosé, pro kterého je Samuel Ruiz, tak jako pro\nostatní zapatisty, jakýmsi duchovním otcem.\n„To se budeme muset co nejdříve vrátit domů, do\nvesnice a říct to všem ostatním,“ otáčí se José\nke své ženě Isabel.\nV poledne začnou dlouze zvonit kostelní zvony.\nNa tento den nelze zapomenout. Indiáni a nejen\noni přišli o muže, kterého sami označovali jako\notce – Tatica, jak se říká v jednom z mayských\njazyků, v tzotzilštině.\nSPRAVEDLNOST NA ZEMI\nSamuel Ruiz zasvětil většinu svého života\nChiapasu a jeho neviditelným obyvatelům –\nmayským a zoqueským indiánům. Byl biskupem\nsancristóbalské diecéze přes čtyřicet let, do\ndůchodu odešel s příchodem nového milénia.\nV mnoha otázkách zůstal konzervativcem\n(názory na homosexualitu, potraty atp.). Důležitější ale bylo, že se profiloval jako zastánce\nindiánských práv. Působil rovněž v čele Komise\nmexických biskupů pro indiánské záležitosti. El\ncaminante – chodec, jak se rád nazýval, trávil\nv Chiapasu mnoho času putováním po indiánských komunitách – od guatemalské hranice až\npo nejizolovanější a nejnepřístupnější vesnice\nv Lakandonské džungli a v chiapaské vysočině. Chudoba a sociální vyloučení indiánů, na\nkterou při svých cestách soustavně narážel,\nzpůsobila, že se rozhodl „kráčet“ po boku chudých a nikoli po boku vlády, státu, městských\nladinos – potomků španělských kolonizátorů či\nbohatých velkostatkářů. Na prvním kongresu\nchiapaských indiánů v roce 1974, který Ruiz\nzaštiťoval, prohlásil: „Mou přednostní volbou\nse stali chudí.“\nSamuel Ruiz přijal za svou tzv. teologii osvobození neboli teologii chudých, která se rozvinula\nv Latinské Americe, zejména po konferenci biskupů v kolumbijském Medellínu v roce 1968.\nTeologie osvobození činí ze soustavného vykořisťování chudých obyvatel „třetího světa“\nnáboženskou zkušenost. Křesťanství je zde\nnazíráno optikou chudých, jejich utrpení, naděje a bojů. Osvobození vychází z uvědomění\nsi vlastních nedůstojných podmínek života a ze\nAutor: Bob Kuřík\nzprostředkovatel mírového jednání mezi rebely a armádou a podle mnohých to byl právě\non, který zabránil masivnímu krveprolévaní ve\nChiapaskému státu, mexické vládě, obchodnímu\nsektoru, konzervativní části mexického arcibiskupství i Vatikánu, tradičním velkostatkářům,\nchiapaským i celomexickým médiím v rukou\nstátu a bohatých byznysmenů ležel díky své\nčinnosti v žaludku. Přežil diskreditační kampaně vykreslující ho jako „zrádce země“, výzvy\nk lynčování i pokus o atentát, které vůči němu\na jeho spolupracovníkům s utajenou podporou\nmamštině, cholštině, jazyku zoque. Tak jako\nnapříklad zástupci z nedaleké vesnice Acteal,\nkteří ve svém proslovu přesně věděli, kam Tatic\nodešel – za jejich pětačtyřiceti sousedy, kteří\nbyli během prosincové mše v roce 1997 zmasakrováni polovojenskou skupinou s nepřímými\nvazbami na mexický stát.\nNa mše přicházeli i lidé, které by člověk jindy\nv kostele rozhodně nepotkal, včetně mladých\nevropských neznabohů – anarchistů. Ti na chvíli\nzapomněli na své proticírkevní smýšlení a přišli\nvzdát poslední hold člověku, kterého uznávali\nza jeho práci pro chudé rolníky.\nSamuel Ruiz García se stal vedle Gustava\nGutiérreze z Peru, Leonarda Boffa z Brazílie,\nJona Sobrina z El Salvadoru a Juana Luise Secundy z Uruguaye jednou z klíčových postav\nlatinskoamerické tradice teologie osvobození.\nZasloužil se o vznik indiánské teologie v Chiapasu, kterou rozvinuli náboženští představitelé indiánů a která z teologie osvobození\nvychází. Jeho působení v Chiapasu mělo vliv na\nrostoucí organizovanost a povědomí o lidských\nprávech, právech na kulturu a sebeurčení mezi\nindiány, které přichází od konce šedesátých let\n20. století. To, že desetitisíce indiánů přijaly\nteologii osvobození za svou a začaly svůj život\nchápat jako život v civitas christi (v křesťanském společenství) na cestě k osvobození,\nbylo podle mexického sociologa Marca Estrady\nSaavedry nezbytným předpokladem pro to, aby\npozději přijali za svou filozofii povstaleckého\nzapatismu. V současném zapatismu lze vysledovat přímé podněty z teologie osvobození\n– ať už v důrazu na utrpení člověka, v boji za\nautonomii chápanou jako proces osvobozování se či v morálce revoluce, která má člověku\numožnit žít důstojně.\nPřestože stál Ruiz na straně chudých indiánů\na nepřímo ovlivnil jejich radikalizaci, s ozbrojeným povstáním zapatistů nesouhlasil. Tato\nskutečnost nezabránila mediální hysterii,\nkterá se po povstání snažila ukázat, že v čele\nzapatistů stojí kněží teologie osvobození\na že skutečným vůdcem povstalců je Samuel\nRuiz. Byť Ruiz s užitím ozbrojeného násilí nesouhlasil, povstání respektoval. Když v roce\n1994 zapatisté povstali, působil Ruiz jako\nmexické vlády iniciovaly po roce 1994 tradiční\nmocenské struktury a rozsáhlé rodinné klany\nChiapasu. Přetrpěl pomluvy, hrozby zatčení\na uvěznění i zásadní spory s Vatikánem, jehož\napoštolský nuncius (vyslanec) v Mexiku Girolamo Prigione usiloval dlouhodobě – podle\nnovinářů za akutního naléhání šéfa poradců\ntehdejšího mexického prezidenta Salinase de\nGortariho – o sesazení Ruize z pozice biskupa\nsancristóbalské diecéze. Pozice nuncia ale s postupem času oslabovala, Ruize se mu odvolat\nnepodařilo a v polovině devadesátých let získal\nRuiz pro zprostředkování mírových debat mezi\nzapatisty a vládou oficiální podporu mexických\nDo kostela zavítali i jejich protihráči – představitelé moci včetně chiapaského guvernéra\nJuana Sabínese a mexického prezidenta Felipe\nCalderóna. Jejich kondolence chápali mnozí jako\nryzí pokrytectví. Calderón i Sabínes ztělesňují\nv očích Ruizových stoupenců moc, která proti\nněmu systematicky bojovala a snažila se ho před\nveřejností zdiskreditovat. Představitelé zapatistů, kteří kvůli smrti Tatica přerušili dvouleté\nmlčení před veřejností, sarkasticky poznamenali:\n„Groteskní defilé místních i federálních politiků před\nrakví pana Samuela neprobíhá proto, aby ho uctili,\nnýbrž proto, aby se s patřičnou úlevou ujistili, že\nskutečně umřel; a lokální média předstírají nářek\nnad tím, co ve skutečnosti oslavují.“\nsnahy kolektivně se organizovat s cílem tyto\npodmínky zlepšit. Odpůrci teologie osvobození,\nmezi něž patří také konzervativní část katolické\ncírkve, o ní hovoří jako o marxistické variaci\nV jejím základu stojí interpretace Nového zákona, podle které by člověk neměl čekat na\nposmrtnou spravedlnost v království nebeském,\nnýbrž jít spravedlnosti naproti již v životě na\nZemi. Teologie osvobození tak odmítla církevní tradici utěšování chudých slibem spásy\nv posmrtném životě a učinila ze spásy aktuální\nS ANARCHISTY V KOSTELE\nRuizova smrt v brzkých ranních hodinách 24.\nledna zasáhla desetitisíce lidí v Chiapasu, Mexiku i po celém světě. Některé chiapaské nevládky\nvyhlásily smutek. V případě Centra lidských práv\nFRAYBA, které v roce 1989 zakládal, se dokonce\njednalo o devítidenní truchlení doprovázené\nzvažováním vlastní činnosti po smrti „otce\nzakladatele“. Hlavní sancristóbalský kostel\npořádal první týden každý den několik mší, kterých se účastnily stovky lidí, víc, než byl kostel\nschopen pojmout. Řada z nich tak sledovala mše\nz velkoplošné obrazovky na náměstí před kostelem. Do města přijížděli zástupci indiánských\nvesnic z celého Chiapasu, aby řekli poslední\nsbohem jejich Taticovi. Psali mu vzkazy na zdi,\nčetli připravené texty, zpívali, hráli na tradiční\nnástroje a děkovali mu ve svých rodných jazycích – tzotzilštině, tzeltalštině, tojolabalštině,\nSamuel Ruiz umřel ve věku 86 let. Posledních deset\nlet již v Chiapasu nepůsobil ani nežil. Přesto se\njeho smrt stala důležitou událostí pro Chiapas\na zaplňovala několik dnů přední stránky mexických\nnovin. Chudí indiáni přišli o svého dlouholetého\nzastánce a zapatisté o jediného člověka, kterého\nbyli ochotni respektovat jako zprostředkovatele\njednání mezi nimi a vládou – a to i přesto, že sice\nsouhlasil s důvody povstání, ale byl proti použití\nzbraní. Nyní lze jen spekulovat, zda jeho smrt\nrozšíří možnosti razantnějších protipovstaleckých strategií ze strany mexické vlády. Lze rovněž\nočekávat, že se nyní začne k Ruizovi hlásit kdejaká\npolitická síla a začne jej vykládat ve svůj prospěch.\nNení proto od věci si připomínat, o čí prospěch se\nzasazoval sám Samuel Ruiz.\nAutor je doktorand antropologie na FHS UK.\n2X FOTO: VLADIMIR TELEGIN\nVOJNA V DNEŠNÍM RUSKU\nJIŽ ČTYŘI ROKY ROZDMÝCHÁVÁ UMĚLECKO-AKTIVISTICKÁ SKUPINA VOJNA RUSKÉ VEŘEJNÉ MÍNĚNÍ. SOULOŽ V MUZEU, KUŘE VE VAGÍNĚ NEBO OBŘÍ PYJ NA MOSTĚ NECHÁVÁ ZCELA CHLADNÝM JEN\nMÁLOKOHO. CO SI MYSLÍ NÁROD? A JAK REAGUJE STÁT?\nŘíkáte si Vojna. Proč jste zvolili právě\ntakový název – jste snad ve válce? S kým,\nderním umělcům, pak jsme šli do ulic a začali\ns akcemi pro národ.\nKozlík: Zakladatel skupiny Vor (Zloděj – pozn.\nred.), který název navrhl, říká, že naše akce\njsou hlavně válkou proti zvůli a nespravedlnosti, proti jednání vlády ve věci praní špinavých ropodolarů. A zároveň nezapomeňme, že\nv hrůzostrašných podmínkách ruského vězení\nhnijí nevinní a nešťastní lidé, že v dětských\ndomovech hladovějí děti.\nPoměrně spektakulárními. Jsou pro vás\nakce adrenalin, zábava, vyjádření názoru\nnebo všechno dohromady?\nNOVÝ JAZYK NESPOKOJENÝCH\nCo dalo impuls k založení skupiny?\nVeliký: Prostě se potkali lidé, kteří už toho měli\nKozlík: Ano, Veliký má pravdu. Jsme mladí\na štvala nás apatie, která nás obklopovala.\nHodně jsme chodili na výstavy moderního\numění, i když už jsme měli po krk toho nesmyslného bohémského dění bez obsahu. Nejdřív\njsme začali dělat performance kritické k mo-\nBílý: Pro každého člena skupiny je to jinak.\nNěkdo má rád to vzrušení, někdo chce veřejně\nvyjádřit svůj názor a někdo zas mít něco, na\nco si vzpomene v stáří. Nejdůležitější ale je,\nže poctivý člověk nemá šanci změnit ruskou\nrealitu. Poctiví lidé mají dvě možnosti: popadnout zbraň a zabít všechny do jednoho, anebo\nspáchat sebevraždu, pokud ten svět berou vážně – přibližně takové emoce jsou cítit. My se\nto ale snažíme zvládat bez násilí.\nVeliký: I pro mě jsou akce Vojny způsob, jak\nv sobě uklidnit nepřízeň, kterou cítím k dnešní\nJak vybíráte téma nebo událost, k níž se\nKozlík: Vystihujeme náladu ve společnosti, často ji jen vytušíme. Nemusíme nic volit, musíme\njen umět výrazně reagovat.\nV čem je přednost uměleckého\naktivismu před běžnými pouličními\nBílý: Vytváříme nový jazyk politického vyjádření.\nVláda stále krade umělecký jazyk, například\ndocela obstojně kopíruje pouliční akce některých\nopozičních hnutí. Umělec musí být o krok napřed. Nemáme tolik finančních a lidských zdrojů,\nale naše akce jsou o stupeň účinnější a hlubší.\nZa deset let pravděpodobně vláda přijme i tuto\nzkušenost, ale pak vymyslíme něco nového.\nKOČKY, PÉRO, PŘEVRAT\nBěhem čtyř let jste provedli velký počet\nakcí. Probírat každou zvlášť nedává\nsmysl, čtenářům NP je přiblížíme\nv samostatném boxu. Kterou z nich ale\npovažujete za nejúspěšnější?\nAutorka: Olga Pavlova\nVeliký: Zastrkování kuřete do vagíny je jednou\nz nejúspěšnějších. Během dvou dnů na internetu ji zkouklo kolem sto tisíc lidí.\nBílý: Všechny naše akce jsou úspěšné. Už proto,\nže se na ně pečlivě připravujeme. Probíhají pak\nKozlík: Já bych řekl, že nejúspěšnější bylo Péro\nv zajetí KGB. To jsme namalovali ohromné péro\nna Litějný most v Petrohradě. V určitou hodinu,\nkdy se most zvedá, se postavilo přímo proti budově bezpečnostní služby FSB. Její pracovníci\nho sledovali z oken s velkou bázní a chvěním.\nPozději se ukázalo, že jsme je touto akcí velmi\nurazili. Vráželi do našich bytů, vytrhávali počítače a pevné disky, zatkli aktivisty Zloděje\na Jebnutého a mluvili o tom, že jsme jim takové\nvelké péro neměli posílat. Ale to si nemyslíme.\nVyjádřili jsme názor celého národa na zkorumpovanou vládu a federální pracovníky, kteří jí\nLiší se způsob, jakým jsou vaše performance vnímány v Rusku a jinde ve světě?\nMluvili jste o akcích pro národ. Vaše\nzásilky nemají konkrétního adresáta,\nmluvíte „ke všem“?\nSledujete naopak i vy tvorbu zahraničních umělecko-aktivistických\nskupin? V Česku například před časem\nzarezonoval počin skupiny Ztohoven,\nkterá vstoupila do přímého televizního\npřenosu a simulovala atomový výbuch\nv krajině. Dolehl až k vám?\nVeliký: Oslovujeme celý svět. Umění bez slov\nBílý: Jsou to akce pro obyčejné lidi, nemusíte\nbýt na úrovni kunsthistorika a mít základní\nfilozofické vzdělání, abyste je pochopila. Stačí\nbýt jen zdravě rozzlobená na nespravedlnost\na nesmyslnost, jež se děje okolo, a mít minimální smysl pro humor. Jestli se ale přeci jen\nna někoho speciálně obracíme, tak jsou to\nintelektuálové. Myslíme si, že právě oni jsou\nschopni změnit historický vývoj v konkrétním\nstátě a že jejich dnešním úkolem v Rusku je\nodstranit od moci jednotky rychlého nasazení.\nJe přitom smutné sledovat, jak dnešní ruští\nintelektuálové často nepovažují za ponižující\njezdit na setkání prokremelských hnutí, pracovat ve státních médiích a tak dále.\nJak vás přijímají „obyčejní“ lidé?\nVeliký: Ta přemýšlející část tleská vestoje.\nKozlík: Akce jsou efektivní. Lidé si nás začali všímat, rozhořčovat se, kritizovat, přehodnocovat\nsvůj vztah k vládě i nespravedlivosti kolem a jednat. Obrodili jsme politický aktivismus v Rusku.\nBílý: Jistě, to je dáno rozdílným společenskopolitickým kontextem. Například házení koček\ndo McDonaldu nevyvolalo u našich spoluobčanů\nzas tak silné emoce, jako jiné akce. U západních\ndiváků je ale skoro na prvním místě. Naopak\nPalácový převrat bral na Západě málokdo vážně,\nale v Rusku vyvolal kypění internetových žump.\nNa Západě je zřejmě aktuální řešit problém moci\nnadnárodních společností a ochrany zvířat,\nzatímco v Rusku jsou aktuálnější politické\nproblémy a umělé „dodržování“ zákona.\nV Asii je to všechno ještě úplně jinak. Zatímco\nv Rusku se všichni styděli ji rozebírat, Číňanům\nse velice líbila akce Jak ztopit kuře. V internetových diskusích k ní byly stovky komentářů, četli\njsme je pomoci Google Translatoru. Vymysleli\nsi dokonce legrační epitet – „Velká tygřice vs.\nVeliký: Neslyšel jsem, ale podle vašich slov jsou\nBílý: Ano, často nás porovnávají se Ztohoven\na ještě s newyorskými Yesmen.\nNevnímáte, s ohledem na podmínky\nv Rusku, akce západních kolegů jako\nBílý: Opět jde o jiný kontext. Možná, že v Rusku\nnevidíme některé problémy západní společnosti. Na jaře jsme byli v New Yorku a udělali\nsi určitou představu…\nKozlík: Amerika nás ohromila svou pozorností k jednotlivci. Získali jsme dojem, že vše je\nuděláno pro člověka, který má volbu a mnoho\nsvobod. Ale de facto má méně, pod maskou\nvnějšího blahobytu a svobody se skrývá totální\nkontrola nade vším a nade všemi. Porušování\nzákona by tam asi neprošlo.\nBílý: V Rusku je prostě méně překážek a všechen\nhnůj se na tebe vyvalí najednou a pohltí tě.\nJe možné, že na Západě člověk nasbírá tolik\nnegativních zkušeností až v důchodu, kdy už\nje pozdě začít něco podnikat. V Rusku hned\nstojíš před volbou: fízlové mohou beztrestně\nzavraždit tvé kamarády, zrušit tvůj podnik a ty\npůjdeš sedět a nevydáš hlásku. Ale my chceme\nPAUZA V AKČNÍM FILMU\nSvými akcemi se často dostáváte do rozporu se zákonem. Jaký to má význam?\nTakzvané „problémy se zákonem“ nejsou vysvědčením, ale vedlejším produktem umělecké\nčinnosti. Jestli je pro umělecké vyjádření zapotřebí jednání, které porušuje zákon, umělce\nto nesmí zastavit (i když jsme proti mrzačení\nJe možné, že umělec bude chtít vypočítat\ndůsledky svého vyjádření, tehdy musí být\nzákon jednoznačný. Dám příklad: Naše akce\nPalácový převrat by měla spadat pod paragraf\nvandalství, ale v Rusku se ji pokoušeli soudit\njako výtržnictví, což se běžně aplikuje pouze\nv případě násilí vůči fyzické osobě. A absurdní\nparagraf o extremismu, to už je úplný výmysl\nruského „soudnictví“, sloužící zatýkání všech\nKromě toho, skoro vždy porušujeme zákon.\nV Rusku je potřeba mít na všechno povolení\nod vlády: když chceš svolat kamarády na ulici\na připravit vystoupení, když chceš udělat demonstraci a tak dále. Kdybychom o ně prosili,\npopřeli bychom umělecké gesto. A samozřejmě,\nkdybychom to povolení dostali, hodnota vystoupení by byla minimální. Je zřejmé, že kdyby\nPéro na Litějném namalovalo prokremelské\nhnutí a před tím si sehnalo požehnání radnice\na strany, dostalo by maximálně „ředitelskou\nSetkali jste se s pochybnostmi a spekulacemi o svých motivacích? Něco ve\nstylu, že jste američtí špióni v žoldu\nVeliký: O tom mluví menšina, která stojí opodál\nBílý: Ale samozřejmě každý druhý ví, že každý\nupřímný čin je zaplacený. Hlavně pochopit kým\na pak si udělat názor na daný čin. Je to neuvěřitelná logika, která vyplývá z nedůvěry ke\nvšemu a nevíry ve vlastní síly. V Rusku většina\nvolí Puťku, bojí se odporovat milicionáři, i když\nporušuje zákon, nechodí k volbám, nepovažuje\nza důležité vyjít do ulic a hájit svá práva.\nDo zatím nejvážnějšího křížku se státní\nmocí jste se ale dostali až kvůli akci\nPalácový převrat, během níž jste na\nulici v Petrohradě převraceli policejní\nKozlík: Ano, dva naši aktivisti jsou dnes ve\nfederálním zajetí. Již tři měsíce je drží v cele\npředběžného zadržení. Podmínky tam jsou\npříšerné: v celách neteče teplá voda, vězňům\nneposkytují lékařskou péči, nemění povlečení,\nnutí je stravovat se vstoje a podle pořadí, nevydávají jim zásilky a je tam spousta dalších\nproblémů. Oleg Vorotnikov a Ljenja Nikolajev\njsou obviněni podle paragrafu o výtržnictví,\nhrozí jim odnětí svobody od dvou do pěti let.\nNa soud čekáme. Vyšetřovatel nemá žádné\ndůkazy, řídí se jen videomateriály z internetu\na články z Wikipedie, proto jsou kluci drženi\nnezákonně. Během řízení ohledně prodloužení vazby tlačí vyšetřovatelé na soud a žádné\nrozumné argumenty, proč Olega s Ljenjou\npropustit na kauci, neberou v potaz. Protože\nje porušován zákon, vzniká dojem, že to, co se\nodehrává, je nějaká osobní pomsta pracovníků\ncentra E (Centrum pro boj s extremismem –\npozn. red.) vůči aktivistům Vojny.\nPřesto, dalo se čekat, že systém\nzareaguje jinak, když začnete materiálně\npoškozovat jeho bezpečnostní složky\na zdůvodňovat to tím, že jste pod\npolicejními auty hledali ztracený míček?\nKozlík: Jsme vždy připraveni zodpovídat\nza své činy, ale nemysleli jsme si, že zákon\na lidská práva se v Rusku porušují tak hrubě.\nZdá se mi, že povinností a cílem centra E je\npotlačení a ponížení každého, kdo přemýšlí\njinak, a každého odvážného člověka. Takové\nje zapotřebí zrušit a jeho spolupracovníky\nposlat zametat ulice.\nJste v kontaktu se svými vězněnými\nKozlík: Pouze prostřednictvím advokátů. Kdybych tam přišel sám, hned mě chytnou, začnou\nvyslýchat a obviňovat z účasti v kriminální\nskupině. A to udělat nemůžu, už proto, že mi\npřed třemi měsíci zabavili pas. Žiju bez dokladů, což je porušení mých práv a svobod.\nPodařilo se státu Vojnu definitivně\nukončit, anebo jde jen o dočasné\nBílý: I když se dnes f ízli radují a plácají se\npo zádech, jak se jim podařilo nás „rozdrtit“, Vojna je akční f ilm se životní délkou.\nVeliký: Stát ještě sám nedokázal pochopit,\njakou udělal chybu.\nOleg Vorotnikov a Ljenja Nikolajev byli po uzavření\nrozhovoru propuštěni z vězení na kauci.\nRadikální uměleckou skupinu Vojna založili\nv lednu 2007 tehdejší studenti moskevské\nLomonosovy univerzity Vor (Oleg Vorotnikov)\na Kozlík (Natalia Sokolova).\nUmělecky vychází Vojna z odkazu básníka\nDmitrije Prigova nebo ruských konceptualistů (Andrej Monastyrskij), politicky se hlásí\nk levici a svými veřejnými akcemi protestuje\nproti poměrům v dnešním Rusku. „Náš manifest\nje Žij a nebuď kurva, ponižuj fízly, nekamaraď\nse s prodejnými umělci a novináři. Nikam ho\nnenahráváme, nemáme blog, twitter, ani svou\nstránku. Všechno, co chceme sdělit, lze vyčíst\nz našich akcí,“ říká další člen skupiny, Bílý.\nZa čtyři roky existence jich Vojna stihla celou\nřadu – a vždy tnula do živého. Následuje základní popis alespoň těch nejvýraznějších akcí.\nNa památku Děkabristů – dárek pro\nJurije Lužkova (září 2008) – K oslavám\nDne Moskvy přispěla Vojna oběšením ruského\nhomosexuála, židovského LGBT-aktivisty a tří\nilegálních imigrantských dělníků v největším\nmoskevském supermarketu Auchan. Skupina\noznačila akci za dárek moskevskému starostovi,\njenž podle ní prosazuje politiku homofobie,\nxenofobie a otroctví. Zároveň jí připomněla\nosud P. I. Pestela, jednoho z popravených vůdců\nPéro v zajetí KGB (červen 2010) – Namalo-\nKočky v McDonaldu (květen 2007) – Na\nMezinárodní den práce házeli členové Vojny\npřes přepážku občerstvení McDonald´s v Moskvě\ntoulavé kočky. Skupina prohlásila akci za dárek\nšpatně placeným zaměstnancům fast-foodu\na zároveň za upozornění na totální absenci\nspontaneity v Rusku.\nMrdej za nástupnické medvídě! (únor\n2008) – V předvečer prezidentských voleb, jež\nměly dosadit do čela státu Dmitrije Medveděva,\nsouložili aktivisté Vojny v budově Národního\nbiologického muzea v Moskvě. Během veřejné\nkopulace vyzýval Oleg Vorotnikov k ochraně\nmedvědí populace a zdůrazňoval totemický\nvýznam tohoto živočicha pro kmen Slovanů.\nvat v den Che Guevarových narozenin šedesát\nmetrů vysoký a dvacet sedm metrů široký falus\nna Litějný most v Petrohradě trvalo umělcům\nVojny necelou půlminutu. Až pak se obří úd\nvztyčil přímo naproti budově FSB…\nPodle Vojny nepatřilo péro jen bezpečnostní\nslužbě, ale celé mocenské hierarchii v Rusku.\nAkce byla zároveň protestem proti zostřeným\nbezpečnostním opatřením před nadcházejícím\nMezinárodním ekonomickým fórem.\nJak ztopit kuře (červenec 2010) – Akce, při\nníž si členka Vojny zastrkávala v petrohradském supermarketu kuře do vagíny, je skutečně\nkulturně nepřeložitelná. Zmiňme alespoň, že\n„ztopit“ se rusky může říct „zpizdit“ a že akt\ndoprovázel slogan „Bezblyadno!“, tedy „Bez\nkurvení!“. Cílem akce, jež se odehrála v den 182.\nnarozenin ruského revolucionáře a spisovatele Nikolaje Černyševského a jež nepostrádala\nodkazy na Tolstého či Charmse, bylo znovu\nzasáhnout „zkurvené“ ruské poměry.\nFízl v kněžském rouše (červenec 2008) – Člen\nskupiny Vojna s policejní čapkou, v černé sutaně\na s masivním křížem na krku odnesl z luxusních\nmoskevských supermarketů pět tašek delikates\na výběrového alkoholu. Samozřejmě bez placení,\nneboť kněžskému stavu a policii náleží v Rusku\nbeztrestnost – alespoň podle Vojny.\nPalácový převrat (září 2010) - Členové Vojny\nobrátili v centru Petrohradu na střechu sedm\npolicejních aut. Akce se odehrála v bezprostřední blízkosti kostela sv. Michala a odkazovala k soudnému dni. Tehdy budou muset\npodle Vojny policisté pokleknout a prosit za\nodpuštění svých hříchů.\n~ | KOMIKS A KŘÍŽOVKA | KULTURA | ULIČNÍCI | SMS A E-MAILY | SVĚTOZOR\nAutoři: Iveta Hajdáková a Michal Děd\nALFA SAMCI (VERZE BETA)\nDŘÍVĚJŠÍ FILMOVÝ HRDINA V PODOBĚ ŠVARNÉHO JINOCHA, KTERÝ KOSÍ NEPŘÁTELE JEN SVÝM POHLEDEM, POMALU MIZÍ Z OBRAZOVEK A PŘENECHÁVÁ SVÉ MÍSTO ANTIHRDINŮM – ZKRACHOVALÝM\nMACHŮM A DĚTINŮM, KTEŘÍ MARNĚ HLEDAJÍ SVÉ MÍSTO V POLITICKY KOREKTNÍ FEMINIZOVANÉ\nPokud současní muži pociťují stále větší obtíže\ndostát tradiční představě o mužské roli, jejich\nfilmové protějšky je v tom věrně následují. Hrdinové nových amerických seriálů již u diváků\nnevzbuzují jen čiré sympatie a obdiv, ale někdy\nspíše lítost, posměch nebo touhu vlepit jim\nfacku. Dokonalým příkladem je hlavní postava\nseriálu Californication, spisovatel Hank Moody.\nHýří sice talentem a šarmem, ale místo toho,\naby zachraňoval svět a brázdil krajinu v mluvícím autě, snaží se ukormidlovat svůj sexuální\napetit mezi desítkami krátkodobých vztahů.\nZ většiny situací vychází s cejchem dětinského\nrozmazlence, jemuž vlastní náctiletá dcera\nudílí lekce životní moudrosti.\n„Skutečný“ chlap po léta tradičně definovaný\nkombinací síly, odvahy, úspěchu a smyslu pro\nspravedlnost se pomalu vytrácí z obrazovek.\nA pokud zůstává, tak už jen coby parodie sebe\nsama, jako Chuck Norris v televizní reklamě.\nMísto něj můžeme někdy vidět tzv. nového\nmuže vyznačujícího se větší citovou otevřeností a kultivovaným vzhledem. I tento typ\nfilmových postav však na obrazovkách přenechává místo „novému machovi“, který se\nnevyžívá v emocionálních výlevech ani v ohleduplnosti k ostatním lidem. Diváky oslovuje\njednak odvahou a intelektem, skutečnou\nfascinaci v nich však vzbuzuje hlavně díky své\nokázalé netečnosti k firemní kultuře, politické korektnosti a pravidlům slušného chování,\njež ho neustále přivádí do problémů. Takové\ncharakteristice odpovídá například Dr. House\nze stejnojmenného populárního seriálu. Má\nse snad „nový macho“ stát dnešním vzorem\nmaskulinity, v souvislosti s níž se od 90. let\nminulého století hovoří o stále hlubší krizi?\nBritský psychiatr Anthony Clare spatřuje kořeny\núpadku maskulinity ve změnách souvisejících se\nzaměstnaností žen. Muži si podle něj vytvářeli\nidentitu na základě svého zaměstnání a úlohy\nživitele rodiny. Většina současných žen však\npracuje a mohou v případě potřeby zastat roli\nchlebodárkyň místo nich. Sexuální revoluce\na feminismus navíc přinesly částečné nabou-\nrání tradiční patriarchální rodiny a muži tak\nmohou za určitých okolností, zvlášť pokud se\nporovnávají s generacemi svých otců a dědečků,\npociťovat pokles autority a připadat si možná\nV České republice převažují mezi studujícími\nna vysokých školách ženy. Podobná situace\npanuje i v rychle se rozvíjejících ekonomikách\njako Indie, Čína a Brazílie, kde podle časopisu Newsweek vzdělání žen výrazně ovlivňuje\nhospodářství. Ženy z těchto zemí jsou obecně\nvelmi ambiciózní a většina z nich si plánuje\nvrcholovou kariéru. Zdá se, že muži ztrácí náskok, k čemuž údajně přispívá současná ekonomická krize, jež postihla zejména mužskou\nzaměstnanost. Proto se také někdy v souvislosti\ns recesí mluví o mancession. Slovenská feministka Oľga Pietruchová však upozorňuje, že\nkrize zasáhla ženy i muže stejně, ale „ztráta\npracovních míst žen neměla v médiích takové\nKrizi mužství nelze svádět na ženy a jejich\nekonomickou samostatnost. Její příčiny je\nmožné hledat v proměně charakteru samotné\npráce. Od 70. let 20. století se západní kapitalismus vyznačuje zásadním důrazem na\nterciární sektor, v němž prudce roste počet\nzaměstnanců. Oproti ostatním oborům má\nvšak práce ve službách femininnější charakter\na vyžaduje submisivnost a poslušnost. Podle\nprofesorky humánní geografie Lindy McDowell\njsou britským chlapcům při socializaci stále\nvštěpovány tradiční mužské hodnoty, které je\nvšak později znevýhodňují na trhu práce. Toto\nse týká zejména příslušníků pracující třídy,\njelikož postupně ubývá příležitostí uplatnit\nse v tradičních maskulinních průmyslových\noborech. Mladí muži pak kvůli potížím se\nzaměstnáním zažívají pocity frustrace, na\nkteré reagují násilím a dalšími typy asociálního chování. Takoví jedinci si asi sotva dokáží\npředstavit sami sebe jako úslužného číšníka,\nprotože, jak upozorňuje Mc Dowell: „servilní přístup nutný v práci ve službách považuje\nmnoho těchto mladých mužů za nemaskulinní\nMuži z jiných tříd na tom nejsou o nic lépe.\nIntelektuálové, úředníci, lékaři, podnikatelé… ti všichni se potýkají s větší konkurencí\nžen a se ztrátou kontroly nad vlastní prací\nve prospěch spokojenosti zákazníka, který\nje pro konzumní společnost nejdůležitější.\n(Za zmínku stojí, že ženy dominují i jako\nspotřebitelky.) Úspěch, peníze a auto už\nnejsou zaručenými recepty, jak „dát svému\nživotu koule“ – je třeba začít zlobit! Jeden\nz návodů pro kancelářské „krysy“ toužící po\ntrochu mužné image nabízí německý časopis\nBusiness Punk. Pod heslem „Pracuj t vrdě,\nhraj si t vrdě“ se je pokouší umělým způsobem „pochlapit“ něčím, co je f iremnímu\nprostředí naprosto prot ikladné – odkazy\nna hudební styl proslavený svou divokostí,\nnespoutaností a hlavně anti-establishmentovým postojem.\nAutorka je doktorandkou antropologie na FHS UK\nTajenkou křížovky je citát Charlie Chaplina.\nVyluštění tajenky z čísla 371: ... nejroztomilejší, když se bojí, proto se bojí tak rády.\nVítězové z čísla 371 jsou: Dana Bendová, Tomáš Slánský, Pavla Hofmeistrová. Tajenku zasílejte do 4. 4. na e-mail: [email protected]\nSoutěží se o: 3x CD/MP3 Waltari – Egypťan Sinuhet. Ceny poskytl Radioservis, a.s. – vydavatel CD, DVD, knih\na Týdeníku Rozhlas. Internetový obchod: www.radioservis-as.cz, tel. objednávky: 222 713 037, mob. 724 819 319 nebo\ne-mailem: [email protected] Firemní prodejna – Reprezentační prodejna Českého rozhlasu sídlí na Vinohradské ul. č.\n12, Praha 2. Pište si o katalog na rok 2011, vyjde již v březnu. Zasíláme ZDARMA.\nUMĚNÍ | LITERATURA | HUDBA | DIVADLO | FILM | SMS A E-MAILY | SVĚTOZOR\nFOTOGRAFICKÁ VÝSTAVA K POSLECHU\nUŽ 123. PARTICIP, JAK ČESKÝ VÝTVARNÝ UMĚLEC TOMÁŠ VANĚK SOUHRNNĚ NAZÝVÁ SVÉ PRÁCE,\nVYSTAVILA PRAŽSKÁ GALERIE HUNT KASTNER ARTWORKS. JE VŠAK TŘEBA DODAT, ŽE TO JE VÝSTAVA\nFOTOGRAFIÍ CIZÍCH AUTORŮ A ŽE FOTKY ZDE LZE TAKÉ POSLOUCHAT.\nTomáše Vaňka (1966) si česká veřejnost nejčastěji spojuje s doplňováním architektonických\ninteriérů a exteriérů iluzivním mobiliářem\nsprejovaným přes šablony na stěny, případně\nsi rozvzpomene na jeho opletačky s dědici práv\nna dílo Josefa Lady, když ve finále Ceny Jindřicha Chalupeckého zopakoval několik Ladových\nvýjevů a přidal jim erotické atributy. V Novém\nProstoru jsme pak loni psali o obyvatelích jednoho domu v pražských Holešovicích, kteří\nVaňka požádali, aby jim odpomohl od sprejery\nzaneřáděné fasády a sám ji posprejoval imitací\nkeramického obkladu. Je samozřejmě pravda,\nže Vaněk po plechovce se sprejem ještě někdy\nsáhne. Už delší dobu se ale věnuje něčemu\nParticip 123 / Prezentakce v Hunt Kastner\nArtworks rozvíjí jeho koncept audiosoch a audiosituací – prostorových nahrávek, u kterých\nse sluchátky na uších propadáte dojmu, že se\nkolem vás právě cosi děje. Na webových stránkách kutnohorského GASKu můžete dvě takové\nslyšet. Vznikly pro dlouhé chodby barokní budovy galerie a v první se jimi prohání motorka,\nve druhé kůň (www.gask.cz). Particip 123 se od\nnich liší v tom, že kombinuje zvuk s obrazem.\nObrazová část Participu 123 je prezentací fotografií od několika různých autorů, uspořádaných do krátkých slideshow s prvky animace.\nJak výstava probíhá, k prvnímu slideshow ze\nsnímků Ivarse Gravlejse a Avděje Ter-Oganjana\npřibývají další. Ke konci výstavy zde budou\ncelkem čtyři (Gravlejse s Ter-Oganjanem, Aleny\nKotzmannové, Jiřího Thýna a Francescy Woodman). Ke každé slideshow patří jiná zvuková\nnahrávka. Například projekci s Gravlejsem\ns Ter-Oganjanem doprovází zvuky zatloukání\nhřebíků, cvakání sponkovačky, fičení větráku\na fénu. Zvuky konverzují s obrazem, parafrázují\na rozvíjejí rytmus projekce.\nUž druhé slide-show má jinou zvukovou stopu.\nU Aleny Kotzmannové chtěl Vaněk postihnout\nvztah k místu, odkud autorka fotografovala.\nRozjel se tedy nahrávat tam. Ve vlastním textu\nk výstavě se ptá: „Dá se rozšifrovat prvotní impuls samotného rozhodnutí něco vyfotit? Jakou\ndůležitost má místo, z nějž fotograf fotí zvolený\nmotiv a v jakém vztahu je k místu, ze kterého se\ndivák na tuto fotku dívá? Má každá fotografie\ncharakteristický zvuk, který jen není dočasně\nVaněk přirovnává „prezentakce“ k prohlížení\nbalíčku fotografií, který si pokaždé prohlédnete\njinak. Jeho Particip 123 proto můžeme chápat\njako návrhy, jak fotografické umění uvidět odlišně, než když jen visí v galerii. A Vaňkovým\nzávazkem je, aby se pokaždé pokusil vystihnout\nněkteré důležité rysy zvolených fotografií.\núčastníme. Výstřely sponkovačky a tlukot kladiva do hřebíků proto nejsou pouze zvukové\nparalely k promítaným obrazům. Donutí nás\nzpozornět k tomu, kde jsme. Vaněk do galerie\numístil klecovou konstrukci, v jejíchž rámech je\nvypnutá jemná, tmavá textilní síť. A zvuky nástrojů nahrál, když ji stavěl. Můžeme tak zažít\npocit, někomu možná až nepříjemný, že v přítmí\ngalerie jsme nejen diváky, ale zvenku klece také\nobjekty pozorování a logická součást instalace.\nI my jsme „prezentakce“.\nVaňkova výstava je velmi konceptuální a přitom\nnestrádá absencí smyslových a emotivních\npodnětů. Hostitelské Hunt Kastner Artworks\nlze jen poděkovat, že umělcům, o něž se jako\nkomerční galerie stará především z obchodního hlediska, dává prostor uskutečnit díla\nbez ohledu na prodejnost. Po zkušenostech\ns mnohými českými hokynářstvími s uměním\nje to přístup k nezaplacení.\nK MÍSTU A V SITUACI\nTomáš Vaněk: Particip 123 / Prezentakce. Hunt\nKastner Artworks, Kamenická 22,\nPraha 7 (www.huntkastner.com).\nVýstava potrvá do 7. května.\nV práci Tomáše Vaňka hrají velkou úlohu pojmy\n„místo“ a „situace“. Snaží se o to, abychom\npocítili, že se někde nalézáme a něčeho se\nKdyž už v článku o Tomáši Vaňkovi padlo cosi o erotice a GASKu, pak je vhodné\nnavázat výstavou Erotická revue. Umělci si vypůjčili slavný surrealistický titul, pod\nstejným názvem vydali vlastní a na dané téma uspořádali výstavu. S necudnostmi je\nto dnes těžké, kdekdo jimi chce upoutat, a proto zní přitažlivě, že chtějí „prověřit, zda\nlze ‚nutkání pudů´ zahrnout do současné umělecké praxe jinak než jako pouhou senzaci.“\nPetr Písařík (1968) je výborný malíř, který umí abstrakci i klasické téma\n(třeba zátiší s kyticí) „nastavit“ netradiční materiálovou skladbou. Zůstává\ni vynalézavým tvůrcem objektů z recyklovaných materiálů a každou výstavu\ndokáže povýšit nápaditými instalačními figurami. Přesto jeho Portfoliu\n2011 chybí nějaký ten „špek“, kterým dřív vyvolával užaslé „… ááách“.\nErotická revue. GASK, Barborská 53/24, Kutná Hora (www.gask.cz).\nVýstava potrvá do 25. května.\nPetr Písařík: Portfolio 2011. Galerie 5. patro, Myslíkova 9, Praha 1\n(www.artkunst.cz). Výstava potrvá do 9. dubna.\nROZHOVOR | ~ | KOMIKS A KŘÍŽOVKA | KULTURA | VÝTVARNÉ UMĚNÍ | LITERATURA | HUDBA | DIVADLO | FILM | SMS A E-MAILY | SVĚTOZOR\nAutor: Dan Mareš\nJAKÝM ZPŮSOBEM VZPOMÍNAT NA GENOCIDU? CO ZNAMENÁ NACISTICKÝ POKUS VYVRAŽDIT ŽIDY\nPokud někdo řekne, že holocaust vznikl v šedesátých letech v důsledku dobových potřeb\nrůzných aktérů západního světa, je na místě si\nv lepším případě poklepat na čelo. Vzhledem\nk tomu, o jaký zločin se jedná, je nicméně poklepání na čelo spíše nedostatečnou reakcí. Na\nmístě je pobouření a obvinění – popírat smrt\nšesti milionů lidí je nejen nemístným výsměchem jejich památce, ale navíc vylepšováním\nobrazu hnutí, které zločin spáchalo a jehož\npohrobci by jistě rádi opět měli dostatek moci\nke spáchání něčeho podobného.\nZÁHADA JMÉNEM PAMĚŤ\nKniha Pavla Barši může vyvolat pohoršení,\nprotože se slovem holocaust zachází kriticky.\nI ona tvrdí, že to, co známe jako holocaust,\nvzniklo v šedesátých letech z dobových potřeb\na že jsou to zase dobové potřeby různých aktérů\nzápadního světa, co dává holocaustu jeho současnou podobu. Je tu ale podstatný rozdíl. Kniha\nnepopírá nacistickou genocidu, jen ukazuje, jak\nse postupně proměňovalo její vnímání.\nZatímco bezprostředně po válce přeživší o svém\ntraumatu často mlčeli a veřejný prostor byl\notevřený především bojovníkům, od šedesátých\nlet se pozornost mnohem více soustředí na\nnacistický zločin a jeho oběti. Zatímco zpočátku byl holocaust jedním z mnoha válečných\nzločinů, postupně se začalo hovořit o jeho jedinečnosti. Na jedné straně představuje největší\nzločin dějin, na straně druhé zločin, k němuž\nse připodobňují mnohé další. A tak můžeme ve\nveřejném prostoru slyšet o holocaustu Palestinců, koloniálních holocaustech či o holocaustu\nzvířat. Může nám to přijít nepřípadné, jenže\nv situaci, kdy se holocaust stal paradigmatem,\nzákladním vzorcem politicky způsobeného utrpení, je logické, že každý, kdo chce zvýraznit\njiné trauma či jinou tragédii, tak či onak k holocaustu odkazuje.\nPotlačení holocaustu a jeho návrat do centra\nspolečenské diskuse si lze vysvětlovat s odkazem na individuální trauma přeživších. Podle\nPavla Barši se ale jedná jen o část pravdy. Jeho\nkniha se nezaměřuje na paměť jednotlivců či\njejich rodin, ale na „paměť“ společností, formovanou médii, politickou diskusí i „místy paměti“ – muzei, památníky apod. Tato paměť není\ntolik formována reálnou, fyzickou pamětí lidí,\nale spíše jejich aktuálními zájmy a potřebou\norientace. Proto se v Česku nejvíce vzpomínalo\nna bitvu na Bílé hoře v 19. a na počátku 20.\nstoletí (kdy se do ní promítal aktuální vztah\nk Habsburkům) a proto se s takovou naléhavostí\nobjevil holocaust v šedesátých letech.\nMOŽNOST V KAŽDÉM Z NÁS\nPrávě tehdy hledal svůj nový smysl Izrael –\na našel jej během procesu s Eichmannem jako\nochránce všech Židů z celého světa před dalším\nholocaustem. Nový význam získal holocaust\nběhem šestidenní války. Odkaz k holocaustu je\nargumentem v diskusi o podpoře Izraele, v Evropě obhájci tohoto státu připomínají holocaust\njako selhání, které Evropu zavazuje, v USA je\nodkaz k masakru dalším potvrzením výjimečnosti Ameriky oproti Starému světu. Odkaz\nk holocaustu zde překrývá křivdy na původních\nobyvatelích a černošských otrocích. „Na washingtonském mallu není muzeum otroctví. (Je\nto, jako kdyby Němci řekli, že holocaust byl sice\nstrašná věc, ale skutečně důležitou věcí je, aby\nv Berlíně byl památník černošskému otroctví.),“\ncituje Pavel Barša Petera Novicka.\nBaršův popis paměti holocaustu se nevyčerpává\npolitikou, věnuje se také uměleckému zpodobňování holocaustu či práci historiků. Právě v politických pasážích ale nejnápadněji vynikne\nautorova kritičnost. Různé podoby paměti\nholocaustu rozebírá a ukazuje jejich zakotvení\nv potřebách doby jejich vzniku. Tím nás vrací\nzpět k faktu nacistické genocidy Židů a nabádá\nnás k jiným formám vzpomínání. Zatímco hlavní\nproud nás nabádá k tomu, abychom se morálně\npohodlně ztotožnili s oběťmi, upozorňuje Pavel\nBarša podobně jako např. Zygmunt Bauman,\nže každý z nás má možnost stát se pachatelem\npodobných zločinů. Nacisté totiž nebyli bezkrvými zrůdami, ale realizací jedné z možností\nčlověka obecně a moderní společnosti zvláště.\nPrávě možnosti společností, jako je ta naše, daly\nvzniknout koncentračním táborům. „Chceme-li\nzabránit jejich opakování,“ končí Pavel Barša\nsvou knihu, „musíme dbát na to, aby naše usedlá\ncivilizace neztratila napojení na své pouštní počátky. Vždyť tam se člověk poprvé setkal s druhým\njako s jiným, k němuž ho – navzdory jeho jinakosti\n– váže příkaz ‚Nezabiješ!‘“\nPavel Barša: Paměť a genocida\nNOVÉ AUDIOKNIHY RADIOSERVISU:\nJosef Kainar, Ubu se vrací\nDramatická variace na téma Alfreda\nJarryho. Rozhlasová nahrávka z roku\n1999. V titulní roli Leoš Suchařípa,\ndále hrají Jan Vondráček, lenka\nVychodilová, Ivan Řezáč, David\nPrachař. Na CD vydává Radioservis.\nAčkoli popisoval život egyptského lékaře doby\nnejvětších faraonů, vypovídal především\no válečných traumatech současníků. Četba z jednoho\nz nejvýznamnějších románů 20. století v podání\nJosefa Červinky. Rozhlasová nahrávka z roku 1983.\nCD mp3, délka: 5 hodin 43 minut. Vydává Radioservis.\nSYNTEZÁTOREM MEZI OČI\nELECTROPUNKOVÍ TERORISTÉ I LOVE 69 POPGEJŮ NA SVÉM DEBUTU LET’S GOLD CORRIDOR STVOŘILI\nJEDNU Z NEJORIGINÁLNĚJŠÍCH DOMÁCÍCH DESEK ZA POSLEDNÍ DOBU. JE ALE CELKEM PRAVDĚPODOBNÉ, ŽE PRVNÍ SETKÁNÍ S NÍ BY MOHLO NEPŘIPRAVENÉMU POSLUCHAČI PŘIVODIT MENŠÍ\nNa přehlídku domácího hudebního establišmentu při předávání letošních cen Anděl byl opravdu tristní pohled. Kdo u televizního přenosu ze\nzvláštních perverzních choutek vydržel, mohl\nspatřit, jak se u nás muzika zanořila do bláta\nrecyklovaného bezčasí bez zápachu a chuti.\nDomácí pop (a potažmo celá česká kultura)\nmá bohužel jeden velký handicap – narozdíl\nod jiných zemí u nás muzikanti jen výjimečně\nreprezentují společensky vyčleněné skupiny.\nA tak místo aby posluchačům předávali životní\nzkušenost „jiného“, zůstává jejich hudba pouhou zábavou. Z českého popového provozu tak\ndávno vymizela dynamika, inovace a moment\npřekvapení. Místo bojiště názorů a pohledů na\nsvět se domácí pop stal jednoduše místem, ve\nkterém se hraje jedna a tatáž písnička pořád\nNedávno jsem se bavil s Martinou Overstreet,\nautorkou knihy Zde jsou psi, která pojednává\no vizuální kultuře domácí hudební nezávislé\nscény, a ona si postěžovala, že mladé „indie“ kapely z Prahy na ni při focení působily\nodevzdaně a jako bez života. Když ale do fotografického ateliéru nastoupili muzikanti\nz periférie (Ostrava, Brno), všechno se rázem\nzměnilo – přímo z nich stříkal testosteron\ni energie a fotograf sotva stačil zaznamenávat všechny jejich báječné nápady. Měla na\nmysli aktuální severomoravskou elektronickou scénu, do které vedle projektů jako Like\nShe či Schwarzprior patří i slezsko-valašská\ndvojice I Love 69 Popgejů. Jakub Adamec\na Pavel Pernický (také člen projektu Marius\nKonvoj) dokázali na své regulérní debutové\ndesce Let‘s Gold Corridor přetavit svoji – nekorektně řečeno – geograf ickou i sexuální\nodlišnost do maximálně originálního koktejlu, který v domácím popu nemá (co paměť\nWE ARE BIZZAR!\nJak směšné je analyzovat podobným způsobem\nhudbu I Love 69 Popgejů, se ukáže v okamžiku,\nkdy se objeví na pódiu a spustí svůj nekompromisně syrový electro-punk s ujetými texty\njako Strážná Věž / Drž pec / Kecy v peci / Mozek\nutek (Strážná věž). Jejich styl v sobě má trochu ze zběsilého německého electroclashe\n(Peaches) nebo třeba třeštění osmibitových\nšílenců, jako je Dan Deacon, aniž by ale někoho přímo napodobovali. Jejich refrény zní\njako vypůjčené z toho nejbrakovějšího popu,\nale umí je podat s intenzitou, ze které mrazí\nv zádech. Je to parodie, exploatace, ironie,\nzáměrná amatérskost, anebo pop v nejčistší podobě? Připravte se na hudbu, která vás\nbude znejišťovat a konfrontovat vaše zajeté\nkoleje vkusu. A jaké bude rozhřešení? Poslední\nskladba nabízí bezelstně skandovaný refrén:\n„We are bizzar!“\nI Love 69 Popgejů se poučeně pohybují ve vodách konceptuálního umění (ostatně jednou\nnohou stojí v současné výtvarné avantgardě), zároveň ale z jejich hudby stříká surová\nenergie, kterou by snad ani nemohli hrát. Jejich syntezátorový punk bez kytar má všechno, co domácí hudbě chybí – energii, názor\na odhodlání jít vlastní cestou. Jistěže to\nnení hudba pro každého a dost lidí Let‘s Gold\nCorridor vypne po prvních skladbách, stejně jako dost lidí odejde z jejich koncer tu\nv okamžiku, kdy se vysvléknou do spodního\nprádla. Nakonec vztyčený prostředníček na\nobalu desky je jasným poselstvím: milujte\nnás, nebo si…\nI Love 69 Popgejů – Let‘s Gold Corridor\n(Vole Love Production / Malária Records, 2011)\nRVÁČ S UMĚLECKÝMI SKLONY\nEugene S. Robinson se proslavil jako zpěvák experimentálních metalistů Oxbow, s nimiž už Prahu několikrát navštívil.\nV polovině dubna se v knihkupectví Rekomando objeví v roli spisovatele a přečte ukázky ze svého nového kriminálního\nrománu A Long Slow Screw. V Robinsonově případě ale rozhodně nepůjde o nudné předčítání, slova atakuje stejně nekompromisně, jako to dělá, když stojí na pódiu se svojí kapelou – což je vlastně důvod, proč se jeho návštěva v Praze objevuje\nv této koncertní rubrice. Nezapomeňte, že jde o chlapíka, který svoji předchozí knihu věnoval umění rvaček. O doprovod\nse postará domácí mistr volného slova Aran Satan neboli Adam z Gnu a Aran Epochal.\nEugene S. Robinson (US), Aran Satan, 13. 4. 2011, Rekomando, Praha.\nMODLITBA PRO MECH A KAPRADÍ\nMOHLI ZA UDÁLOSTI ROKU 1968 SKŘÍTCI NEBO PTÁČKOVÉ?\nPoznámka o vstřícném vztahu polských umělců\na milovníků kultury k Česku se již – přinejmenším od vydání Szczygiełova Gottlandu – nedá\nprodat jako překvapivá informace. Zajímavé\nje však to, že se i některá „čechofilská“ díla\n(jelikož se Szczygieł sám s nálepkou čechofila\nztotožňuje, snad si můžeme toto slovíčko dovolit i zde) stávají inspirací pro další tvorbu.\nMałgorzata Sikorska-Miszczuk patří k nejčastěji\noceňovaným osobnostem mladé polské dramatiky. Jejím prvním velkým úspěchem bylo drama\nSmrt Člověka-Veverky o Ulrike Meinhof, které\nvyhrálo dvě dramatické soutěže a dočkalo se\nněkolika divadelních i jedné rozhlasové inscenace. Mezi další úspěšná díla této autorky patří\nhry Kateřina Medicejská, Kufr či Železná opona.\nNyní můžeme v podání herců Divadla v Dlouhé\nvidět adaptaci jejího Zmizelého Československa.\nPodnětem k napsání hry byla pro SikorskouMiszczuk právě četba Gottlandu, konkrétněji\nkapitola o osudech Marty Kubišové.\nJÁ NEMÁM ORGASMUS\nPředstavení začíná dosti nenápadně. Celé dění\nse koncentruje do malé části jeviště. Naproti\nMagdaleně Zimové, ťukající do notebooku\nv roli autorčina alter ega, vidíme další postavy\ndramatu. Je zde Vyšetřovatelka v botách na\nvysokých podpatcích, žena v ošklivých šatech\na jeden muž. Dlouhovlasá, smutná Hrdinka sedí\ntrochu stranou, na židli.\nVzápětí budeme zasvěceni do složitého děje.\nVe scénách, které náramně připomínají čtenou\nzkoušku, uvidíme příběh teploušů Křemílka\na Vochomůrky, kteří se třásli zimou, a tak se\nspolu nemohli milovat. Proto si zavolali Ptáčka\nZpěváčka, aby jim osvobodil jaro tím, že zapěje\nmagickou formulku „Já nemám, nemám orgasmus“. Pro chudáka Ptáčka to ovšem odstartovalo policejní výslechy, šikanu a mnohé další\nproblémy. A konec konců ani pro teploušské\nskřítky nebylo příjemné sledovat z balkonu\nna Václaváku sovětské tanky. Svou roli hrají\ni paní Krtečková, která nás provádí muzeem\nmučících nástrojů, a Autorka prožívající krizi\nosobnosti. Překvapení? Čekali jste snad biografickou nalejvárnu? Inu, to jste asi přehlédli\npodtitul představení – „malý náčrtek velké show\ns mučením, zpěvy a zázraky“.\nSvým způsobem je sledování všech autorčiných\nasociací, které se na Zmizelé Československo\nskládají, fascinující. Urývky z tragického\npříběhu Kubišové a obrazy moderních československých dějin se zde prolínají s ukázkami\npolských stereotypů o Češích a narážkami na\nzcela současné turistické „atrakce“ Prahy (jako\nzmíněné muzeum). Vše okořeněno notnou dávkou ironie a absurdního humoru, nechybí ale\nNavzdory své zdánlivé strohosti je inscenace\nKarla Krále a herců z Dlouhé velmi propracovaná. Scénografické a rekvizitářské nápady\npůsobí neotřelým dojmem, těžko také upřeme\ndůvtipnost výběru použitých melodií a nahrávek (kdo by si všiml, že Modlitba pro Martu\na znělka k Pohádkám z mechu a kapradí začínají\nstejnými tóny?). Hlavní hodnotou představení\njsou však brilantní herecké výkony – především\nPavla Tesaře (pan Krteček a ostatní) a Lenky\nVeliké (paní Krtečková).\nJe zjevné (a poněkud symptomatické), že bez\nskvělého herectví by se Zmizelé Československo jen těžce ubránilo kritice. Samotný text\nSikorské-Miszczuk se totiž zdá být, i přes svou\noriginalitu a humor, velice nekonzistentní.\nBláznivá variace na téma Pražského jara má\njistý půvab, ovšem vedlejší motiv autorčiny\nkrize a konfrontace s Maskou působí zbytečným a zčásti nepochopitelným dojmem. Stejně tak není jasná pointa dramatu a konečně\ni rádoby intelektuální motiv pátrání po důvodech zmizení Československa (zdá se, že se\nzde autorka snaží naroubovat jakýsi identitní\nproblém, který ve skutečnosti pro československé dějiny příliš neplatí). Večer strávený\ns Křemílkem, Vochomůrkou a Kubišovou není\nztracený, ovšem jedině tehdy, nečeká-li divák\nod Zmizelého Československa víc než zábavnou\nMałgorzata Sikorska-Miszczuk: Zmizelé Československo, česká premiéra 22. října 2010\nKrálovská společnost herců z Divadla v Dlouhé\nAutorské představení je vyvrcholením dvouletého projektu MÍT\nTĚLO, BÝT TĚLEM. Projekt zahrnuje zkušenosti lidí, kteří žijí\ns různými druhy zdravotních či sociálních handicapů, a také\nlidí, jejichž vztah k tělu je ovlivněn jejich profesí a věkem. Tito\nlidé jsou zároveň spolutvůrci a účinkujícími představení.\nVěci se navenek jeví jinak, než ve skutečnosti jsou. Chování lidí\nje často nepředvídatelné, reakce nečekané až zvrácené. Zdánlivě\nneodpovídají situaci. Ponoříme-li se ale hlouběji do lidského\nnevědomí, možná nalezneme motivy chování – skryté souvislosti.\nDerniéra úspěšného představení souboru NANOHACH.\nStudio [email protected] – Hala 30, U Výstaviště 21, Praha 7\n6. a 7. 4. od 19 h.\n4. 4. ve 20 h.\nAutorka: Dominika Prejdová\nTHE FIGHTER, PRÁVĚ OCENĚNÝ DVĚMA OSCARY ZA VEDLEJŠÍ HERECKÉ ROLE PRO CHRISTIANA BALEA\nA MELISSU LEO, ZNOVU OPRAŠUJE ŽÁNR BOXERSKÉHO FILMU.\nSnímek The Fighter nepřináší v rámci svého\nžánru nic radikálně nového a ani jako příběh\namerického snu nevybočuje z melodramatu se\nšťastným koncem, přesto stojí za pozornost.\nParadoxně právě tím, jak přesouvá dynamiku\nfilmu mimo boxerský ring.\nScénář vznikl podle skutečného příběhu massachusettského boxera Mickyho Warda, který se\npo zdánlivě neúspěšné kariéře v 90. letech,\nlemované sérií proher, dokázal vzchopit a získat\ntitul mistra světa v lehké váze. Mark Wahlberg,\npředstavitel filmového Warda, stál za snímkem\ni producentsky a prostředky na natáčení sháněl\nsedm let. Režie se nakonec ujal David O. Russel\n(Mám rád Huckebee), jeden z nejzajímavějších\nrežisérů generace okolo Paula Thomase Andersona nebo Davida Finchera.\nFilm, i když se scénám boxování nevyhýbá\na ukazuje je realisticky, se soustředí hlavně\nna pozadí Wardova úspěchu. Micky se nejdřív\nmusí srovnat se svojí bláznivou rodinou, jež\nmá na jeho kariéru negativní vliv. Manažeruje\nho posesivní matka, které jde spíš o peníze,\na posílá tak syna i na nevyrovnané a předem\nprohrané zápasy. Trénuje ho nepříliš spolehlivý bratr narkoman a do toho je ještě obklopen\nsedmi potrhlými sestrami, které se rády do\nvěci vloží. Irské prostředí chudé looserovské rodiny, jež řeší své nenaplněné ambice\nskrze druhé, je někdy znázorněno až příliš\nkarikaturně, ale do příběhu se tak dostává\nhlavní konflikt. Mickův úspěch závisí na tom,\njak se s těmito výchozími podmínkami srovná,\ncož neznamená jen odmítnutí rodiny, které je\nv určitém okamžiku nutností, ale postupné\nuvědomění si jejich skutečného místa i významu pro sebe a svou kariéru. Jeho úspěch,\nmožná až příliš ideálně, ale pro příběh logicky,\npřichází ve chvíli, kdy je tento proces naplněn\na každý má v Mickově kariéře a životě svoje\npřesné místo – bratr, matka, přítelkyně, trenér\na Micky je nakonec dokáže uvést do symbiózy\nThe Fighter se cíleně zaměřuje na portrét prostředí a proletářské rodiny. Klíčovou roli Mickova bratra a trenéra Dicka, závislého na cracku,\nhraje výborný Christian Bale. Dickovi propůjčil\nvysátou vyhublou fyziognomii i nervní, roztěkanou psychologii člověka, jenž balancuje\nna hraně, kdy se pořád ještě snaží svůj život\nuhrát, i když je všem jasné, že to nejde. Dickova\npostava působí často jako parodie sebe sama,\nale zároveň v sobě nese tragédii promarněného\nosudu. Přirozeně tak ve filmu strhává hlavní\npozornost. Vedle něj vypadá Micky jako pasivní,\nnepříliš průbojný mladší bratr, který se snadno\nnechává manipulovat. Nakonec je to ale možná\nblízko skutečné realitě a navíc to vytváří ve\nfilmu zajímavý moment. Vzniká tak pomyslná polemika s prototypem boxera bojovníka,\nkterý si nedá nic líbit v ringu i mimo něj. Pro\nnevýrazného Micka, který si jen obtížně hledá\ncestu k sebeprosazení, je boxování kompenzací\ni potvrzováním svého jiného já – vytrvalosti,\nVyústěním se film příliš neliší od jiných boxerských příběhů. Osobní triumf chudého kluka,\nkterý se vypracuje a prosadí všemu navzdory,\njej nakonec přesahuje, a stává se zároveň triumfem jeho rodiny, společenské třídy.\nThe Fighter nenabízí na první pohled silné\nsdělení a gesto, ale zato detailně popisuje\na rozkrývá rodinnou dynamiku. Přitom rovnocenně a poctivě zobrazuje všechny stránky\npříběhu, jenž není nikdy hrdinským eposem,\nale poctivým civilním příběhem rozporuplných\n24. 3.–1. 4. proběhne v Praze další ročník mezinárodního filmového festivalu Febiofest, následně se přehlídka přesune do\nregionů. Letošní program nabídne sekce rozdělené tradičně geograficky a podle profilů osobností. Mezi významné hosty,\njejichž retrospektivy zároveň festival nabídne, patří francouzský režisér Olivier Assayas (Irma Vep, Sentimentální osudy,\nCarlos) a islandský autor Fridrik Thór Fridriksson, který představí distribuční novinku Mama Gogo. Rozsáhlá retrospektiva\ntentokrát přiblíží švédskou kinematografii včetně klasických děl Ingmara Bergmana. Za pozornost stojí i uvedení jedinečného projektu Raula Ruize, čtyřhodinového opusu Tajemství Lisabonu, který loni získal několik prestižních filmových cen.\nAutorka: Lucie Paceltová\nHC KOMETA UMÍÍÍ!\nJe mi líto, že se setkáváte i s tak ubohými\nreakcemi kolemjdoucích. Copak nevidí,\nže stát hodiny na ulici a prodávat je taky\npráce a ne jednoduchá? Ale naštěstí\nnejsou zdaleka všichni takoví, že…\nUrčitě ne, často mě lidé pochválí, povzbudí mě,\nnebo se se mnou baví o článcích v čísle.\nDROBNÁ A USMĚVAVÁ PANÍ IVANA PRODÁVÁ NOVÝ PROSTOR NA\nMALINOVSKÉHO NÁMĚSTÍ V BRNĚ. ZDE JSEM SE S NÍ TAKÉ SEŠLA,\nABYCH SE JÍ ZEPTALA NA ZAJÍMAVOSTI Z JEJÍHO ŽIVOTA A NA TO,\nJAK VIDÍ VŠE KOLEM PRODEJE.\nPaní Ivano, jak byste se představila\nTrochu se stydím, mluvit sama o sobě (směje\nse). Jsem obyčejná žena, která má ráda svého\nmuže a svých pět dětí. Žijeme v garsonce, kterou jsme si hezky upravili, a děti nás navštěvují.\nNejsem vyučená, ale dříve jsem pracovala jako\nprodavačka ve smíšeném zboží, pak v oddělení\nmaso-ryby. Také jsem prodávala v ulicích Brna\nnoviny a knížky. Teď žádná práce není. Posílám\nživotopisy, ale nikdo mi na ně neodpovídá a po\nabsolvovaných pohovorech se mi zaměstnavatelé neozvou. Tak prodávám Nový Prostor,\nabych si vydělala.\nStarám se o pejska. A z celého srdce fandím našim hokejistům v Kometě! Máme je strašně rádi,\núplně celá rodina. Chodívám na zápasy s mužem\nnebo s mojí maminkou, a když nemůžou, jdu\nsama. Hlavně poslední dva roky jsem hokeji\núplně propadla. Přešila jsem si na míru i modrou fanouškovskou šálu. Letos se od poloviny\nprosince našim klukům na ledě moc nedařilo\na nepostoupili do play-off, ale to nevadí. Stejně\njsou lístky na ně většinou vyprodané. A poslední dobou zase vítězíme, Mladou Boleslav jsme\nporazili 5 : 1, Spartu 4 : 1! Atmosféra v Rondu se\nnedá vypovědět, to se musí zažít! Krásný je už\nprogram před zápasem – světla zhasnou a na led\nse jim. Já se držím už dlouho a je na mě celkem\nspolehnutí. Ale i když se snažím, celkově jdou\nčasopisy na odbyt o něco hůř, než dříve. Stále\nod lidí slyším: ,,Nemáme peníze, nemáme peníze.“ Líbilo by se mi, kdybych prodala tak patnáct\nkusů denně, ale prodám průměrně tři až sedm.\nNaopak když jich jednou za čas prodám moc, tak\nse dlouho neraduji, protože sociálka mi ubere\nna podpoře. S motivací je to zapeklité. Taky\nlidé, které oslovuji na ulici, jsou různí. Jednou\nse mi dokonce stalo, že přede mě pán plivnul\na nadal mi, ať jdu dělat. Co jsem mu měla říct?\nTěším se, až budu mít zase normální práci, ale\nzatím mně ji nikdo nechce dát.\nvjedou děti s prapory a tradiční maskot – modrý\nkrokodýl, někdy se objeví i roztleskávačky. Pak\nnastoupí naši hokejisti a jsem v sedmém nebi!\nMým nejoblíbenějším hokejistou je brankář\nSasu Hovi, taky útočník Dopita dává dobré góly.\nV Rondu bývají i soutěže pro diváky, ale zatím\nmě nevylosovali. Chtěla bych si jednou zkusit\ntrefit branku, jsem pro každou legraci.\nDržím Vám tedy palce, ať Vás vylosují.\nVraťme se teď ale k časopisům, které\nprodáváte. Všimla jsem si, že kusy, které\ndržíte v rukou, jsou ve folii a k nim jsou\npřidána balení pastelek pro děti. Přišla\nsnad redakce s novinkou?\nDárky k časopisům přidávám jen já s mojí maminkou, ta prodává v Brně Vinohrady. Kupuji\nje sama, abych se nějak odlišila a potěšila lidi,\nkteří si ode mne Nový Prostor kupují. Jak vidíte,\nnejsem moc průrazná, ani bych nedokázala celý\nden hlasitě vyvolávat, o čem se píše. A přece\nchci být v prodeji dobrá, někomu snad i milá.\nNápad s dárky mi schválila i paní ředitelka\nJak se Vám v poslední době prodává?\nNa Maliňáku jsem teprve chvíli a je to dobré\nmísto. Dostala jsem je po komsi nezodpovědném, kdo musel s prodejem skončit. Někteří\nprodejci si totiž pomoci NP vůbec neváží, divím\nA jak hodnotí články?\nJedni je chválí, druhým se moc nelíbí nebo\nříkají, že je časopis příliš drahý. Často u mě\nnakupují maminky s kočárky, tak mi přijde, že\nby se mohly některé stránky věnovat zájmům\ndětí a receptům. Lidé mají taky rádi křížovky,\npřivítali by jich klidně víc, hlavně sudoku.\nO časopisu se mnou mluví i přátelé z kostela,\nkam docházím, jsem totiž katolička. Tito lidé\nsi ode mne sice nová čísla kupují, ale někdy\nnamítají, že se v nich o křesťanech píší špatné\nvěci. A uvítali by, kdyby se více článků věnovalo\nA jaká tematika chybí v Novém Prostoru\n(Obličej paní Ivany se rozzářil a její hlas zazněl\nšibalsky i vlastenecky zároveň – pozn. red.)\nPřece články o sportu! A hlavně dvojstrana\no Kometě, abych mohla volat na celou ulici:\n,,Lidičky, pojďte si přečíst o naší královně jižní\nMoravy! Kometě patří hlavní článek tohoto vydání\n– vidíte tu velkou upoutávku na titulní straně?“\nNěkdy mám sto chutí vystřihnout znak Komety\nz časopisů pro fanoušky, které mám všechny\ndoma, a nalepit jej na každou titulku – to by\nmi lidé brali výtisky z rukou ve velkém. Dělám\nsi srandu, ale fakt je, že Pražáci netuší, jak moc\nby všechny Brňáky potěšilo číslo, kde by byla\nDěkuji Vám za zajímavé podněty k zamyšlení. Chcete závěrem něco vzkázat\nJasně – lidičky, fanděte sportu! Vždyť dává víc\nradosti, než politika a klepy. A kdo jste z jižní\nMoravy, pojďte se mnou podpořit na zápasy\nKometu. Ať se hoši snaží a ať vítězí!\nDuo Zorka Project z Polska\n– Monika Bereżecka a Monika\nRedzisz – a Polský institut v Praze\nrealizují fotograﬁcký projekt\ns názvem Průměrní. Vyzýváme ke\nspolupráci všechny, kdo se považují\nza typické, průměrné Čechy a bydlí\nv Praze nebo okolí. Rádi vyfotíme\ni celé rodiny, páry či jednotlivce\nrůzného věku. Projekt probíhal\nuž v Polsku a Rusku a zakončí\nho společná výstava Průměrných\nv kavárně Krásný ztráty v Praze.\nVšechny zájemce prosíme, aby se\nozvali do 20. 4. 2011 na telefon\n776 443 381 nebo na e-mail:\nMalé nám. 1, Praha 1\nAž mě zabolelo, když jsem si uvědomil, jak zase\npojedu na eskalátorech kolem reklam na bestsellery a muzikály. Jak je celý můj svět, všechen\nprostor, který obývám, od obrazovky počítače až\npo jízdu po dálnici tříštěn reklamou – nehezkou,\ntrapnou grafikou, předávající navíc imbecilní\nposelství. Svět se začíná skládat z reklamních\nploch a reklamních předmětů. Snídám, připravuji\nse na cestu do města a říkám si: reklama, to je\nto pravé znečištění, zanášející kolemjdoucí.\nKdyby jí nebylo tolik jistě by si lidé kupovali\nméně aut a více se vozili v MHD. Chci město bez\nreklam a cítím se provinile, jako potlačovatel\nsvobody projevu, práva na informace, vždyť co\nbychom si počali, kdybychom si nemohli stokrát\npřečíst, že vyšel Vulkanizér Stiga Keplersona a že\nje to bestseller. Nepotřebujeme lepší design,\npotřebujeme méně špatného designu, prvním\nkrokem by byl zákaz (jak nenávistně to slovo\nzní) velkoplošné reklamy.\nS pozdravy, Vít Kořínek\nNový prostor zdá se svým obsahem obohacovat\ntu skupinu sdělovacích prostředků, která je protipólem většiny pravicového a bulvárního tisku.\nZa což Vám děkuji.Mám tento dotaz a prosbu.\nV jednom z posledních čísel je vynikající rozhovor\ns prof. Bělohradským. Ráda bych s ním seznámila\nřadu přátel, kteří Nový prostor nemají. Při té příležitosti by také byli upozorněni na Váš časopis.\nNejjednodušší by bylo poslat jim článek e-mailem. Proto se chci zeptat, zda by bylo možné mi\nho poslat elektronickou poštou Předem Vám\nděkuji, zdravím a přeji další kvalitní čísla. Také\nsnad pokračování rozhovou, jehož příslib zazněl\nz poslední věty O tom ale až někdy jindy.\nDěkujeme za zájem a pochvalu. Elektronická\npodoba kompletního archivu NP je dostupná na\nnašich stránkách www.novyprostor.cz. Starší\nčísla se zde nacházejí jak ve wordu, tak ve formátu PDF volně ke stažení.\nPLATNÉ PRŮKAZKY PRODEJCŮ NP\nV PRAZE A BRNĚ KUPUJTE, PROSÍM, ČASOPIS NOVÝ PROSTOR JEN OD PRODEJCŮ, KTEŘÍ:\n1. jsou viditelně opatřeni platnou průkazkou prodejce\n2. stojí na prodejním místě, které mají uvedené na\n3. mají titulní stranu prodávaného časopisu označenu\nčíslem, které se shoduje s číslem průkazky prodejce\n4. chovají se podle Kodexu prodejce\nV ostatních městech ČR je každý prodejce časopisu\nNový Prostor viditelně označen průkazkou prodejce\ns vyznačeným prodejním místem.\nV případě jakýchkoliv připomínek k prodeji či prodejcům volejte na čísla: Praha: 2222 333 09 nebo 608 259 039, Brno: 545 217 297 nebo 773 153 380\n3. Používat vulgárních výrazů, nadávek, rasistických, sexistických\nči jinak společensky nepřípustných obratů ve styku s veřejností,\nostatními prodejci nebo pracovníky výdejny.\n5. Žebrat nebo jiným nepovoleným způsobem požadovat od lidí\npeníze, pokud má na sobě viditelně průkaz prodejce.\n6. Slovně či fyzicky napadat jiného prodejce časopisu a nutit ho,\naby opustil své prodejní místo.\n8. Páchat kriminální činnost nebo takovéto činnosti napomáhat,\nzvláště je-li viditelně označen průkazem prodejce časopisu Nový\nProstor nebo má-li s sebou časopisy.\n9. Prodávat časopisy neregistrovaným, neoznačeným nebo\n13. Prodávat bez průkazu, který je opatřen jeho registračním číslem\na fotografií a který musí nosit na viditelném místě.\nProdejcem Nového Prostoru se může stát každý, kdo písemně potvrdí,\nže je starší 16 let, je v sociální nouzi a zaváže se dodržovat Kodex\nprodejce. Tento kodex je stejný ve všech časopisech sdružených v INSP\n– mezinárodní organizaci zastřešující pouliční časopisy z celého světa.\nJAPAN: WE ARE NOT DEFEATED\nVENDORS ARE BACK ON THE STREETS OF TOKYO SELLING COPIES OF THE BIG ISSUE JAPAN, AS STAFF\nVOWED TO SUPPORT ALL STREET PAPER VENDORS AFFECTED BY THE MAGNITUDE 9.0 EARTHQUAKE\nIn Sendai, capital of Miyagi – one of the northeast regions worst hit by the tsunami – all Big\nIssue Japan vendors are alive and accounted\nfor. Sadly, damage to infrastructure means there has been no delivery of magazines to Sendai,\nSapporo, or any of the cities in the north.\nMiku Sano, managing director of The Big\nIssue Japan‘s Tokyo office, said: „In Sendai\nthe vendors survived but do not know when\nthey can start selling the magazines again.\nThe vendors and people in Northern cities are\nfighting for their lives and (to find) loved ones.\nWe are trying the best we can to support them.\nThings are not easy and will not be the same,\nbut we are not defeated.“\n„We are also trying to start our football practice in Tokyo as soon as possible,“ she added.\n„All the scheduled matches were cancelled but\nmany of our vendors said that they want to play\nfootball to feel better.“\nThe Big Issue Japan works with the Sendai\nNight Patrol Group to help the homeless in\nSendai City, one of the worst hit by the March\n11 tsunami. Tireless staff members have been\nproviding free meals for anyone sleeping rough as the city attempts to recover from the\ndisaster. Aoki San, head of the patrol team and\nmagazine distribution in Sendai, allowed us\nto publish extracts from his diary about the\n14 March. In Sendai, the supply of water and\nelectricity was restored in some parts, but\nit will take more than a month to restore gas\nsupply. In the Wakabayashi area, the worst\naffected area within Sendai city, I saw a very\nlong queue of people trying to get half rotten\noranges and only one banana. A thousand dead\nbodies are left unattended in a gymnasium,\nand there is no information about those unaccounted for. We are planning to provide free\nmeals of curry rice for everyone from 11am.\nThe death toll is too big to comprehend, and\nmany people seem to know nothing about\n15 March. Roads, airlines and trains are not\nallowed to run except for emergency vehicles,\nand there is the dire prospect of a shortage\nof goods. More than 1,000 people queued for\nFOTO: SNS SERVICE\nAND RESULTING TSUNAMI.\nQueued – ve frontě\na motorway bus. I joined a queue for Daiei\nSupermarket before its opening at 10am, but\n30 minutes after the opening, major goods\nhad already gone. There is a shortage of gas\ncylinders, noodles, tinned food, batteries,\nPublic administration is completely paralysed.\nSendai City Council opened a help desk today,\nfour days after the earthquake. Hospitals\nin the city are only able to provide a partial\nservice due to electricity shortages. Without\na battery-powered radio, people are getting\nno information at all. Many citizens don‘t know\nabout the accidents at Fukushima nuclear plant.\nPeople are ‚information refugees‘. Local radio\nstations function to help people to find out\nabout missing persons. Strong aftershocks at\n3am and again at 4 am.\n16 March. This morning started with rain in\nSendai. Today the local radio announced about\nthe food at Wakabayashi city hall, so we had to\nmake 1,000 meals. At lunchtime we gave out\ncurry, miso soup and rice for about 800 people and it was gone in a second. Some hadn‘t\neaten for three days and queued for the food\nI am worried because there‘s no information\nabout what‘s going on at the nuclear power\nplant. I am worried about the radioactive contamination for the north Kanto region because\nof the north winds. There are thousands of\npeople sleeping in the elementary schools,\ncity halls and public halls. I will do my best to\nprovide free meals tomorrow, although we may\nrun out of stock if we do so.\nUPDATE FROM MIKU\nSANO, MONDAY 21ST MARCH:\nWe organised a football training session with vendors this weekend. Vendors and many volunteers\nparticipated (see images on the Big Issue Japan\nblog: http://ameblo.jp/one-goal-one-step). Most\nof our street paper vendors are doing OK, but the\nones who are in the worst hit areas face a lot of\nchallenges. At first, many of us were surprised at\nhow strong and unaffected most vendors seem.\nHowever, when you think about it, most of our\nvendors always sleep outside – which means, in\nmany ways, the „emergency situation“ that we are\nfacing now is the kind of life they live on a daily\nbasis.I hope this crisis will bring us together and\nthat it will give us a chance to think more about the\npeople who have to live in such harsh conditions\nnot only after this earth quake, but every day.\nIn the man time, the latest edition of The Big\nIssue Japan has arrived in Sapporo. Hokkaido\nfive days behind schedule. We still have earthquakes on a scale of M5 to M6 every day in the\ncoastal areas around Tokyo and the north. There\nis a shortage of electricity and gas in Tokyo and\nthe northern cities. People in Tokyo were panic\nbuying food initially, but that slowly becomes\nless. Things are still unsettled but everyone is\ntrying to help each other.\nRegistrace: MKČR 8342,\nČasopis Nový Prostor vychází od\nprosince roku 1999. Nový Prostor\nobčanské sdružení je nezisková\norganizace, pomáhající osobám\nbez přístřeší a v krizových životních\nsituací prostřednictvím prodeje\npouličního časopisu Nový Prostor.\nTouto cestou si mohou osoby v tísni\nvydělat prostředky na základní životní\npotřeby. Redakce uvítá jakékoliv\npříspěvky a připomínky. Nevyžádané\nrukopisy a fotograﬁe nevracíme,\nprosíme, neposílejte originály.\nPublikujeme pouze původní práce,\npublikované textové zprávy jsou bez\nPředstavenstvo Nový Prostor o.s.:\nNový Prostor občanské sdružení\nje členem International Network\nof Streetpapers a European\nAntipoverty Network ČR.\nSídlo Nový Prostor o.s.\nPraha 1, Řeznická 14, 110 00\nPracovníci koordinující práci\nprodejců: Tel: 222233309,\n608259039, fax: 220877375\nBrno, Příční 4, 602 00\nprodejců: tel: 545217297, 773153380\nOstrava, Astrid, o.p.s., Hasičská\n550/50, 700 30 Ostrava-Hrabůvka,\nBarbora Janotová, tel: 774417608,\nOlomouc, Charita Olomouc,\nWurmova 5, 771 00, Dušan Pořízka,\nTřinec, Slezská Diakonie, AD pro\nženy, Frýdecká 136, 739 61,\nPavla Golasowská, tel: 604223971,\nHradec Králové, Azylový dům Matky\nTerezy, U Mostku 472/5, 503 41,\nPřemysl Bis, tel: 774 728 645,\nPardubice, SKP–Centrum o.p.s.,\nMilheimova 694, 530 02,\nBc. Iva Šabacká, tel: 777765842,\nČeské Budějovice, Charita České\nBudějovice, Dům sv.Pavla, Riegrova\n32, 370 01 České Budějovice, Michaela\nFerdanová, e-mail: michaela.\n[email protected], tel: 387 315 388\nPlzeň, Městská Charita, Domov\nsv. Františka, Wenzigova 5, 301 00,\nKamil Fryček, tel: 731433098, e-mail:\nŘeznická 14, 110 00 Praha 1\nTel: 222233309, Fax: 220877375\nšéfredaktor: Alexandr Budka,\ntel: 774789079, e-mail:\nredakce: Martina Křížková, Zuzana\nBrodilová, Jaroslav Fiala\ngraﬁk: Kamil Tamášek\ngraﬁcký koncept: www.lab-ad.cz\ninzerce: tel: 222233309,\nNázory autorů nemusí vyjadřovat\nPřipomínky, náměty či stížnosti\nk časopisu či práci prodejců je\ntaké možné zaslat prostřednictvím\nPřispějte na projekty, které\npřipravujeme pro lidi bez přístřeší\na lidi v těžké životní situaci\na zašlete svou ﬁnanční pomoc\npřímo na náš sbírkový účet číslo\nAle i bez dotačních prostředků se v obci život nezastavil. Rozšířena byla například urnová místa na hřbitově, která si lze stále pronajmout. Dále to byla rekonstrukce úředních desek u obecního úřad...\nKdy a jak začala vaše literární tvorba? Když mi bylo pět let, kreslil jsem různé komiksy, ve kterých jsem kombinoval všechno možné. Později jsem psal dobrodružné příběhy, které jsem většinou nedok...\nVOLNÝ POHYB OSOB A POSTUPNÝ ZÁNIK HRANIC MEZI STÁTY BEREME JAKO JEDNU Z NEJPŘÍJEMNĚJŠÍCH STRÁNEK EVROPSKÉ INTEGRACE. NĚCO NAMÍTAT BY MOHL JEN ZARYTÝ XENOFOB. SCHENGENSKÝ PROCES ALE NENÍ ČERNOBÍLÝ A...\nHUDBA BERE VŠE\nZHODNOCENÍ umělecká činnost 2010\nprosinec 2015 - Farnost Strážnice\nArchitektonicky koncept z perspektivy udrzitelnosti\nzde - Firefly