Čeho se při zavařování vyvarovat, abyste si nezničili úrodu • Hobby / inStory.cz\nZavařování má svá pravidla\n07. srpna 2020 16:11\t/ JumpStory\nPřišel čas, kdy dozrává ovoce i zelenina. Pokud máte plody na zahradě, patrně se chystáte je zavařit. Nejde o příliš náročnou činnost, ale můžete udělat několik chyb, které vám úrodu mohou zničit. Zjistěte, čeho byste se při zavařování měli vyvarovat.\nZavařit můžete téměř cokoliv. Kromě ovoce a zeleniny se zavařují i houby. Zavařené plody z vlastní zahrady bývají nejlepší. Ne vždy se však může zavařování povést. Pokud během zavařování uděláte několik přešlapů, plody patrně poletí do koše.\nŠpatné čištění potřeb k zavařování\nSklenice i víčka musíte důkladně vyčistit, mohou na sobě totiž mít zaschlé nečistoty. Některé z nich dokonce konzervaci přežijí, rozmnoží se a způsobí zkažení zavařených plodů. Nachystejte si teplou vodu, do které nasypejte jedlou sodu či jiný čisticí přípravek.\nSklenice s víčky do ní namočte a nechte je tam několik hodin. Následně je ještě opláchněte teplou vodou. Takto vyčistit byste měli i další předměty, které budete k zavařování potřebovat.\nNaplňování sklenic od oka\nDejte si pozor, až budete plnit sklenice. Měli byste je naplnit do 0,5 až 2 cm od okraje. Pokud za sebou v zavařování nemáte léta praxe, neplňte sklenice od oka, ale skutečně dbejte na doporučení. Při přeplnění sklenic, obsah začne unikat. Když sklenice naopak naplníte málo, bude v ní mnoho kyslíku, což zabraňuje dobrému těsnění. Následně se obsah nádoby rychle zkazí.\nNedůkladná kontrola teploty a času\nPři zavařování musíte bedlivě kontrolovat teplotu. Neměli byste si od zavařovacího hrnce odběhnout ani na půl hodiny. Teplota by se měla pohybovat okolo 85 stupňů Celsia. Záleží však na konkrétní potravině. Měkké plody můžete zavařovat v páře, ale tvrdé musíte dát do horké vody. Nezapomeňte si během zavařování kontrolovat i čas.\nOpakované použití opotřebovaných víček\nNěkterá víčka můžete použít opakovaně, ale musíte je důkladně zkontrolovat. Lidé při zavařování často chybují v tom, že utěsňují sklenice opotřebovanými víčky. Nejde o žádnou banální chybu, protože kvůli tomu se vám obsah v nádobách může snadno zkazit. Některá víčka bývají už deformovaná nebo mají poškozenou těsnicí gumu. V takovém případě je vyhoďte a použijte nová.\nNeotočíte sklenice dnem vzhůru\nMarmeládu je potřeba plnit do sklenic horkou a postavit ji dnem vzhůru. Ostatní zavařeniny postavte dnem vzhůru, až vychladnou. Tento krok neberte na lehkou váhu, protože díky němu vznikne podtlak a víčka se ke sklenici lépe přichytí. Po otočení nádob dnem dolů by měla být víčka vypouklá dovnitř, nikoliv ven. Dále čtěte: Odstraňte ze zavařovacích sklenic nálepky i s lepidlem bez zbytečné námahy.


Mio MiVue C314 - je základní autokamera dobrá volba?\nKameru do auta používá hodně řidičů, stále jsou však v menšině. Plošnému rozšíření brání přesvědčení, že nebude třeba, úvahy nad tím, zda nebude překážet, a také neochota do autokamery investovat. MiVue C314 je základní model značky, který vychází nerozhodnutým zájemcům vstříc. Je ve své funkci svědka dostatečná?\nAutokamera Navitel R600 ve verzi s GPS\nI přes podobné označení jde o odlišný model oproti ostatním R600, nejen s ohledem na nově vestavěné GPS. To je příjemnou změnou i díky využití ukazatele rychlosti jako šetřiče obrazovky, skutečnou hodnotu si tak může řidič ověřit ve chvíli, kdy se blíží ke stacionárnímu radaru nebo značce.\nJak se nám s Navitel R600 GPS jelo?\nRecenze Navitel R300 GPS - autokamera zodpovědně\nJe-li pro vás dodržování předepsané rychlosti důležité, Navitel R300 GPS je autokamera, nad kterou se zamyslíte.\nProč a nakolik jsme s ní byli spokojení?\nMio MiVue C570 - autokamera s integrovanou GPS\nJe několik důvodů, proč uvažovat nad modelem s GPS, MiVue C570 je jedním z nich.\nPodívejte se na naše zkušenosti z testu.


My six conversions (Šestero mých obrácení) « Drobnosti z Chestertona\nCategory Archives: My six conversions (Šestero mých obrácení)\nVII. Studna a mělčiny\nV nespočtu románů a novinových článků jsme všichni četli o procesu, který je sice pořád očividně považován za něco neobvyklého či nového, i když byl téměř stejnými slovy popisován po téměř sto let a v poněkud odlišných pojmech o další století dříve. Mám na mysli to, čemu se říká rostoucí pochybnosti či narušování víry. Jediné, čím je to pro nás zde zajímavé, je to, že je to vždy popisováno jako vzpoura hlubších částí mysli proti něčemu srovnatelně povrchnějšímu. Nemusíme popírat, že moderní pochybnost, stejně jako ta dávná, klade hluboké otázky. Popíráme jen tolik, že by ve srovnání s naší filosofií dávala nějaké hlubší odpovědi. Tím se dostáváme k obecnému pravidlu, jež se dotýká toho, co bývá označováno za moderní myšlení. To říká, že i zatímco otázky, které klade jsou často velmi hluboké, odpovědi bývají začasté velice mělké. A možná ještě důležitější je poznamenat, že zatímco otázky jsou svým způsobem věčné, odpovědi jsou v každém ohledu efemérní. Svět si stále klade otázky, jež klad už Jób. Svět se dlouho nespokojí s odpověďmi, které dal Joad.\nŠance, že Kniha Joad bude stejně trvalá jako Kniha Jób omezují jisté zcela praktické počty. Pan Joad je velmi schopný a upřímný člověk a nikdo nepochybuje o tom, že jeho názory jsou produktem jeho vlastní mysli, zcela nepochybně však jsou produktem jeho doby. V tomto případě by bylo správnější říct jeho generace. Skeptici totiž během věků nedědí nic než negaci. Jejich positivní politika či ideály se různí a to nejen mezi dvěma staletími, ale i mezi otcem a synem. Třeba takový volnomyšlenkář jako Bradlaugh pocházející z individualistického devatenáctého století a z obchodnického ducha Middlands pečlivě vysvětloval, že je individualista. Volnomyšlenkář další generace, třeba pan Joseph McCabe, si dal záležet, aby vysvětlil, že je socialista.. Volnomyšlenkář, který bude chtít rozčeřit hladinu nyní téměř jistě bude trvat na tom, že není socialista, což mezitím začalo znamenat cosi tak mírného jako pana Ramsaye MacDonalda. Pro to, kdo dokáží věřit každý z těchto sociálních obratů, podle toho jak se postupně obrací, možná o nic nejde. Ale někteří z nás si vezmou jednoduché poučení, které rozhoduje celou tuto záležitost mezi tradicemi pravdy a pochybností. Lidé opouštějící tradici pravdy neunikají do nečeho, čemu říkáme svoboda. Unikají pouze do čehosi jiného, čemu říkáme móda.\nTo je skutečné jádro sporu mezi dvěma názory na dějiny a filosofii. Kdyby byla pravda, že po opuštění chrámu vejdeme do světa pravd, pak by otázka byla zodpovězena, ale pravda to není. Když opouštíme chrám vcházíme do světa model a idoly tržiště podléhají zkáze a pomíjí rychleji než bohové chrámu, ze kterého jsme odešli. Kdybychom chtěli racionálně ověřit racionalismus měli bychom následovat dráhu skeptika a ptát se ho, nakolik zůstal skeptický ohledně model či myšlenek světa, do něhož vešel. V dějinách je jen málo skeptiků o nichž nelze dokázat, že by okamžitě nebyli pohlceni nějakou přebujelou konvencí své doby nebo posledním hladovým humbukem a všechny jejich výroky o soudobých věcech proto zní takřka směšně dobově. Malá skupinka atheistů, která stále vydává na Fleet Street své noviny a často mě poctí velice upřímnými i když poněkud ukvapenými odsudky, začala se svou agitací za starých viktoriánských časů a vybrali si pro sebe hrůzně odpovídající titul. Neříkali si atheisté, ale sekularisté. Nikdy dřív nepadlo zahořklejší a ničivější doznání v podobě vychloubání. Slovo „sekulární“ totiž neznamená nic tak rozumného jako „světácký“. Neznamená to ani nic tak vášnivého jako „bezbožný“. Být sekulární prostě znamená jít s dobou, tedy s dobou, která pomíjí, nebo v jejich případě, už minula. Existuje jeden snesitelně správný překlad latinského slova, které si vzali za své motto. Existuje jeden odpovídající ekvivalent slova sekulární a to je slovo „zastaralý“.\nV esejích v této sérii jsem se zabýval některými z důsledků tohoto postupujícího běhu času a změny, které působily na svět a o i poté, co už jsem si jeho změn přestal všímat jako významného vodítka. Poukázal jsem na to, že změny, které dál pokračují, poukazují víc a víc k pravdě neměnné filosofie, ktará strojí mimo ně. Mohl bych samozřejmě přidat dlouhý seznam dalších příkladů jedné a té samé pravdy. Mohl bych kupříkladu poukázat na zhroucení prohibice, ne ani v úzkém smyslu prohibice, ale v obecném smyslu prohibicionismu. Protože to, co selhalo v Americe nebyl jen konkrétní chemický pokus s údajnou chemickou látku, kterou se rozhodli nazývat alkoholem. Byl to celý postoj k ke všem složitostem používání a zneužívání lidských věcí. Prohibice, dokonce abstraktní Prohibice, byla velkým, dominujícím principem moderního materialistického světa. Tam, kde my říkáme, že nějaký sociální element je nebezpečný či pochybný, že je třeba na něj dohlížet a za náležitých okolností omezit, bytost zvaná Moderní mysl vždy hlasitě křičela hromovým hlasem, že je nutné to zakázat. Prohibicionista zakazuje víno, pacifista válku, komunista soukromé vlastnictví, sekularista náboženské obřady. Selhání prohibice v jediné zemi, kd byla favorisována, kde byla populárním ideálem, v té míře, v jaké může být cosi tak nelidského populární, bylo zhroucením celého pojetí naprostého vymazání lidských pokušení a zkoušek smrtelného života. Poté už se tiše přiznává, že tak jednoduchá cesta z morálních problémů nevede a skoro se i připouští, že je nutno je vztahovat k morálnímu smyslu. Byli jsme skutečně zahnáni zpět k zoufalé a tragické povinnosti našich otců rozhodovat sami za sebe jestli pijeme příliš mnoho, nebo jestli se bijeme ve správném sporu, nebo jestli jestli jen hájíme svůj oprávněný majetek nebo získáváme majetek jiných lidí bezprávnou lichvou. Takový požadavek byl přirozeně pro moderní mysl velkou zátěží. Moderní mysl totiž není zvyklá přemýšlet a domýšlet důsledky svých myšlenek. Je to pro ni skoro tak těžké, jako kdyby měla pracovat na vlastní farmě, věnovat se vlastnímu řemeslu nebo dělat stovku jiných věcí, které lidské bytosti dělaly od založení světa. Nemohla zkrátka přijmout katolickou nauku, že lidský život je boj, chtěla jen, aby se z času na čas v novinách ohlásilo vítězství.\nJak jsem řekl, došlo k řadě dalších obecnějších porážek útoků na víru; o každém z nich by bylo snadné napsat dlouhou esej, tím delší, čím byla základní pravda v dané věci dokonalejší a universálnější. Uzavřu ale tuto sérii příklady, které jsem už dal, protože si myslím, že dostatečně ukazují obecné směřování pravdy, jež se snažím ukázat. To, co nám na mysli nejsnáze shrnu, když se v myšlenkách vrátím ke všem věcem, které v mém mládí vypadaly jako rivalové nebo rozumné alternativy k mému náboženskému přesvědčení a zvážit, zda i dnes mohou sehrát aspoň takovou roli jako tehdy. Odpověď zní, že ani jedna z nich nemůže nyní ani zdaleka připomínat rivala nebo i jen vypadat rozumně coby alternativa. Byly doby, kdy lidé s podobným cítěním jako já měli až tragické pocity ze sváru mezi republikou a církví, z očividného nedorozumění mezi politickou rovností a mystickou autoritou. Dnes je zcela běžné a obvyklé, že svět reaguje mnohem víc proti rovnosti než proti autoritě. To by ale samo o sobě nemohlo zbavit žádného upřímného demokrata jeho ideálů. Je to sama věc zvaná demokracie, jež demokrata zklamala. Ať už sebevíc nesnáším fašisty, i když opravdu srdečně pohrdám hitlerovci, to samo o sobě nikdy neobnoví toliko abstraktní víru v republikány. Kdybych zítra přišel o svou náboženskou víru, nemohl bych znovu uvěřit, že pouhým faktem převrácení Kamčatky od monarchie k republice by mohly být napraveny všechny její sociální hříchy. Viděl jsem příliš mnoho republikánů s jejich tučnými a kluzkými volebními sliby a jejich nenasytnými tajnými společnostmi. Pamatuji doby, kdy bylo pro mladé skutečně inspirující, že byli socialisty, ale každému, kdo si myslí, že to pořád ještě může být inspirativní i pro pokročilejší stadia dospělosti, stačí když se podívá na starší socialisty. Zkrátka věc, kterou jsem zmínil v úvodu tohoto článku, je klíčem a smyslem celé záležitosti. Zatímco totiž otázky jsou nadále hluboké a dostatečně tragické, novější odpovědi nebyly věru revoluční, ale jen povrchní. Nemohu se vzdát víry, aniž bych upadl do něčeho mělčího než je víra. Nemohu přestat být katolíkem, leda bych se stal něčím omezenějším a užším než katolíkem. Aby mohl člověk ztratit universální filosofii a vše co se dosud událo, musí své myšlení sevřít a zúžit. I samotný dnešní den toto přesvědčení potvrdil a ať už se zítra přihodí cokoli, přinese to další potvrzení. Vyšli jsme z mělčin a vyschlých míst k jedné hluboké studni, a na jejím dně je Pravda.\nNapsat komentář Posted in My six conversions (Šestero mých obrácení), Well and Shallows (Studna a mělčiny 1935) Tagged G. K. Chesterton, Well and Shallows\nVI. Případ Španělska\nPředmět a smysl nedávného politického příběhu ve Španělsku nebyl nikdy anglických novinách jasně vyložen, docela jasně asi ne ani v katolických listech. Je to velmi pozoruhodný příklad toho, jak se svět skutečně pohnul poté, co nastala i nejdůležitější změna i v mém přesvědčení. Každý příběh konverse obsahuje paradox, možná i to je důvod proč záznamy o ní nikdy nejsou ideálně uspokojivé. Už svou samotnou povahou je to vyhasnutí egoismu: a přece každá záznam o ní musí znít egoisticky. Znamená to, přinejmenším v případě náboženství o kterém se bavíme, uznání reality, která nemá nic společného s relativitou. Je to, jako by člověk řekl: „Tenhle hostinec existuje, i kdybych ho sám nikdy nenašel,“ nebo „Můj dům je skutečně v této vsi, a bude tu, i kdybych k němu nikdy nedorazil.“ Je to uznání, že pravda je pravá, nezávisle na osobě toho, kdo ji hledá, a přece musí být popis jejího hledání autobiografií hledajícího, což je obvykle osoba poněkud depresivního druhu. Proto bude znít egoisticky, když tyto své poznámky uvedu slovy, že jsem byl dlouhou dobu liberálem v tom smyslu, že jsem byl členem liberální strany. Liberálem jsem pořád, jen liberální strana zmizela. Jako její ideály jsem chápal občanskou rovnost a osobní svobodu a to jsou moje vlastní politické ideály dosud. Jde tu ale o to, že jsem dlouho spolupracoval s praktickou organisací liberalismu, značnou část svého života jsem psal pro staré Daily News a samozřejmě jsem věděl, že politickou svobodu správně či mylně identifikuje se zastupitelskou vládou. Pak došlo k roztržce, o níž se nemusím příliš šířit, jen podotknu, že jsem se silně přesvědčil o dvou faktech.\nPrvní byl že zastupitelská moc, přestala být representativní. Druhý byl, že Parlament byl velmi vážně ohrožován politickou korupcí. Politici zastupují populaci, ba ani tu nejhlučnější a nejvulgárnější ne. Politici si nezaslouží důstojné jméno demagogů (Chesterton patrně naráží na prapůvodní význam slova, které znamenalo: ten, který vede či učí lid pozn. překl.). Politici si nezaslouží žádné jméno, leda snad jméno pocestných kšeftmanů, protože jezdí po obchodech pro soukromé firmy. Pokud něco zastupovali pak leda čísi obchodní zájmy, zájmy sice vulgární, ale dokonce ani ne populární.\nKdyž se objevila fašistická vzpoura v Itálii nemohl jsem k ní z tohoto důvodu být zcela nepřátelský, protože jsem znal pokryteckou plutokracii,proto níž se fašisté vzbouřili. Nemohl jsem být ale ani zcela přátelský, protože jsem věřil v občanskou rovnost, v niž politici svou víru předstírali. Pro přítomný účel mohu celou věc shrnout velmi stručně. Skutečný argument pro fašismus lze shrnout do dvou slov v našich novinách nikdy neotištěných: tajné společnosti. Celý argument proti fašismu lze říci jedním slovem, dnes vůbec neužívaným, a téměř zapomenutým: legitimita. Pokud jde o první, byli fašisté ospravedlněni v tom, že rozbili politiky , protože jejich smlouvě s lidem tajně odporovaly jejich tajné smlouvy s gangy a spiknutími. Pokud je o to druhé, fašismus nemohl být nikdy docela uspokojivý, protože nespočíval na autoritě, ale jen na síle, což je nejslabší věc na světě. Fašisté vlastně říkali: „Možná nemáme většinu, ale jsme ta nejaktivnější a nejinteligentnější menšina.“ Což je prostě jen výzva jakékoliv jiné inteligentní menšině, aby ukázala, že je aktivnější. Doceal dobře to může skončit právě v té anarchii, jíž se snažili vyhnout. Ve srovnání s tím jsou despocie a demokracie legitimní. Tím chci říct, že není pochyb o tom, kdo je králův nejstarší syn, či kdo získal nejvíce hlasů v nejmechaničtějších volbách. Zatímco pouhá soutěž inteligentních menšin představuje poněkud chmurnou vyhlídku. To je, řekl bych, férové shrnutí argumentů pro a proti fašistickému hnutí. A nyní bych je rád aplikoval na zajímavý a zvláštní případ Španělska a všimnout si jak se s problémem vypořádal liberalismus.\nMůj starý list Daily News (nyní News-Chronicle) týdny a nakonec měsíce varoval veřejnost přede všemi pochybnými a nebezpečnými důsledky fašismu. Spílal fašismu pro jeho neřesti, a poněkud zuřivěji, pro jeho ctnosti. V každém případě zuřivě odsuzoval představu menšiny vnucující svou vůli pouhým násilím, zbraněmi či vojenským výcvikem, v pohrdání ústavní demokracii, v níž lid projevuje svoji vůli skrze Parlament. Pro takový názor myslím mluví mnohé, zejména v Anglii, kde je skutečně normální a národní Parlament, jaký nikdy nebyl v Itálii či Německu. Mohl bych napsat mnohé ve prospěch i proti liberální theorii tak, jak ji zvěstuje News-Chronicle, když tu náhle byla celá věc zahozena a převrácena vzhůru nohama tváří v tvář prosté situaci ve Španělsku.\nNejprve si musíme připomenout, že církev má vždy náskok před světem. Proto se o ní říká, že je pozadu za svou dobou. Prodiskutovala všechno před tak dávnou dobou, že na tu debatu lidi dávno zapomněli. Sv. Tomáš byl internacionalistou dávno před tím, než se první internacionalista narodil, sv. Jana z Arku byla první nacionalistkou, dávno před tím, než se narodil první nacionalista, blahoslavený Robert Bellarmine, řekl všechno, co o demokracii a v její prospěch dá říct dávno předtím, než si první běžný světák troufl být demokratem a (o což nám zde půjde) křesťanská sociální reforma byla v plném běhu dávno před tím, než se objevily tyhle rozmíšky a střety mezi fašisty a bolševiky. Lidová strana rozpracovávala ideály Lva XIII. dřív, než e v Itálii objevila první černá košile. Tytéž lidové ideje se hýbaly ve Španělsku s tím výsledkem, že získaly skutečnou popularitu. Samozřejmě tu byly i jiné komplikace, královský dvůr zrovna populární nebyl, diktatura myslím neprojevila obzvláštní představivost ohledně zvláštního problému s Katalánskem, to vše ale nemělo vliv na hlubokou a populární katolickou změnu. Papež trval zejména na tom, že nemá námitek vůči republice jako takové, neexistoval odpor vůči ničemu až na jisté nelidské ideály, na jejich základě by lidé pozbyli svého lidství ztrátou osobní svobody a majetku. Nu, v naprosto férové a otevřené intelektuální výměně názorů, o níž se předpokládá, že v ni všichni liberálové věří, katolické ideály vyhrály. Při naprosto pokojných a legálních volbách, naprosto podobných volbám v Anglii, hlasovala naprostá většina v různé míře pro tradiční pravdy, což bylo pro tento stát a národ normální po víc než tisíc let. Pokud volby promlouvají, pak se Španělsko ústavně vyslovilo proti komunismu, proti atheismu, proti negaci, jež v naší době vyhladověla normálnost. Nikdo netvrdil, že tato většina byla dosažena vojenskou silou či násilím. Nikdo nepředstíral, že ji státu vnutila ozbrojená menšina. Pokud byla spravedlivá liberální theorie parlamentních většin, pak tohle bylo spravedlivé vítězství. Pokud byl parlamentní systém systémem lidovým, pak tohle bylo lidové vítězství. A tu náhle socialisté vyskočili a udělali přesně všechno to, co bylo vyčítáno socialistům. Použili bomby a děla a nástroje násilí, aby zabránili naplnění vůle lidu, či přinejmenším vůle parlamentu. Když hru prohráli podle pravidel demokracie, pokusili se ji vyhrát nakonec zcela podle pravidel války, v tomto případě občanské války. Pokusili se mírový parlament svrhnout vojenským státním převratem. Zkrátka jednali přesně jako Mussolini, nebo spíš dělali to nejhorší, co se kdy Mussolinimu připisovalo, a bez ubohé zástěrky jeho theoretické výmluvy.\nA co řekli liberálové? Co řekli moji drazí staří přátelé svobody a pokojného občanství? Když jsem otevíral noviny přirozeně jsem předpokládal, že budou svolávat k obraně parlamentu a pokojné zastupitelské vlády a odsoudí pokusy menšiny o nadvládu pouhou vojenskou silou. Považte mé zděšení, když jsem zjistil, že liberálové hlasitě lamentují nad nešťastným neúspěch těchto socialistických fašistů zvrátit výsledky všeobecných voleb. Byl jsem za starých liberálních časů liberálem, tehdy jsme nebyli prosti zkušeností s volebními výhrami toryů a unionistů, často jsme smířeně odcházeli do oposice. Nikdo nikdy nenavrhoval, aby poté, co se Balfour nebo Baldwin stali ústavně předsedy vlád, vyrazili všichni nonkonformisté a s puškami a bodáky zvrátit výsledky lidového hlasování, ani nezačal vůdce oposice po předákovi vládní strany v parlamentu házet dynamit. Dalo se z toho dovodit jedině to, že liberalismus se staví proti militarismu jen tehdy, když jde o fašisty, a fašisty naprosto podporuje a schvaluje, pokud a dokud to jsou socialisté.\nNu, to je malá a čistě politická záležitost. Pro mě to ovšem bylo velké probuzení. Ukázalo mi to docela jasně základní pravdu moderního světa. A ta zní: nejsou žádní fašisté, nejsou žádní socialisté, nejsou žádní parlamentaristé. Je tu na světě jedna svrchovaně inspirující a iritující organisace jsou tu její nepřátelé. Její nepřátelé jsou připraveni být pro nebo proti násilí, pro svobodu nebo proti svobodě, pro zastoupení nebo proti zastoupení, ba i pro mír nebo proti míru. Dalo mi to zcela novou jistotu, dokonce i v praktickém a politickém smyslu, že jsem si vybral dobře.\nNapsat komentář Posted in My six conversions (Šestero mých obrácení), Well and Shallows (Studna a mělčiny 1935) Tagged G. K. Chesterton, My six conversions, Well and Shallows\nV. Zhroucení materialismu\nV. THE COLLAPSE OF MATERIALISM\nDr. Robert Forsyth přednesl nedávno pro psychiatrickou sekci Královské lékařské společnosti proslov, který byl dozajista psychologickou zvláštností, velmi zajímavou pro psychology, pathology, ty, kdo se zabývají odcizením a všechny další badatele mentálního zhroucení moderního světa. Byla to dokonalá a kompaktní ukázka velmi obvyklé kombinace komplexu nadřazenosti, ustrnulého vývoje a zábran vůči téměř všem formám intelektuální zvídavosti. Zde ji ale zmiňuji ne pro její omezenost, ale kvůli tomu, že přímo popírá všechny skutečně nové vědecké objevy. To, že materialisté dokáží být bigotní pro nás není nic nového, ale ne vždy se potkáváme s tak zarážejícím příkladem zastaralosti.\nNemá smyslu všímat si nějak zvlášť všech těch chorých řečí o sadismu a masochismu jako zdrojích náboženství. S poněkud bezútěšným pobavením můžeme mezi řečí podotknout, že takový druh spisovatele nedokáže udržet souvislý proud myšlenek a že se beznadějně zaplétá dokonce i do jistých zoufale technických pojmů. Tvrdí totiž, že islám představuje sadismus a křesťanstvo masochismus a to bezprostředně poté, co napsal, že křesťanské pronásledování heretiků bylo typickým projevem sadismu. Ovšem už jen posuzování velkých lidských událostí, dobrých i zlých, prismatem jakéhosi obskurního druhu šílenství je samo o sobě zábavou pro blázny. Je to naprosto stejné, jako kdyby někdo tvrdil: „Existuje jistý zvláštní druh šílence, který si myslí, že je celý ze skla. Tuto nemoc budu nazývat vitriositou a dokážu posléze, že kdokoliv kdekoliv, kdo kdy měl cokoliv a z jakéhokoliv důvodu společného se sklem byl obětí vitriosity. Vitriosita se ve svých různých stadiích projevovala u pouštních obchodníků, kteří prý sklo vynalezli, u středověkých řemeslníků, kterým se je podařilo tak úspěšně barvit i u prvních astronomů, kteří jako první vybavili teleskopy skleněnými čočkami. Vitriosita se podobá podvědomému libidu, protože zvědavec se dívá oknem, jež mohlo být skleněné, vitriosita je rovněž prvotním podnětem k alkoholismu, protože lidé pijí ze sklenic a není pochyb o tom, že princ Albert a královna Viktorie byli stiženi zuřivou a nezvládnutou vitriositou, protože postavili Crystal Palace.“ Drobný nedostatek této theorie (je právě tak vědecká jako theorie Dr. Forsytha) spočívá v tom, že když se člověku chce theoretisovat, prospělo by mu občas, aby u toho i myslel. Je zřejmé, že všichni zmínění lidé měli pro všechno své počínání tisíc jiných důvodů mimo to, že byli blázni do skla. Stejně tak je zřejmé, že pravá i falešná velká náboženství mají pro vešekré své počínání tisíc jiných důvodů aniž by šílela z masochismu a sadismu.\nJenže, jak říkám, můžeme docela klidně ze všeho toho slizu vybřednout a pouvažovat nad skutečnou věcí dr. Forsytha a jeho podivnou neznalostí samotných základů moderního myšlení, ba zejména moderní vědy. V obecnější rovině tvrdí dr. Forsyth zhruba následující. Vědu a náboženství, jež nejsou usmířené a nejspíš ani usmiřitelné, dělí zásadní rozpor v tom, že věda patří k tomu, co on nazývá „reálným myšlením“ a co my bychom označili za objektivní pravdu, zatímco náboženství náleží k tomu co on označuje za „myšlení pro potěšení“, což by většina lidí pojmenovala jako imaginaci. Nemusím ani zmiňovat stovku zjevným námitek proti tomuto hrubému dělení, jako například to, že náboženství se neomezuje na to, že by si představovalo příjemné věci, ba často mu lidé jako dr. Forsyth vyčítají, že si představuje věci nepříjemné. Mohli bychom rovněž poukázat na argumentaci v kruhu spočívající v tom, důkaz o neslučitelnosti náboženství a vědy podáme zkrátka čistě tím, že vyjdeme z úvodního předpokladu, že je neslučitelné s pravdou. Zaměřím se zde jen na to, abych zdůraznil, že tento názor je nejen opakem pravdy, ale že je to dokonce pravý opak moderního myšlení.\nPokud právě nyní existují dva do očí bijící a nad vším ostatním čnící fakty o vědě a náboženství, pak jsou to tyto. První je, že věda si nárokuje mnohem méně zásluh na tom, že nám ukázala pevnou a objektivní realitu, než by jí příslušelo. Druhý pak spočívá v tom, že náboženství spoléhá mnohem víc, než by mělo (alespoň tomu tak bylo v minulých staletích) na to, že jejich zázraky a divy mystické zkušenosti lze prokázat jako pevnou a objektivní skutečnost. Na jedné atom zcela pozbyl své objektivní pevnosti, jíž se vyznačoval pro materialisty devatenáctého století. Na druhé straně Kristovo nanebevstoupení přijímá jako projev levitace člověk, který by je nikdy nepřijal jako Nanebevstoupení. Na jedné straně se fysikální věda stala vědou téměř metafysickou. Nejde tu totiž jen o to, že se atom stal, jak se často říká, abstraktní matematickou formulí. Téměř stejně oprávněně můžeme říct, že se stal jen algebraickým symbolem. Noví fysikové nám totiž docela upřímně říkají, že to, co popisují není objektivní realita věci, již pozorují, že nebádají nad objektem způsobem, jímž se materialisté devatenáctého století domnívali bádat. Někteří z nich nám říkají, že jen pozorují určité poruchy a deformace vyvolané ve skutečnosti jejich pokusy o pozorování. Eddington je ohledně materiálního světa větším agnostikem, než byl kdy Huxley ohledně světa duchovního. Je to zkrátka velmi nešťastná chvíle k tvrzením, že se věda přímo zabývá realitou a objektivní pravdou.\nNa druhé straně a jiné úrovni, úrovni historické a praktické argumentace se právě teď náboženství skutečně dovolává reality a objektivní pravdy. Církev přišla s výzvou Lurd, která zůstává bez odpovědi, spiritisté tvrdí, že své náboženství mohou positivně dokázat pokusy stejně jako these o chemii či elektřině. Nadto velké množství nezávislých intelektuálů, kteří nejsou ani katolíci, ani spiritisté, začalo projevovat nový zájem o logickou, ba právní obhajobu některých velkých historických zázraků. Vyšly například dvě nebo tři knihy, následující příkladu a vzoru vynikající, avšak přísně vědecké knihy nazvané Muž, který odvalil kámen a ti nejnezaujatější autoři čím dál víc začínají připouštět, že doklady pro takové události byly podceňovány. Nejmladší škola katolické apologetiky zastoupená P. Knoxem, panem Christopherem Hollisem a panem Arnoldem Lunnem útočí téměř výlučně zbraněmi důkazů a praktických poznatků a už se ani nepředstírá, že by na tom byli vždy nejhůř. Velmi nešťastná doba k tvrzením, že se náboženství zabývá jen příjemnými smyšlenkami a představami.\nObstarožní styl myšlení dr. Forsytha mě ale zaujal jen tím, že přitahuje pozornost k důvěrně známému modernímu faktu, o kterém podle všeho nikdy ani neslyšel. Nejdůležitější je zde fakt oné mimořádné změny vědeckého přístupu k faktům. Má své místo v této sérii, protože je to jedna z těch velkých změn, které se ještě plně a veřejně nerozvinuly v době, kdy jsem konečně začal usilovat o vstup do církve. Ještě v době, kdy jsem o tom už začínal uvažovat, ovládal veškerou populární vědu, o níž se mohl laik doslechnout, dnes již mrtvý Haeckelův materialismus. Proto mohu po pravdě říct, že tato velká revoluce ve fysické vědě byla jednu ze světových událostí, jež nastaly po mé konversi, ale byly by ji velmi urychlily, kdyby přišly před ní. Jenže přesná povaha účinku této vědecké revoluce na osobní náboženství je často špatně formulována setkává se s širokým neporozuměním. Navzdory tomu, co se patrně komusi zdá si my nemyslíme, že by na elektronech bylo něco specificky křesťanského právě tak jako se nedomníváme , že je něco podstatně atheistického na atomech. Naši filosofii na jejich fysice nehodláme založit na jejich fysice o nic víc, než bychom si přáli naši starobylou theologii založit na jejich nejnovější biologii. Nepůjdeme dělat volební kampaň se slogany nebo stranickými hesly typu „Valence pro vyvolené“ nebo „Za pátery a protony“. Toto zhroucení materialismu má pro katolíky katastrofický významn jednoduše v tom, že ta nejspolehlivější kosmická tvrzení vědy se mohou jednoduše zhroutit. Pokud za padesát let elektron vybuchne právě tak úplně jako atom, nás to neovlivní, protože my jsme svou filosofii na elektronu nezaložili o nic víc, než na atomu. Ale materialisté svou filosofii na atomu založili. A je docela pravděpodobné, že takový či onaký duchovní výstřelek se právě nyní zakládá na elektronu. Pro člověka mé generace nespočívá význam změny v tom, že zničila dogma „Hmota je složena s dále nedělitelných atomů“, bylo to sice velmi dogmatické dogma, ale jednalo se koneckonců jen o detail. Důležité bylo, že zničila přijímané, universální, hlásané a popularisované dogma. „Musíte přijímat závěry vědy.“ A právě tento dojem ze zkušenosti byl nyní uzavřen, či spíše vyloučen. Bez ohledu na to, co dalšího bude sporného, nadále už nebude sporu o tom, že by někdo „přijímal“ závěry vědy. Ani sami noví vědci po nás nechtějí, abychom přijímali závěry vědy. Sami noví vědci nepřijímají závěry nové vědy. Abychom k nim byli spravedliví, oni horlivě popírají, že věda něco uzavřela, nebo že v tomto smyslu má nějaký závěr. Jejich nejvybranější intelektuálové opakují pořád dokola, že věda závěry nedává.\nTo je naprosto v pořádku a je to velmi moudré a naprosto to odpovídá postupnému upřesňování pravd v jejich vlastní úrovni a oblasti Jenže mezitím jsou tu takové věci, jako je lidský život. Viktoriánští agnostici s nadějí očekávali od vědy, že jim dá nějakou funkční jistotu ohledně života. Noví fysičtí filosofové jsou na tom úplně stejně, až na to že čekají beznadějně a ne s nadějí. Velmi dobře totiž vědí, jaký je skutečný význam a smysl relativity. Velmi dobře vědí, že jejich vlastní názory se z relativně správných mohou změnit v relativně mylné. A mezitím, jak znovu říkám, je tu třeba to, že by mělo existovat nějaké pracovní pravidlo o tom, zda máme platit své dluhy, či vraždit své nepřátele. Nebudeme čekat na osvícení z devatenáctého století, které by snad mohlo nastat. Rozhodně nebudeme čekat na osvícení dvacátého století, které přijít nemůže. Pokud hledáme průvodce životem, budeme se muset porozhlédnout jinde.\nIV. Problém s knihou modliteb\nK událostem, které by ze mne udělaly katolíka, kdybych jím už nebyl patřila i podivná záležitost s Novou knihou modliteb. Odhalila mi skutečnost, již jsem si do té doby neuvědomoval. Skutečně existovala anglikánská církev, nebo spíš skutečně existovala Anglie, která si převážně představovala, že vlastní a ovládá církev. Jenže ona církev nebyla tou církví, k níž jsem si myslel že patřím, totiž k horlivé, kultivované a upřímné skupině lidí, která se považuje za katolickou. Byla to mnohem ohromnější a neurčitější skupina lidí, která nevěřila v nic zvláštního, ale považovala se za protestantskou. Zásadní tu ovšem je to, že bez ohledu na to zda se prohlašovali za protestanty nebo se hlučně chlubili svým atheismem, vypadali, že jsou zcela přesvědčení o tom, že jim anglikánská církev patří a že z ní můžou udělat mormonský templ, pokud se jim zamane. Já bych se v žádném případě takhle vlastnit dlouho nenechal.\nAbychom porozuměli všemu oč tu běží musíme si říct pár slov o anglikánské Knize modliteb jako takové. Book of Common Prayer je vrcholným dílem protestantismu. A to ještě víc než dílo básníka Miltona. Je tím hlavním vlastnictvím a lákadlem, magnetem a talismanem přitažlivým a zajímavým dokonce i pro lidi vně anglikánské církve, podobně jako gotické katedrály lákají a přitahují i lidi vně katolické církve. Myslím, že budu mluvit za mnoho konvertitů, když řeknu, že to jediné, co může vyvolat jakoukoliv nostalgii či romantickou lítost, jakýkoliv stín stesku po domově v člověku, který vpravdě dospěl domů, je právě rytmus Cranmerovy prózy.\nVšechny ostatní údajné projevy nadřazenosti kterékoliv formy protestantismu jsou zcela fiktivní. Řekněte katolickému konvertitovi, že ztratil svou svobodu a rozesmějete ho. Jedna významná literátka nedávno napsala, že jsem vstoupil do nejrestriktivnějšího ze všech křesťanských společenství a mě to přímo obludně pobavilo. Katolík se cítí padesáteronásobně svobodněji než člověk lapený do sítě anglikánských nervosních kompromisů, právě tak, jako se člověk, který rozvažuje o celé Anglii cítí svobodněji než ten, kdo poslouchá whipy jedné konkrétní strany. Má před sebou celé dva tisíce let plné dvanácti set tisíc sporů sváděných navzájem mezi mysliteli, školami, cechy a národy. Neomezovalo je nic než základní logický fakt, že stálo za to se o věci přít, protože je nakonec bylo možné vyřešit a rozhodnout. A pokud jde o rozumu: náš monopol moderní svět prakticky připouští. Když odhlédneme od jednoho či dvou starých omšelých atheistů z Fleet Street (mají moje velké sympatie), nehájí dnes spolehlivost rozumu nikdo, než Řím. Lákání nerozumu je mnohem silnější, či snad to je lákání krásy, jež je asi rozumu nepřístupné. Hudba a kouzlo vznešeného stylu šestnáctého století v Anglické litanii volají člověka zpět jako zpěv Sirén, podobně jako mohl Vergilius a další básníci lákat zpět pohana, který vstoupil do prvotní církve. Jenže jelikož je stoupenec Říma a tedy racionalista, nebude se vracet kvůli tomu, že jeho oponenti měli před čtyřmi staletími stylistický fortel, o který od té doby přišli, a nezapomene kvůli tomu na vše ostatní.\nAnglikáni , ani nikdo jiný, už to dnes nesvede. Moderní modlitby, jak se zdá, a pro anglikány to platí asi nejvíc, se naprosto nedokáží obejít bez novinářských frází. A vypadá to, že próza knihy modliteb v tom bude pokračovat jako posměšná ozvěna. Lambeth nebo Convocation vydají modlitbu, která bude znít třeba: „Veď nás, Ó Pane, k řešení našich sociálních problémů,“ a v pozadí se ozve zaúpění starých varhan….„všichni, kdo jste opuštění a utiskovaní“. První anglikáni prosili o pokoj a štěstí, pravdu a spravedlnost, poslední anglikány, a mnoho dalších, však nemůže nic odvrátit od děsivého zvyku prosit o zlepšení mezinárodních vztahů.\nProč ale měla stará protestantská kniha modliteb moc nad duchem a srdcem podobnou velké poesii? Mělo to mnohem hlubší důvod, než jen vyhýbání se novinovým frázím. Lze to říct i jednou větou: měla styl, měla tradici, měla náboženství, napsali ji odpadlí katolíci. Její síla je spíš než v tom, že šlo o první protestantskou knihu v tom, že to byla poslední katolická kniha. Jak už to bývá, můžeme to dokázat tím nejpraktičtějším způsobem na skutečných ukázkách z textu. Nejpůsobivější pasáže v anglikánské knize modliteb jsou právě ty, které se nejméně podobají anglikánské atmosféře. Jsou dojemné, ba vzrušující právě proto, že říkají věci, které protestanti už dávno říkat přestali, a které dnes říkají už jen katolíci. Každý, kdo se aspoň trochu vyzná v literatuře pozná, když se styl vzepne ke svému nejlepšímu úsilí a v takových případech vždy hlasitě říká to, co se nadále pokoušíme říkat my, třebaže i jen slabounce a co se jinak nepokouší říkat už vůbec nikdo. Každý, kdo si připomene nejlepší pasáže Book of Common Prayer si hned všimne, že se zabývají obzvláště duchovními myšlenkami a tématy, která dnes vypadají podivně a hrozně a v každém případě se jeví jako pravý opak běžného. „….v hodinu smrti naší a v den Soudu.“ Kdo dnes mluví o hodině smrti? Kdo o Dni Soudu? Jen hrstka malých nuzných kněží z Italské mise. Rozhodně ne populární a výmluvný děkan z Dutoslova, který je tak široký, až je vysoký. Jistě ne ten okouzlující a oblíbený vikář od sv. Ethelbalda, který je tak vysoký až je široký. A ještě méně pomocný duchovní z téže farnosti, který je upřímně nízký. (hříčky s High, Broad a Low Church, různými tábory v anglikánské církvi. pozn. překl.). Tak je tomu na každé stránce, kde je styl inspirován duchem. „nedopusť Bože, bychom pro všeliká muka smrtelná od Tebe odpadli“…. „Ach, tak tohle člověka dostane“ (nebo něco v tom smyslu), řekl správně lord Peter Wimsey o této větě v detektivním příběhu slečny Dorothy Sayers, která podobně jako lord Peter, zná vedle jedů i mnoho jiných věcí a historické tradici svého hrdiny rozumí velmi dobře. Ale slyšeli jste někdy pátera, který zrovna přišel z kriketu, nebo vikáře usmívajícího se pod Union Jackem na schůzi konservativní strany, promluvit o oné nejzazší hrozbě, o nebezpečí odpadnutí od Boha ve strázních smrti? Jak morbidní. Zrovna jak ty talináské modlitební knížky. Jak římské.\nMyslím, že staří anglo-katolíci, kteří bývali mými přáteli, nebo mnozí, kteří dosud jsou mými přáteli, by nepopřeli, že došlo k moderní vulgarisaci náboženství a to převážně kvůli šíření tohoto oficiálního optimismu. A třebaže oni sami jsou docela prostí jeho vulgární podoby, mohou jen stěží popřít, že je převážně oficiální a velmi rozšířený. Přesto mě velmi šokovalo, když jsem zjistil, jak oficiální a rozšířený je. Přeháněl jsem význam inteligentní menšiny, protože je pro mne důležitá. Ale veřejnost a svět venku byli ponecháni napospas ariánským a pelagiánským demagogům typu děkana Ingeho a dr. Barnese a volně se stále ještě může prohánět jakýsi druh negativního protestantismu. Zcela volně se pohyboval a všechno smetl, když přišlo na knihu modliteb, O návrhu na úpravy knihy modliteb či spíše na dvě alternativní knihy nerozhodla církev sama či její členové a sbory. Otázku rozhodl dav politiků, atheistů, agnostiků, disidentů, paršíů, zapřisáhlých nepřátel této církve či jakékoliv církve, kteří všichni shodou okolností byli poslanci Dolní sněmovny. Kdyby si snad taková záležitost měla dát historické motto, nebo si zasloužila cokoliv vznešenějšího než titulek v novinách, pak by nad celým anglikánským příběhem nebylo napsáno Ecclesia Anglicana, Via Media nebo cokoliv takového, ale Cujus Regio Ejus Religio (koho země, toho víra, heslo náboženského kompromisu po třicetileté válce pozn. překl.), nebo ponechejte císaři, co patří Bohu.\nKvůli kontrastu stylů přidám ještě jednu příhodu, která se udála mezi lidmi, kteří byli katolíky po čtrnáct set let a jednu, která se přihodila lidem, kteří byli čtyři sta let protestanty. Protestantská organizace věnovala všem atheistů atd. kdo hlasovali po protestantsku velkou černou bibli nebo knihu modliteb, případně obojí, ozdobené na obálce obrázkem budovy Parlamentu. In hoc signo vinces (V tomto znamení zvítězíš. Zde velmi ironicky. Původně tahle slova podle legendy před rozhodující bitvou slyšel císař Konstantin, když měl vidění Kříže. Poté, co v bitvě zvítězil, milánským ediktem ukončil éru pronásledování křesťanů v římské říši pozn. překl). Dát na obálku knihy kříž či krucifix by bylo velké modlářství, kdežto obrázek parlamentu, kde jsou uchovávány stranické fondy a kde se prodávají šlechtické tituly—Hle chrám, kde přebývají bohové Israele…Víme, že se svět jistě vyvíjí, vzdělanost se určitě šíří, ubývá negramotných, a mám za to, že to vše je v pořádku. Ale ona čtyři silná staletí protestantské Anglie začínají Book of Common-Prayer, v níž, dokonce i vprostřed Cranmerovy zrady a zděšení, a přímo v okamžiku, kdy se lidé odtrhávali od Říma a křesťanstva, pořád ještě dokázali povznést hlas v jazyce tak vznešeném k skutečně autentickému křesťanskému zvolání: „Tvou drahou smrtí a pohřbením, Tvým slavným vzkříšením a nanebevstoupením a příchodem Ducha Svatého“. Ona staletí začala touto řečí lidí, kteří byli svými instinkty a způsoby myšlení katolíci. Protestantská civilisace se vyvíjí, vzdělanost se šíří a rozmnožuje v bohatství a moci měst a škol. Až nakonec uzraje a vydává poslední plod své kultury v podobě tlusté černé knihy poněkud polštářového typu s opravdovým fotografickým obrázkem, pohledem na jednu z pamětihodností, pěkně vloženými do její černé naducané vazby či rámu… Pěkný podrav z Ramsgate (přímořské letovisko na jihu Anglie pozn. překl.)….v každém případě, čtyři sta let pochodu od Říma.\nkomentáře 2 Posted in My six conversions (Šestero mých obrácení), Well and Shallows (Studna a mělčiny 1935) Tagged G. K. Chesterton, My six conversions, Well and Shallows\nII. Když se svět obrátil zpět\nPrvních čtyřicet let mého života snad žádný člověk na světě a rozhodně žádný člověk světa znalý neměl nejmenší pochybnosti o tom, jak říkal Matthew Arnold, „kudy a kam svět spěje“. Nemusel přitom nutně souhlasit s Matthew Arnoldem, který měl podle všeho pocit, že musí svět napodobit. Někteří lidé želeli věků, které pominuly, další byli připraveni zajít dál než ostatní, jiní jít rychleji než ostatní, další si téměř vášnivě přáli jít pomaleji. Všichni se ale shodovali, řečeno běžnou řečí, že to tak půjde, a že to jde pěkně zostra. Velmi zeširoka řečeno jednalo se o dychtění po svobodě a bratrství vycházející z francouzské a americké revoluce směřující k ideálu demokracie. Byly k tomu samozřejmě přimíseny prvky, které měly logicky navzájem málo společného. Byly tu tendence k materialismu, monismu či skepticismu, jež jsem odmítl dávno před tím, než jsem se stal katolíkem. Byl tu prvek rovné spravedlnosti a důstojnosti všech občanů, který jsem přijal dlouho potom, co jsem se stal katolíkem a kterého se držím stále. Jako všichni ostatní jsem ale předpokládal, že pohyb hnutí stále pokračuje a že se nejspíš ještě někam pohne. Katolík nebo člověk s rostoucími katolickými sympatiemi to mohl rozeznat a uznat třemi různými způsoby. 1) Mohl říct, že takový je světa běh a tím hůř pro svět. Mohl říct, že svět jistě dospěje dál a k mnohem horšímu. 2) Mohl pozoruhodně pravdivě říct, že žádné hnutí a pohyb výlučně světské povahy se nemůže opravdově dotknout skutečně duchovní otázky. Vezměme si jeden prostý příklad. Ani nejideálnější republikáni se jaksi nemohli zbavit lidského zvyku umírat a obecně i rozvažování nad tím, zda umíráním vše končí. Demokracie nemůže naplnit všechna očekávání a tužby a to ani kdyby se očistila natolik, že by dokázala naplnit všechny demokratické touhy. 3) S jistým historickým ospravedlněním by se mohl podívat kupředu do doby, kdy všechny časné rozmíšky mezi církví a republikou skončí skutečným a rozumným smířením pravd obou, podobným smíření Aristotelovy filosofie s náboženstvím sv. Augustina sv. Tomášem Akvinským. Cosi takového bylo učiněno v nedávných papežských prohlášeních, ale nám zde jde o to, že bez ohledu na to, zda církev skončí nebo neskončí tuto konkrétní při se světem, si všichni byli jisti, že spor s demokracií je sporem se světem. Zkrátka katolík může současný vývoj odmítnout, nebo říct, že jeho vyznání je na současném vývoji nezávislé,.nebo říct, že jeho vyznání v současném vývoji najde místo. Všichni ale věřili že současný vývoj bude i budoucím pokrokem.\nPak nastaly podivuhodné soudy, prazvláštní znamení Apokalypsy. Neprve velká válka, pak paradox italského fašismu a potom parodie německého fašismu. Nu v myslích všech přemýšlejících lidí (řekla by Racionalistická tisková asociace) to způsobilo a zanechalo velký obrat či zvrat myšlení, který neměl vůbec nic společného s tím, zda považovali kterékoliv z těchto hnutí za správné či špatné. Je zcela zásadní uvědomit si, že je o změnu mnohem zásadnější, než je soulad ši nesoulad se zmíněnými frakcemi. Někdo může spolu se mnou považovat Spojenci vedenou válku za spravedlivou, někdo si myslí, že Mussoliniho úder měl značné ospravedlnění, nebo dokonce, že Hitlerův převrat přinesl řadu spravedlivých věcí. Nebo si může myslet pravý opak a celou válečnickou epochu, od prvního rekruta Kitchenerovy armády po posledního darebáka potřísněného Dolfussovou krví, považovat za propad zpět ke krvi a barbarství. Na pozadí všech zápolících postav se ale proměnila krajina, která nyní připomíná zemětřesení. Teď už člověk ví, že se celý pochod lidstva může otočit a mašírovat zpět ve vlastních stopách, že vývoj může pokračovat, nebo mít dojem, že pokračuje přesně opačným směrem než se takřečený pokrok po staletí ubíral. Může nejen ztratit vše oč jeho otcové bojovali a čeho si nejvíce cenili, on to může vše rovnou zahodit. Může nejen obnovovat, ale může obnovit přímo a výlučně to, co byli jeho dědové nuceni opustit, nebo co se cítil neschopni hájit. Celý svět se znovu dal do pohybu, ale míří na druhou stranu.\nTo je dnes směr a cesta, kam svět spěje, pokud něco takového existuje. Ve skutečnosti ale nic takového není. Katolík by si toho možná měl všimnout hned, ale mnozí katolíci si to v záblesku uvědomili až na samém konci. Svět nikam nespěje. Nikdy nespěl. Svět nemíří nikam, alespoň v tom smyslu, jak si to mysleli stačí optimisté pokroku, ba dokonce ani v tom, jehož se obávali staří reakcionářští pesimisté. Nespěje k „nádhernému novému světu“, který s opovržením popsal pan Aldoux Huxley o nic víc, než k Nové Utopii, již s nadšením vylíčil pan H. G. Wells. Svět je takový, jaký ho viděli světci a proroci, nespěje jen k lepšímu nebo jen k horšímu. Svět dělá jediné, kymácí se a chvěje. Ponechaný sám sobě, nehne se nikam, pokud mu ale pomohou skuteční reformátoři pravého náboženství a správné filosofie může se v mnohém vylepšit, a někdy i na značně dlouhá období. To ale vlastně není pokrok, není to dokonce ani proces, je to jen podoba tohoto světa, jež pomíjí. Sám život není žebřík, ale houpačka.\nNuže tohle je jen tolik, co v podstatě církev říkala vždy a po nějaká čtyři století kvůli tomu byla v čím dál větším opovržení. Církev nikdy neřekla, že křivdy a zlo se nemají či nesmí napravovat, nebo že lidská společenství nelze či není žádoucí činit šťastnějšími nebo že nemá cenu či nestojí za to jim pomáhat ve světských a materiálních záležitostech. Neřekla ani, že není dobré, když se zmírní zvyky a způsoby, když se rozšíří pohodlí nebo omezí krutosti. Řekla však, že nesmíme spoléhat na to, že když přibude pohodlí a ubude krutosti, že je to naše jistota, jakoby to byl nějaký nevyhnutelné a nezvratné směřování společnosti k bezhříšnému lidstvu, zatímco je to jen lidská nálada, možná jedna z lepších, kterou může vystřídat nějaká horší. Lidstvo a lidství nesmíme nenávidět, ani jím pohrdat, ani mu nesmíme odepřít pomoc. Nesmíme v ně však důvěřovat a spoléhat na ně v tom smyslu, že bychom se spolehli na to, že se nějaké směřování lidské přirozenosti nemůže obrátit zpět k špatným věcem. „Nedoufejte ni v knížata, ni lidské syny“ , to je přesný smysl tohoto velmi praktického druhu politiky. Buďte si royalistou, pokud chcete (a dalo by se toho hodně říct, a právě nyní se toho i velmi mnoho říká, ve prospěch osobnější a odpovědnější vlády), zkuste monarchii, pokud se vám zdá lepší, nespoléhejte však na ni v tom smyslu, že byste očekávali, že monarcha bude všechno možné, jen ne člověk. Buďte demokratem, chcete-li (a já si vždy budu myslet, že to je od základu ten nejkřesťanštější politický ideál), projevte svůj smysl pro lidskou důstojnost v mužském volebním právu nebo jakékoliv jiné formě rovnosti. Neskládejte ale ve všeobecné mužské volební právo ani v žádné lidské dítě naději. Člověk, obraz Boží, zázrak světa a zářný vzor živočichů, má jednu malou vadu, totiž že se mu nedá a nemá důvěřovat. Pokud ho ztotožníte s nějakým ideálem, který se rozhodnete považovat za jeho nejniternější podstatu či jeho jediný cíl, přijde den, kdy se vám najednou bude jevit jako zrádce.\nDnes ho považuje za zrádce celý liberálně a osvícensky smýšlející svět, který si udělal názor na to, kam svět spěje, po cestě pokroku a vývoje k míru, svět Wellse, Webba, Amerických pacifistů a cambridgeských sociálních reformátorů. Většině z nich zbylo, jako zlosynovi ze starých melodramat, jen mumlat „však přijde čas. Mumlají však velmi odlišným tónem proti tomu, jímž docela nedávno vyvolávali, jako chlapík v komickém popěvku „Tak teď už to dlouho trvat nebude!“. Ti z nich, kteří chovají největší naděje, připouští, že nám to bude trvat nejspíš velmi dlouho, než obrátíme všechnu reakci, která už v Evropě nastala. A to tehdy, pokud se ji kdy podaří zvrátit. A tihle lidé se mohou obrátit jen k ryze mystické víře, že k takovému zvratu vůbec někdy dojde. Já mám ve skutečnosti větší naději v tom, co oni označují za větší beznaděj. Domnívám se totiž, že nakonec se zvrátí a převrátí skoro úplně všechno. Právě proto ale, že jim tohle nedocházelo a neuvědomovali si to, byli tak zděšeni, když se jim před očima převrátily jejich vlastní reformy či revoluce. Nám tu ale jde o to,že pokud existuje něco pevného, co nepodléhá převratům, není to nic, co by si oni představovali. Nepřebývá to v budoucnu, ani nutně ve vývoji pro současnost specifických idejí. Nejsme na počátku nějakého nekonečného a šířícího se svítání, máme jen běžná každodenní jitra, každé z nich následované jeho vlastní temnotou a řečeno slovy pana Belloca, víra: „je v této nocí jediným majákem, pokud se v ní maják rozzáří.“\nV srdci křesťanstva, v hlavě církve, v centru civilisace zvané katolická, zde a ne ve vývoji, pohybu, ne v budoucnosti, se tříbí zdravý rozum, pravé tradice a racionální reformy, jež moderní člověk mylně hledal v celém směřování moderního věku. Odsud vzejdou připomínky, že se opomíjí milosrdenství, že se odvrhuje paměť a vzpomínky. Ne od lidí, kteří se shodou okolností stanou další skupinou vladařů této neklidné a pomatené zemi. To je fakt, který jsme si konečně uvědomili a proto jsem jím začal. Není první v řadě, ale má prvořadý význam mezi fakty, které jsem objevil poté, co jsem objevil pravdu. Kdybych byl stále ještě v temnotách, přivedl by mě v této temné hodině ke vstupním dveřím.\n1 komentář Posted in My six conversions (Šestero mých obrácení), Well and Shallows (Studna a mělčiny 1935) Tagged G. K. Chesterton, My six conversions, Well and Shallows


Barvy na dřevo vnitřní- Nejlevnější-Barvy-Laky.cz\nAktuálně 10 303 produktů, z toho 2 166 skladem.\nKategorie dle použití • Barvy a nátěry na dřevo, lazury, oleje, vosky • Barvy na dřevo vnitřní\n- Všichni - AUSTIS a.s. BARVY A LAKY HOSTIVAŘ, a.s. BUILDING PLAST - Sokrates Chemolak Colorlak Dulux - AkzoNobel Luxol - AkzoNobel Remmers s.r.o.\n- Všechny - Akrylcol Bakrylex Celox Chemolak Deckfarbe Dulux Rapidry Dulux Satin Finish Dulux Universal Eternal Luxol Sokrates colour Sokrates email professional Sokrates Sedlácká barva\nEternal na dřevo základní bílý + DÁREK ZDARMA\nEternal základní na dřevo je vodou ředitelná nátěrová hmota pro základní nátěry dřeva, dřevotřískových a dřevovláknitých materiálů.\nDulux Universal lesk + DÁREK ZDARMA\nLUXOL Interiérový lak AQUA + DÁREK ZDARMA\nje bezbarvý lak pro nátěry dřevěných ploch v interiéru, jako je například nábytek, dřevěné obložení, židle, stoly, dveře a jiné dekorativní předměty ze dřeva.\nLUXOL Interiérový lak + DÁREK ZDARMA\nDulux Rapidry Aqua + DÁREK ZDARMA\nChemolak Ekokryl mat V 2045 + DÁREK ZDARMA\nEkokryl mat V 2045 je univerzální, vodou ředitelná akrylátová vrchní barva vhodná na vnější i vnitřní nátěry dřeva, dřevovláknitých desek, lepenky, minerálních podkladů i kovových nátěrů ošetřených vhodným antikorozním nátěrem.\nPři natírání nezapáchá a vyznačuje se rychlým schnutím. Nátěry dobře odolávají působení vody a UV záření. Výrobek má certifikát a je vhodný pro po...\nChemolak Ekokryl lesk V 2062 + DÁREK ZDARMA\nEkokryl lesk V 2062 je univerzální, vodou ředitelná akrylátová vrchní barva vhodná na vnější i vnitřní nátěry dřeva, dřevovláknitých desek, lepenky, minerálních podkladů i kovových nátěrů ošetřených vhodným antikorozním nátěrem.\nPři natírání nezapáchá a vyznačuje se rychlým schnutím. Nátěry dobře odolávají působení vody a UV záření.\nVýrobek má certifikát a je vhodný...\nAustis Eternal mat revital + DÁREK ZDARMA\nColorlak Celox C 2001 + DÁREK ZDARMA\nColorlak Celox C 2001 je rychleschnoucí barva vhodná k venkovní i vnitřní barevné úpravě dřevěných a kovových předmětů (židlí, nábytku apod.). Nitrocelulózová vrchní barva na dřevěný a kovový nábytek.\nEternal lesk akrylátový + DÁREK ZDARMA\nEternal lesk akrylátový je vodou ředitelná nátěrová hmota pro vnitřní i venkovní vrchní lesklé nátěry dřeva a ocelových konstrukcí s výbornou odolností na povětrnosti.\nDulux Rapidry Satin Matt base + DÁREK ZDARMA\nBakrylex email univerzál lesk V2066 + DÁREK ZDARMA\nse používa pro vnitřní i venkovní nátěry dřeva, dřevotřísky, zdiva, kovu apod. Barva splňuje požadavky předpisů pro použití na nátěry hraček pro děti ve věku do 3 let.\nBakrylex email univerzál mat V2066 + DÁREK ZDARMA\nBakrylex email univerzál mat V2066\nRemmers DF-Krycí barva + DÁREK ZDARMA\nAkrylátová elastická barva pro vysoké zatížení na dřevo a další podklady.\nJe šetrná k životnímu prostředí, obsahuje pigmenty stálé na světle, obsahuje malé množství rozpouštědel, snadno se zpracovává a chrání podklad po mnoho let.\nLUXOL Lak na parkety + DÁREK ZDARMA\nje lak na vodní bázi pro použití v interiéru na dřevěné podlahy a zábradlí. Je vhodný pro nátěry korku, překližek a dřevovláknitých desek. Je odolný proti poškrábání a má vysokou mechanickou odolnost.\nNejlevnější barvy a další produkty seřazené podle ceny naleznete v kategorii Nejlevnější Barvy na dřevo vnitřní.\nSuper Akční nabídku barev a dalších produktů zlevněných často i pod nákupní ceny naleznete v kategorii Barvy na dřevo vnitřní v SUPER AKCI.\nProdukty z kategorie Barvy na dřevo vnitřní, Vám bez problémů pomůžou s realizací Vašich skvělých nápadů.


Aréna - Tarelkinova smrt\nAlexandr Suchovo - Kobylin\nKomedie - žert o třech dějstvích Nikde žádný lidi...všude samí démoni...\nTarelkinova smrt - Videoukázka\nMyslím, že každý nezaujatý mně přizná, že osud mých dvou her mě nemohl svésti k další činnosti pro divadlo. Události provázející jejich objevení, zapůsobily na mne nejvyšší měrou a mnohé z toho, co bylo již à la prima načrtnuto, zašlo tak v zárodku.\nMoje činnost přešla v jiné, vyšší sféry, kde, jako ve vrchních vrstvách atmosféry, je víc ticha a svobody, tak blahodárných Duchu.\nOvšem, když už jsem vyslal své dramatické pokusy do světa, přece jen se mi chtělo, ba i jen pro potvrzení, dodělati je do třetice, do čísla tak milého skutečnosti i dialektice;\nNěmci říkají: Einmal ist keinmal,\nDreimal ist einmal.\nMy Rusové, říkáme: Bez Svaté Trojice nepostavíš světnice.\nSebrav několik, dávno již mnou sepsaných scén, marně odpočívajících, majících za motiv poslední monolog Tarelkinův v dramatu „Proces“, s těžkým srdcem spojil jsem je, jak se říká, živou nití, pojal jsem ji jako „žert“ o třech dějstvích a odevzdávám je obecenstvu v takovém polohotovém tvaru nikoliv bez určité smělosti, prose pouze, aby se k nim zachovalo shovívavě.\nPoskytnou-li mu scény tyto několik minut prostého, veselého smíchu, a tím příležitost zapomenout na chvilku toho trápení, na němž-podle slov písma-má dosti každý den, pak se budu cítit plně uspokojeným.\nDne 31. října 1868, Kobylinka.\nPředmluva Suchovo-Kobylina ke knižnímu vydání Tarelkinovy smrti\nAlexandr Vasiljevič Suchovo-Kobylin se narodil 17. (29.) září 1817 v Moskvě jako potomek zámožného a starobylého rodu (zemřel 11. (24.) března 1903 ve své vile v Beaulie). V letech 1834 -1838 studoval matematiku a fyziku na moskevské univerzitě a jako premiant získal zlatou medaili. Další dva roky strávil studiem filozofie (v tomto smyslu byl pro něj stěžejní zvláště pobyt na univerzitě v Heidelbergu) a stal se celoživotním obdivovatelem Hegelova díla, které se snažil přeložit do ruštiny a dále rozvíjet (rukopis shořel při požáru jeho venkovského sídla). Tento bohatý a vzdělaný šlechtic, který plynně hovořil francouzsky a ovládal pařížské mravy (i tady nějakou dobu studoval) byl ovšem velmi krutým pánem, před kterým se jeho čeleď třásla hrůzou, a příliš sympatií pro svou arogantní povahu nebudil ani v šlechtických salónech. Svým šarmem ovšem dokázal okouzlit ženskou část společnosti, a to se mu nakonec stalo osudným.\nV roce 1850 byl obviněn z vraždy své francouzské milenky a od tohoto podezření se nikdy zcela neočistil, což ho vyloučilo z řad ruské vyšší společnosti, kam svým původem patřil. Soudní řízení se táhlo sedm let a paradoxně iniciovalo jeho literární činnost, v níž se projevil jako velmi břitký kritik tehdejších společenských poměrů. Vznikla tak dramatická trilogie, která z něj učinila dodnes hraného klasika ruského divadla (v roce 1902 byl zvolen čestným členem Akademie věd za krásnou literaturu). Tvoří ji komedie Svatba Krečinského (1854), drama Proces (1861) a komedie-žert Tarelkinova smrt (1869 - ve všech případech jde o rok, kdy byla hra napsána). Takto žánrově hry vymezil sám autor, ve skutečnosti ale jde o mnohem pestřejší směsici žánrů. Svatba Krečinského nezapře svůj formální vzor ve francouzské salónní komedii (vychytralý podvodník ukradne šperk vdavekchtivé statkářské dcerce), další dvě hry jsou však již inspirovány trpkými životními zkušenostmi autora se zkorumpovanou justicí ( Suchovo-Kobylin si byl velmi dobře vědom toho, že jen svým penězům vděčí za to, že neskončil na Sibiři). V tragikomedii Proces sledujeme další osudy statkáře Muromského, kterého úplatní úředníci doslova uštvou k smrti, přičemž záminkou je jim absurdní podezření ze spoluúčasti jeho dcery na krádeži vlastního šperku. V temně laděné grotesce Tarelkinova smrt se pak tito úředníci utkají mezi sebou a odhalí tak prohnilost celého systému.\nSvatba Krečinského byla uvedena v moskevském Malém divadle již v roce 1855 a dodnes je nejhranějším ze všech tří titulů. Proces byl uveden až dvacet let po napsání pod cenzurou změněným názvem Bývalé časy a Tarelkinova smrt až v roce 1900, a i to jen ve značně pozměněné verzi pod titulem Rasplujevovy veselé dny. Jako trilogii poprvé všechny tři hry uvedl v roce 1917 V. E. Mejerchold, který tak naplnil autorův záměr. Už v roce 1869 totiž Suchovo-Kobylin vydal tiskem všechny tři hry pod společným názvem Obrazy minulosti (titul byl samozřejmě ústupkem tehdejší cenzuře) a dal tak najevo, že je chápe jako trilogii. Kritika sice zprvu namítala, že provázanost her je pouze vnější a je založena jen na útržkovité kontinuitě osudů několika postav, ale autorský záměr nakonec zvítězil.\nČesky vyšla trilogie poprvé v roce 1949 v překladu a úpravě Bohumila Mathesia. V úvodní studii Mathesius přiblížil českému čtenáři okolnosti Suchovo-Kobylinova procesu\na jeho důsledky pro další život autora.\nAféra, která zasáhla hluboko do jeho života a poznamenala ostře jeho tvorbu, byla taková: navečer devátého listopadu 1850 bylo nalezeno v Moskvě u Presněnského mýta, blízko valu obkličujícího Vagankovský hřbitov, zmrzlé tělo mladé elegantní ženy v modrém kožichu. Měla rusé vlasy a pod nimi ránu v hlavě. Měla proříznuté hrdlo a tepny na skráních, měla přeražená tři žebra, rány na levé ruce a napuchlou modřinu kolem levého oka. Zjistili, že je to Francouzka Louise Simon-Demancheová, zjistili, že žila po osm let se známým moskevským boháčem a donjuanem Alexandrem Vasiljevičem Suchovo-Kobylinem. Zjistili, že Suchovo-Kobylin se chtěl dlouholeté milenky zbavit, a naléhal, aby se vrátila do své vlasti. A nalezli v saloně bytu Suchovo-Kobylina, v křídle domu na Strastném bulváru, krvavé skvrny.\nNastal dlouhý, sedmiletý proces, z něhož zaznamenáváme nejdůležitější body: Louise Simon-Demancheová byla zavražděna, jak později zjištěno, sedmého listopadu 1850; devátého byla nalezena mrtvola u valu Vagankovského hřbitova; sedmnáctého Suchovo-Kobylin zatčen, ale už dvacátého téhož měsíce propuštěn z vazby; v září příštího roku moskevský Dvorní soud, vyšetřiv případ, osvobozuje z podezření Suchovo-Kobylina a odsuzuje jeho nevolníky podezřelé ze zločinu k veřejnému potrestání pruty, ocejchování zločineckým cejchem a trestu káznice na 15-20 let; pro různost mínění na soudu proces revidován Moskevským trestním soudem, ale rozsudek změněn jen nepatrně; v roce padesátém třetím nařízena Státní radou nová revise procesu a nové vyšetřování pro nezákonné činy předešlých vyšetřovatelů; v únoru příštího roku zahajuje nová vyšetřující komise svou činnost; v dubnu uvalena na Suchovo-Kobylina nová vazba od poloviny máje do počátku listopadu, autor v ní pracuje na Svatbě Krečinského; v padesátém šestém roce - rok po premiéře Svatby - přijíždí 12. máje ministr spravedlnosti hrabě Panin do bytu Suchovo-Kobylina se zprávou, že dostal od carevny „rozkaz proces ukončit“; v říjnu příštího roku Státní rada osvobozuje nevolníky Suchovo-Kobylina a jeho samého odsuzuje - k církevnímu pokání za milostné pletky; v prosinci car potvrzuje rozhodnutí Státní rady o procesu a v dubnu příštího roku, padesátého osmého, dostává Suchovo-Kobylin zahraniční pas a brzy potom odjíždí do ciziny.\nTedy osvobození nevolníci, osvobozen Suchovo-Kobylin a zůstává jen mrtvola mladé Francouzky, tlející už sedmý rok na moskevském hřbitově, církevní pokání pro milostné pletky, výčitky svědomí a obrovská chobotnice policejního a soudního systému padesátých let, chlemtající všemi chapadly tučné sousto takového procesu.\nAvšak Mathesius není první, kdo seznamuje českého čtenáře s tragickými životními peripetiemi ruského dramatika. V Ottově slovníku naučném se o Suchovo-Kobylinovi dočteme také, ale hodnocení soudní aféry je zcela rozdílné. Dodejme jen, že ani hodnocení dramatikova díla neodpovídá dnešním kritickým soudům.\nHlavní jeho práce, která rázem proslavila jméno autorovo, komédie Svad´ba Krečinskago, objevila se na počátku let 50tých XIX. stol. Popud k ní dán byl okolnostmi vnějšími. S.-K. za svého pobytu v Paříži seznámil se s jakousi Francouzkou, která později byla zavražděna. Známost ta stala se mladému rus. statkáři osudnou: policejní a soudní úřady ze ziskuchtivosti zmocnily se zcela nevinného S.-K-a, jenž ztrávil delší dobu ve vyšetřovací vazbě, až po velikých obětech propuštěn na svobodu. Z dlouhé chvíle zpracoval v žaláři běžnou tehdy v Moskvě anekdotu o proslulém šejdíři, jenž vylákal u pokoutního finančníka velikou částku na padělaný skvost. Suchá anekdota poskytla autorovi základ pro kresbu několika životních zdařilých typů (Krečinskij, Raspljujev), zachycených ku podivu stručně a plně, tak že jediná tato komédie ředí S.-K-a po bok Gribojědova a jiných slavných jmen rus. písemnictví. Na scénu uvedena byla r. 1856 k benefici Šumského a stala se ihned ozdobou rus. repertoiru. Další jeho komédie Dělo a Smert´Tarelkina jsou vlastně pokračováním prvnější, ale mají již význam mnohem podřízenější. Roztrpčen jsa na své zištné soudce a jejich nespravedlivost, S.-K. napsal zlý a trefný pamflet na soudnictví, zdrcující a ponurý obraz minulosti (Dělo). V poslední komédii (Smert´Tarelkina) S.-K. udeřil na veselejší strunu, ale práce jeho trpí strojeností a nepravděpodobností, která ostatně tu a tam proráží i v komédiích prvnějších. Celá trilogie byla vydána s názvem Kartiny prošlago (Moskva, 1869). S.-K. bývá zván „autorem jediného díla“, podobně jako Gribojědov nebo Čaadajev, jenž svými „Filosofickými listy“ zaujal přední místo v dějinách rus. společnosti. Podobně S.-K. svojí nahodilou komédií bezděčně postavil se do prvních řad rus. spisovatelů a sama akademie nabídla mu čestné členství týmž časem jako hr. L. N. Tolstému.\nDramatikovu nevinu také dokládali sovětští badatelé na základě rozboru archivních dokumentů. Autor podezřelý ze zločinu, nebo snad dokonce usvědčený vrah byl pro sovětskou literární vědu nestravitelným soustem. Mathesius však v této kombinaci viděl vděčné literární konotace a v Suchovo-Kobylinovi pak kajícího se hříšníka.\nMimo dílo, které je ovšem svědkem průkazným a rozhodným, víme toho jen málo, co by se vztahovalo k druhé polovině tohoto „Zločinu a trestu“: ukládal si vykupitelské a církevní tresty, putovával často pěšky k dalekému hrobu své oběti, vzpomínal na ni něžně a laskavě ve svém deníku a jedinou dceru z pozdějšího manželství nazval jejím jménem, Louisou.\nVraťme se ale k dílu samotnému. Bylo již naznačeno, že jednotlivé hry mohou stát samostatně a také tak bývají uváděny (poprvé u nás uvedlo trilogii vcelku Mahenovo divadlo v roce 1965- nevýhodou takovéhoto přístupu je délka představení, která se blíží ke čtyřem hodinám) . V Tarelkinově smrti se charaktery postav dostatečně projeví během samotné hry, přesto není bez zajímavosti podívat se, jak je autor profiloval v předešlých dílech trilogie.\nVe Svatbě Krečinského se poprvé setkáváme s Ivanem Antonovičem Rasplujevem, který je charakterizován jako „malý, ale sporý mužíček kolem padesátky“. Tento falešný karetní hráč a všeho schopný podvodník vnímá své nízké sociální postavení jako životní křivdu.\nBožínku! Jsou lidé, že se narodí k štěstí, blahobytu, ke všem příjemnostem tohoto světa a žijí, možno říci, jak prase v žitě. A narodí se taková kůže nešťastná a bubnují na ni od rána do pozdního večera! Jak tuhle vidíte. (Postaví se před publikem.) Narodil jsem se takový hubeňoučký, takový slabounký, takový chudinký…ejnu, ejnu, ani žít se člověku nechtělo!\nByť nepatří k nejbystřejším, přece jen pochopil, že klíčem ke štěstí jsou peníze, ke kterým má skutečně procítěný vztah.\nTady jsou, tady jsou , milánkové. Laštovičky, kuřátka! Tady jsou moje hromádky pestré, barevné, malované…jedna, druhá, třetí, čtvr..čtvr…čtvr…cha, cha,cha, chi, chi, chi, Panebože na nebi! Co bych neudělal, čeho bych se nedopustil, abych se dočkal takového blahobytu!\nA také ví, jak by se jeho život změnil, kdyby přišel k penězům..\nVšechno dělají peníze: nemáš peníze, jsi šupák a běhej a starej se; kdyby byly peníze, běhali by za mne jiní a já bych jen poroučel a nadával.\nV Procesu Suchovo-Kobylin uvádí na scénu Varravina s Tarelkinem. Jejich charakteristika není v žádném případě lichotivá.\nMaxim Kuzmič Varravin Vedoucí síla práce a pracovní kolečko lhostejno kterého úřadu, skutečný státní rada, vyznamenaný hvězdou. Příroda ho při narození obdařila prasečím rypákem. Osud ho vykrmil žitným chlebem; to ostatní si přivydělal.\nTarelkin Rada sborového soudu, povaha podobná Varravinovi. Figura trochu namožená a mnoha vodami promytá. Kolem čtyřicítky.\nNosí paruku, ale pod nejhlubším tajemstvím; a pohyby jeho čelistí poskytují důvod k podezření, že některé jeho zuby, ne-li celý chrup, jsou falešné.\nTarelkin má od počátku problém s věřiteli a nijak se s tím před publikem netají.\nUtahali mě tihle věřitelé; celý život mi otrávili; doma ani chvilky klidu; venku-kdepak, ještě míň! Takhle jsem se musel zařídit… (zvedá límec) říkám tomu pancíř… a odtud vykukuju jako ze zálohy… (vykoukne). Tak ať někdo uváží, jak se v takové záloze žije! (Shrne límec, sejme pancíř a vzdychá.) Och,och,och! (Odejde do předsíně.)\nA když je nejhůř, požádá o pomoc i samotného Varravina.\nTarelkin Buďte milosrdný, vyplaťte mě z toho aspoň jednou; nemučte mě, proboha! Nevím už kudy kam, život se mi stal číší hořkosti; vždyť mě už po ulicích štvou jako zajíce…\nVarravin Kdo vás štve?\nTarelkin Kdo?-Věřitelé. Nedovedete si představit, jsem zadlužen po krk, i domovníkovi, i tomu jsem dlužen. Jak vystrčím nos na ulici-první, koho uvidím-prrsk mi do očí-kdo?-Věřitel. Skočím, kam mě nohy nesou: když do uličky, tak do uličky, když krám, tak krám-jednou vrazím i do kořalny; vždyť je to hrozné, prosím, já se kompromituju! A ten můj krejčí, ke všemu Němec, ten se dočista vztekl! Moje kuchařka, tuhle vtrhl ke mně násilím. Slyším-jak dveře praskají, mám tam takové velké zrcadlo-no, co dělat, zalez jsem za zrcadlo, skrčím se a sedím…\nA rovnou do obličeje!\nVarravin takovéto problémy nemá. Díky své pracovitosti získal tak vysoké postavení, že už na něj žádný věřitel nedosáhne. O svých podřízených má ale nevalné mínění\nA dnešní úředníci? Švábi jacísi; vyzáblí a nemocní, vrže to v nich, skřípe, kašle, plísní jsou celí prošpikovaní; když mu ruku stiskneš, jako bys sáhl na mokrý hadr, fuj. Ee-ne, to když za našich dob podal Anton Trofimyč člověku pracku, to jsi slyšel andělíčky zpívat. Podá, stiskne; člověk by jen štěkal. A makat dovedl-ne jako vy! Vstane ve čtyři, plivne si do dlaní a ke stolu; a mastíte, mastí, jako býk. Nikoho se nebojí, neslýchané a nevídané věci prováděl-však zanechal jměníčko; na ostrově dům jako palác, a co movitostí, a co nemovitostí. A co vy? Bílé ručičky, fajnové rukavičky, vytloukat divadla, žvanit, kecat-a peníze aby vám do kapes lezly samy… Ne, ne, brachu, bez práce nepolezou. Co si to nevymyslí: vy jste mně, povídá, úřad dali, ale majetek, povídá, nedali.\nVarravin totiž ví, že v životě nic není zadarmo a k tomuto poznání byl přiveden vskutku tvrdou výchovou.\nMajetek?! A co myslíte: já ho dostal zadarmo tenhleten majetek,co? Já si ho dobyl vlastním potem a krví! Byl jsem holý jako prut, když mě k sobě vzal Anton Trofimyč Krek-a hnětl mě, dlouho mě hnětl, Pánbůh mu to odpusť! Vypil jsem do dna číši hořkosti z jeho rukou; všechno jsem snášel, ničeho jsem se neštítil; v podkroví jsem žil, dýmku mu nacpával, pro tabák běhal, tak! A když mi pověsil na krk řád svaté Anny, ze všeho, co jsem dostal, musil jsem mu dávat procenta: jen po tobě mrknul očima-a ty ani nepípneš.\nA taky moc dobře ví, jak to na světě chodí, když už v tom jeden umí chodit.\nA i kdyby to dopadlo nejhůř: kdyby na mně nechali podezření-co na tom? Já už nechal na leckoms podezření-a všichni jsou živi a zdrávi, ještě mě po každé dávají pozdravovat; svůj život si pěkně dožívají na svých statcích a umírají jako dobří křesťané, v kruhu rodinném a smířeni s Bohem… Nu což, odjedu i já na ten svůj stateček… patřil kdysi knížeti… Postavím tam cukrovar-budu statkář, vážený člověk… Pravda, úřednická hodnost to není-ale vážená osoba je to přec, vážená osoba!\nTarelkin do takových výšin ještě nevystoupal, pouze o nich sní.\n…Snil jsem kdysi v mládí, že se projedu po petěrburské promenádě ve vlastním krásném kočáru; snil jsem-když jsem dozrál-že si seženu nějaký úřad a vyznamenání, že si narazím černohlavou kupcovou, strakatou, tlustou, že by ji dva neobjali, snil jsem, že jejím vepřovým sádlem ospalým zaliju rány a příkoří svého života úřednického. Snil jsem, že si nějaký ten mizerný groš uleju pro nejhorší časy-ale ne, ne, ne! povídá osud. Proč mě, ty osude, držíš na řetěze jako prašivého psa? Proč kolem mne sypeš sladkosti a dobroty, a mě moříš hladem a chladem? Proč před mým nosem strkáš do cizí kapsy peníze, sytost, bohatství? Buď proklet, osude, ve své práci! Není na světě spravedlnosti, není soucitu: silný drtí slabého, sytý vyžírá hladového, bohatý olupuje chudého! Vzal bych tě, proradný světe, a zapálil s jednoho konce na druhý a navlékl bych na sebe svůj úřednický mundur a prošel bych se po tvém spáleništi: tady máš, světe, tady máš, cos potřeboval, čertovský, zlotřilý, zatracený světe!(Vyhrne límec burnusu, zapne se a odejde, mávaje hůlkou.) *\nA právě na tento závěrečný monolog z dramatu Proces navazuje svými úvahami v úvodní scéně Tarelkinovy smrti.\n* Překlad Bohumil Mathesius\nMaxim Kuzmič Varravin alias Kapitán Polutatarinov\nKandid Kastorovič Tarelkin alias Sila Silič Kopylov\nAntioch Jepidiforovič Och\nIvan Antonovič Rasplujev\nŠtěpán Kaminský j.h. / Tereza Dočkalová\nKřesťan Křesťanovič Unmeglichkeit\nMartin Huser j. h.\nŠ. Kaminský j.h. / T. Dočkalová, V.Georgiev, M.Čapka, M. Moučka, D.Škubal\nNikde žádný lidi… Všude samí démoni Satirická komedie-žert Tarelkinova smrt se objevila na repertoáru ostravské Komorní scény Aréna v době, která po kritické reflexi dnešní politické a společenské situace volá až nezvykle hlasitě....\nTarelkinova smrt aneb Co je to morální cítění Dluhy, úplatky, kompromitující materiály, policejní i soudní zvůle, lidskost pohřbená dva metry pod zem a všude samí démoni-do takového světa a takové společnosti vstupuje divák usedající...\nKomedie z tajemné říše slovanských vlkodlaků Alexandr Suchovo-Kobylin v ostravské Aréně osel zkypřenou, úrodnou korupční půdu Po neslaných-nemastných Langových Dávnících napravuje reputaci ostravské Komorní scény Aréna...\nOtevíráme archiv: Tarelkinova smrt\nČerná groteska Tarelkinova smrt patří k nejvýznamnějším dílům klasické ruské dramatiky 19. století. Tarelkin předstírá smrt, aby mohl vydírat svého nadřízeného. Rozpoutá tak fantasmagorický sled komických a zároveň i absurdních situací, které však ve svém...\nAlexandr Suchovo - Kobylin TARELKINOVA SMRT Komedie - žert o třech dějstvích Nikde žádný lidi... všude samí démoni... Překlad: Alena Morávková / Režie: Ivan Krejčí / Scéna a kostýmy: Milan David a Jana Hauskrechtová / Hudba: Adam Parma /...


Mountain View Inn Canmore | Huno Hotely\nMountain View Inn Canmore - Huno.cz\nHotely > Kanada > Canmore > Harvie Heights > Mountain View Inn Canmore\n100 Kananaskis Way 3/5 "Poctivý" (1 Recenze)\nPorovnejte ceny pro Váš pobyt v Mountain View Inn Canmore\nHodnocení 21st z 44 Canmore hotelů Booking.com\nCenově dostupné Ubytování v Canmore\n0 hvězdičkový Mountain View Inn je jednoduché, ale funkční nemovitosti Harvie Heights, v Canmore, Kanada. Hodnocení hostů průměrné 'Poctivý' s uživatelským skóre 6. Příjemný personál je vám k dispozici během vašeho pobytu. Hosté Huno.com řadí nemovitost na 21st pozici z celkového počtu 44 hotelů v této oblasti.\nK dispozici jsou 40 pokoje s vynikajícími podmínkami, a levnou cenou od CAD69 do CAD167.\nPorovnejte 4 hotelové webové stránky pro nejlepší nabídky na pobyt v Mountain View Inn. Vyhledáváme na řadě míst včetně Easytobook, Booking.com, Hotels.com and Otels.com. Porovnat ceny online nad nebo vyhledávat všechny dostupné Canmore ubytování vlevo.\nMístní možnosti ubytování včetně 3 hvězdiček Radisson Hotel & Conference Centre Canmore je blízko k Mountain View Inn. Také v rámci této oblasti je Fire Mountain Lodge a Lodges at Canmore. Pro další možnosti zkuste Mystic Springs Chalets & Hot Pools kousek dál.\nZdarma Nezávislý Průvodce Nejnižších Cen na Mountain View Inn Canmore.


LED LENSER Seo 3 - čelovka | INTERSPORT\n- vyberte velikost - 96 g\nAtraktivní čelovka zaujme nejen výraznými barvami a mladistvým vzhledem, ale také vynikajícím výkonem. Patentovaná LED technologie dokáže vyprodukovat světelný tok o síle 100 lm s dosvitem až 100 m. Reflektorová čočka ve výklopné hlavici umožňuje snadné zaostření paprsku. Navíc je vedle hlavního reflektoru umístěno neoslňující červené LED světlo. Vysoká odolnost svítilny proti povětrnostním vlivům a proti nárazu. Pozlacené kontakty prodlužují životnost čelovky\nzdroj světla: 3x LED, 1x červené LED\nzdoj energie: 3 x AAA 1.5V\nvýkon: až 100 lumenů\nvýdrž: až 40 h\nHmotnost cca 96 g


Co si myslí pes |\nTato kniha je skutečným tlumočníkem mezi psem a člověkem. Krátký pohled, zřetelný pohyb ocasu, typický postoj: Tak se psi vyjadřují svou „řečí těla“. Poněkud přehnaná mimika, přední část těla výrazně snížená a vztyčený, pilně mávající ocas prozrazují, že pes má hravou náladu. Ten, kdo tyto často lehké signály bezpečně rozezná, porozumí tomu, co si pes myslí a co cítí.\nNovinářka, fotografka a dlouholetá chovatelka psů Heike Schmidt-Rögerová přibližuje výmluvnými fotografiemi chování psů. Každá situace je tak dokonale vysvětlena, aby „páníček“ snáze pochopil myšlení svého psa a lépe si s ním rozuměl.\nKniha vychází 24. ledna 2017.\nvazba: lepená měkká (V2)\nrozměry knihy: 160 × 210 mm


Českého moderátora a herce vykradli, sledoval to online na mobilu! • Celebrity / inStory.cz\n31. srpna 2016 04:00\t/ redakce\nZatímco Michal Kavalčík alias Ruda z Ostravy zkoušel v divadle, bytem se mu procházel zloděj! / Divadlo Broadwayi\nZatímco Michal Kavalčík alias Ruda z Ostravy v divadle zkoušel roli Nicka Cartera, v jeho pražském bytě řádil zloděj, kterého kryla jeho přítelkyně na chodbě. A moderátor a herec to vše online sledoval na mobilu!\n"Měli jsme pauzu, dali jsme si s kolegy kafe a najednou mi zapípal telefon," popsal situaci Kavalčík, který hned zalarmoval policii a sám jel autem rychle domů. Policie na místě chytila pachatele a jeho kolegyni. Měli u sebe věci za více než 200 tisíc korun. "Na štěstí neukradli žádnou elektroniku, kterou mám k natáčení, ale je to blbý pocit, když vám doma někdo šmejdí a krade," podotkl Ruda z Ostravy.\nVšechno zjistil díky kameře za pár tisíc korun, která zachytila zloděje, poslala signál na telefon a ten už majitele upozornil, že se u něj děje něco neobvyklého. "Všem bych doporučoval, aby si takovou věcičku koupili a cítili se bezpečněji," dodal Kavalčík, jenž zkouší na říjnovou premiéru muzikálu Adéla ještě nevečeřela.


Odvážní Čechoslováci ohromili před osmdesáti lety cestou kolem světa | Týden.cz\nOdvážní Čechoslováci ohromili před osmdesáti lety cestou kolem světa\nObjet automobilem zeměkouli, to je úctyhodný výkon i pro dnešního motoristu. Před osmdesáti lety to ale byl heroický výkon, který vyžadoval vedle odvahy a technického umu také spolehlivé auto. Spolumajiteli smíchovských garáží Bohuslavu Janu Procházkovi a jeho spolujezdci Jindřichu Kubiasovi nic z toho nescházelo. Na cestu vyrazili v sériové Škodě Rapid v sobotu 25. dubna 1936 ve čtvrt na pět odpoledne a domů se vrátili po 97 dnech - o tři dny tak pokořili plán.\nNa jejich cestu kolem světa si už vzpomene jen málokdo, ve své době ale dobrodružství Procházky s Kubiasem přitahovalo pozornost tisku i široké veřejnosti. Noviny a časopisy přinášely články o postupu malého československého vozu - proti běžné verzi měl jen zvětšenou stolitrovou benzinovou nádrž - Ruskem, Persií, Čínou či Spojenými státy. Za mnoha články stál sám Bohuslav Jan Procházka, který svými telegramy a dopisy neúnavně informoval žurnalisty o postupu cesty.\nČtenáři se tak mohli jen s mírným zpožděním dočíst o bahnitých cestách v Rusku, rekordním průjezdu Persií, "skvostné jízdě do Singapore" nebo zájmu, který rapid se dvěma Čechoslováky po cestě budil. Procházka, který "mluví německy, francouzsky a anglicky, jest dobrým filmařem amatérem, ženat, otcem dvou hošíků a dcerušky a jest mužem činu", sledoval i různé drobné zajímavosti, příkladem za vše může být krátká noticka o "Baťových tropických sandálcích na nožkách Číňanek", kterou poslal v půli června z čínského přístavu Permang.\nKdyž se krátce před polednem 1. srpna 1936 vrátili cestovatelé do Prahy, vítal je před sídlem autoklubu v dnešní Opletalově ulici nadšený dav. A jak dodal všímavý redaktor časopisu Auto, jindy výřečný Procházka nemohl najít slov. Měl ale být na co pyšný - se sériovým vozem, který měl navíc před cestou najeto 60 tisíc kilometrů, urazil za 97 dní 27 600 kilometrů. Při přejezdu napříč Spojenými státy navíc bez zastávky pokořil šest tisíc kilometrů ze San Franciska do New Yorku za 100 hodin a 55 minut.\nVe stejné době jako Bohuslav Jan Procházka se z Československa vypravilo na výjimečné cesty i několik dalších motoristů, kteří šířili slávu zdejšího průmyslu. V roce 1934 se čtyři vozy Škoda Popular vydaly na cestu z Prahy do Indie, o dva roky později pak spisovatel a nadšený propagátor motorismu František Alexander Elstner připravil cestu zvanou "Sto dní v malém voze". Projel USA z New Yorku do Texasu, navštívil Mexiko, Arizonou, Kalifornií a vrátil se zpět do New Yorku.\nPo velkolepé cestě kolem světa se Procházka, který mimochodem pocházel z rodu pánů z Dubé, vrátil k podnikání. Spolu s bratrem provozovali moderní garáže na pražském Smíchově, které přežily i německou okupaci. Po únoru 1948 bratři Procházkové emigrovali do USA a garáže připadly ministerstvu vnitra; do rukou rodiny se podnik vrátil v roce 1991.\nElstner, Procházka s Kubiasem a další slavní motoristé své doby jsou dnes pozapomenuti, jejich průkopnické činy ale inspirovaly dvojici cestovatelů známých dodnes - Jiřího Hanzelku a Miroslava Zikmunda. Ti na svou cestu s Tatrou 87 vyrazili skoro přesně jedenáct let po Procházkovi s Kubiasem, 22. dubna 1947.


Úvod \_ Byliny \_ Emblika lékařská (Emblica officinalis)\nIndický angrešt a nejbohatší přírodní zdroj vitaminu C.\nlat. Emblica officinalis, jiné: Amalaki, Amla\nAmalaki roste jako strom s odlupující se kůrou a nazývá se indický angrešt. Chuťově je trpký, osvěžující, organismus spíše vnitřně ochlazuje. Léčebné účinky mají plody, které dozrávají na podzim a suší se.\nCo se v Amalaki nachází\nVynikající extrakt z ovocného plodu s omlazovacími účinky. Jeden z nejbohatších zdrojů vitamínů C, 30x více než v pomeranči (1 gram v půl šálku džusu!; 3 gramy v 1 plodu) a 8x více než v rajčatech. Navíc v amalaki se nachází vitamín C, který zůstává ve stejné koncentraci i po tepelné úpravě nebo usušení. Dále obsahuje chróm, zinek, měď, aminokyseliny, flavonoidy a karotenoidy. Amalaki obsahuje také velké množství vlákniny. Polyfenoly v plodu vysvětlují vynikající posilující účinky plodu.\nAmalaki je přírodní bylinný přípravek s regeneračními účinky na tělo a mysl.\nAntioxidant a regenerační účinky.\nJako silný antioxidant chrání tělo před působením škodlivých volných radikálů, uvolňovaných při metabolismu a z potravy. Plod je jedním z nejbohatších přírodních zdrojů antioxidantu vitaminu C, obsahuje až 720 mg/100g čerstvé dužiny to je přibližně 20-krát větší množství nežli obsah vitaminu C v pomeranči. Jedlá tkáň plodu obsahuje kyselinu askorbovou v koncentraci 160-krát vyšší ve srovnání s hodnotami u jablka. Vhodný u sportovců jako antioxidant.\nPůsobí proti nadýmání. Pomáhá při hojení vředů, snižuje překyselení. Má dokonce protizánětlivé účinky v žaludku a střevě. Podporuje odstraňování zácpy. Vhodné u dyspepsií, zánětů střev, u chronického průjmu a zácpy, proti zvracení.\nCévy, vlasy a krev.\nPoužívá se dále jako vlasové a cévní tonikum. Snižuje krevní srážlivosti, kontroluje krevní tlak, čistí krev, chrání před krvácením z nosu. Jako účinný regenerační přípravek vede k posílení kostí, zubů a vlasů, proti šedivění vlasů, podává se tedy u osteoporózy, působí proti šedivění vlasů, používá se u hemeroidů. Zvyšuje počet červených krvinek u chudokrevnosti.\nImunita. Podporuje imunitní systém proti bakteriálním a virovým infekcím. Vhodné u alergií.\nZlepšuje zrak, podává se u očních chorob jako zákal a glaukom.\nAmalaki působí výrazně na ledviny a močový měchýř, jednou z indikací je bolestivé močení a poruchy močového ústrojí.\nSvůj pozitivní účinek má u ekzémů a kožních vyrážek.\nU diabetiků reguluje hladinu krevního cukru.\nKde se Amalaki nachází\nNachází se v řadě významných bylinných přípravků-Amalaki, a Triphala, což je známý ájurvédský detoxikační přípravek sestavený ze tří ovocných plodů, z nichž jedním je právě amalaki. Přidává se také do regenerační a omlazujících přípravků jako Nutrijam, kde má tvořit až 30%, neboť podle ájurvédského lékaře Čáraky „ten, kdo užívá Amalaki, se dožívá sta let".\nAmalaki je vhodné pro lidi každého věku, neboť zlepšuje duševní i fyzickou kondici u zdravých lidí, zpomaluje stárnutí a posiluje organismus při celkovém oslabení a po proběhlém onemocnění.\nU dávkování kvalitních kapslí obsahujících organické amalaki, dvakrát denně s jídlem. Doporučuji užívat nejméně tři měsíce.\n- účinek proti překyselení\n- posílení zraku, ledvin\n- posílení kostí a vlasů


Jodie Foster tvrdě vychovává své děti – NašeHvězdy.cz\nJodie Foster tvrdě vychovává své děti\nZdá se, že herečka Jodie Foster (57), známá z filmu Mlčení jehňátek, je velmi přísná matka. Jodie je orientovaná na ženy a od roku 2014 je vdaná za úspěšnou fotografku Alexandru Hedison (50).\nŽijí spolu v Los Angeles a vychovávají hereččiny syny – Charlese (21) a Kita (18). Kdo je ale jejich otcem, Foster tají. Své chlapce rozhodně nerozmazluje. Nechce, aby z nich byli mamánci a slaboši.\n„Na mladých lidech se mi nelíbí, když jsou fňukny a vše si u rodičů vydupou slzami. U mě by takhle moje děti neuspěly. V životě to pak z nich udělá naduté hlupáky,“ řekla Foster. Ona naopak chce, aby její synové byli samostatní a nebáli se vyjádřit svůj názor.


Jak rozlišovat kuře od alergie - Příčiny\nMalé dítě často má na těle vyrážky a je obtížné rozlišit alergii od pocení.\nPocení, na rozdíl od alergií, může projít samo o sobě, ale některé doporučení by neměly být zanedbávány.\nChlazení nebo alergie\nDokonce i malé děti se nacházejí u drůbeže. Do 48 hodin po narození. Obvykle se pozoruje, kde jsou potní žlázy nejaktivnější. Poté jsou žlázy nakonec vytvořeny u lidí po 6 měsících od narození.\nProto v prvních měsících života děti často trpí pocením. Alergie se vyskytují jak u dětí v raném věku, tak u dospívajících nebo u starších osob.\nKromě toho se projevy alergií mohou objevit tam, kde do těla přicházejí různé materiály. To je další rozdíl od pocení. Správným příznakem alergie je teplota.\nV případě vyrážky vznikne vyrážka ve formě červenavých váčků. Někdy jsou s bílými tečkami. Alergie vypadá jinak. Mohou to být vezikuly, papule nebo drsné skvrny.\nObvykle je alergie doprovázena svěděním. Místo výskytu pocení u dospělých je podobné jako u dětí. V dospělosti se však vyskytuje zřídka.\nPříčiny a typické příznaky pocení\nPocení je pro novorozené děti skutečný problém.\nSilné vylučování potu a příliš pomalé odpařování potu způsobují malou červenou vyrážku v některých částech kůže.\nA stimuluje vývoj infekce.\nU malých dětí je pozorováno pocení z důvodu špatné termoregulace. Pro potní žlázy dítěte je to příliš stres, na který není přizpůsobena jeho kůže. Kromě toho jsou malé děti dostatečně teplé, aby se oblékaly - zvyšuje produkci potu. To také vyvolává vznik pocení.\nZa prvé, ty zóny, které jsou pokryté oděvem, trpí. Nicméně je chybné nazvat křídou čistě dětinskou nemoc. Často se to týká lidí různých věkových kategorií. Například s častým používáním oteplovacích kompresí.\nV tomto případě je pocení doprovázeno horečkou a vysokou horečkou. U dětí dochází k pocení, pokud se potem produkuje příliš mnoho.\nPocení je různého druhu. Každá z nich má svou vlastní individuální symptomatologii a vyžaduje zvláštní léčbu.\nTakové vyrážky mají velkou lokalizační zónu. Proto se často vzájemně slučují a vypadají jako velká rána. Taková vyrážka se snadno poškodí, proto je doprovázena suchostí a odlupováním kůže.\nU kojenců je pocení často v oblasti obličeje, horní části těla. U dospělých se krystalické pocení nachází také v horní části těla. Často na zadní straně.\nČervené pocity jsou jako homogenní váčky nebo uzliny. Charakteristické zčervenání. V takovém případě se prvky vyrážky vzájemně nespojují.\nSvrbená kůže s bolestí. Pokud je ve vzduchu zvýšená vlhkost nebo příliš vysoká teplota, symptomy bolesti se stanou ještě výraznějšími.\nHluboké pocení se vyskytuje jako blistry s masivním povrchem o průměru od jednoho do tří milimetrů. Je charakterizován lokalizací v celém těle, a to nejen v oblasti kmene. Vyrážka se může rychle objevit, ale také zmizí bez povšimnutí.\nTato možnost je typická pro dospělé žijící v oblasti s vysokou vlhkostí. Současně se to objevuje častěji u těch, kteří dříve trpěli červenými potem. Hluboké pocení může vést k následkům.\nTeplá žlázy pracují co nejvíce. Kůže se velmi suchá. Při absenci správné léčby může dojít k anhidróze - je to dehydratace kůže.\nJak vypadá alergická reakce na pyl na pylu\nAlergie, která vznikají z pylu, se často nazývají pyly. Toto sezónní onemocnění, ke kterému dochází v důsledku pylu různých rostlin, je doprovázeno alergickými reakcemi, například v podobě poškození sliznice oka - konjunktivitida.\nA sliznice horních cest dýchacích - rinitida, laryngitida, nazofaryngitida a další příbuzné oblasti.\nJak se vyvinou senná rýma?\nPříčinou senné rýmy je nadměrná citlivost na některé druhy rostlin. U všech lidí v oblasti sliznic jsou umístěny receptory. A také imunitní buňky, které mají velké množství biologicky aktivních látek. Například histamin.\nVýsledkem je, že tělo produkuje příliš mnoho vody a vytváří přebytečný hlen. S vodou z krve přicházejí různé látky, které stimulují alergické reakce.\nSliznice bobtnají. Existuje ucpaný nos spolu s dalšími příznaky.\nJeho hlavní symptomatologie\nKlinické příznaky takové alergie vznikají v prvních letech. Rhinokonjunktivální syndrom spojuje jak alergické reakce na sliznici očí, tak v horních cestách dýchacích cest.\nNemoc se začíná projevovat poruchou sliznice očí.\nJak rozpoznat konjunktivitidu:\nnepříjemný pocit z vnitřku oka, připomínající hoření;\nzdá se, že se něco dostalo do očí;\nfotofobie (nedochází okamžitě).\nMůžete vidět zarudnutí a otoky očních víček. Při alergii na pyl jsou v obou očích pozorovány příznaky, které rozlišují alergii od pocení a jiných nemocí. Spolu s tímto problémem se také objevuje rýma. Jedná se o zánět nosní sliznice.\nsvědění nosní a nosohltanové;\npacient kýchá tvrdý, například může být více než desetkrát;\nnosní hlen je hojně přidělen, takový projev se nazývá rhinorea;\nbolestivé pocity v nosu.\nČasto se vyskytuje problém s hlukem v uších. Například při jídle. Někdy je doprovázena bolestí v uších a nauzeou. Při poklesu obsahu pylu ve vzduchu (zimní a deštivé počasí) se všechny příznaky postupně oslabují a pak zcela zmizí.\nAlergie ve všech probíhají různými způsoby. Tento faktor přímo závisí na individuální citlivosti na pyl.\nU někoho to je konjunktivitida a v lehké nebo lehké, mírné formě. Ale s jinou osobou mohou být všechny dýchací cesty odvětrány. Možné jako slabé a dokonce i udušení. Čím více pylu je vdechováno, tím silnější je alergie.\nPollinóza se může vyskytnout jako doplněk k další chorobě. Například polovina lidí trpících takovým problémem, jako je bronchiální astma, má alergii na pyl. To platí také pro osoby s alergiemi na všechny ostatní věci.\nJaký je rozdíl mezi alergickou reakcí z pocení\nU osob, které dosáhly dospělosti, alergická dermatitida, jako u novorozených dětí, probíhá ve formě kožních vyrážek. Jedná se o charakteristický příznak přecitlivělosti člověka na nějaký alergen.\nTypické položky, které způsobují alergie:\nchemie, může to být jak kosmetické výrobky, tak i výrobky pro domácnost;\npotravinová alergie - nesnášenlivost některých produktů;\nmožná alergie na prach a ostrý zápach;\nrostliny a jejich pyny;\nvlna přírodního původu.\nČasté zarudnutí s alergiemi je doprovázeno zarudnutím kůže. Může se vyskytnout v oblasti horní části těla. Zvláště na obličeji. Je důležité si uvědomit, že samotná vyrážka z alergií zmizí ve vzácných případech.\nAbychom nemuseli trpět nepříjemnými pocity a vizuálními projevy, je nutné přestat kontaktovat příčinu alergie. Navíc podstoupí léčbu antihistaminikami. Mohou být vybrány přímo odborníkem v souladu s individuálními charakteristikami pacienta.\nCharakteristickým příznakem pocení je malá červená vyrážka. Je snazší se zbavit pocení než alergií. Přichází sama.\nNavíc je vhodné očistit pokožku teplou vodou a mýdlem. A připravte bylinné komprese. Ale alergie vyžaduje pečlivé ošetření pod dohledem lékařů.\nPocení je u dospělých zřídka vidět. Jedná se o proces podráždění pokožky, který začíná kvůli špatné termoregulaci nebo příliš aktivní sekreci potu. Může rychle ucpat póry a dráždit pokožku. Při aktivní práci reaguje kůže v podobě pocení.\nU dospělých dochází k pocení jak přírodními faktory, tak patologickými faktory.\nteplý a suchý typ klimatu - v této variantě se při aklimatizaci objevuje pocení mezi turisty;\nvysoká teplota a vlhkost v místnostech;\nvzduchové prostupné a syntetické tkaniny;\nna sobě spotené šaty;\núzká obuv - začíná pot na nohách;\nčasté používání výživných krémů;\nláska ke spálení slunce.\naktivní pocení - pocení se často vyskytuje u lidí, kteří trpí hyperhidrózou;\nextra kilo, obezita.\nMírná forma pocení (krystalická) je léčena:\nJiné druhy jsou vážnější.\nZpůsoby jejich léčby:\nantihistaminika předepsaná lékařem;\nv těžkých případech užívání antibiotik.\nPři absenci účinku mohou být předepsány hormonální přípravky. Dobrým výsledkem je fytoterapie.\nTablety proti alergiím mají na člověka různé účinky.\nEfektivní pomoc při antihistaminiích\nZastaví práci histaminu. Ovlivňuje krevní cévy a způsobuje v těle negativní reakce. Mezi ně patří Claritin. Může se také použít jako preventivní.\nNapříklad s bronchiálním astmatem. Claritin se užívá s edémem Quinck, konjunktivitidy a alergické rýmy.\nJsou předepsány navíc k antihistaminiím. Přípravky protiedémové skupiny ve formě kapiček nebo aerosolů trvají krátkou dobu. V opačném případě mohou nastat komplikace.\nPokud jsou však ve formě tablet, můžete trvat mnohem déle. Mezi dekongestanty je droga Vizin oblíbená. Jednou nebo dvakrát denně se do očí přidá jedna nebo dvě kapky. Důležité je, aby tyto kapky nemohly trvat déle než 4 dny. Můžete je koupit bez lékařského předpisu.\nSteroidní drogy z problému\nZbavují se zánětu, který způsobuje alergie. Například můžete zmírnit nosní kongesce. Kortikosteroidy jsou rozděleny do samostatných skupin: inhalační drogy, oční kapky, nosní léky, orální.\nV některých případech můžete zapomenout na kuřata nebo alergie pomocí lidových léků. Je k dispozici, efektivní a jednoduché.\nZ domova se zbavíme pocení\nÚčinně otřete obličej roztokem sody. Jedna lžička sody by měla jít na jednu sklenici teplé vody. Postupujte dvakrát nebo třikrát denně.\nJe také možné zotavit se z potu v důsledku bobkového listu. 6 listů bobkových listů je třeba naplnit sklenicí vroucí vody. Trvejte půl hodiny. Po utírání postižené oblasti výsledným roztokem. Nemůže se však používat pro děti.\nDobrý výsledek zajišťuje běžné domácí mýdlo. Zabíjí bakterie a vysychá kůži. Z toho musíte udělat mýdlový roztok a několik dní umýt.\nUvolňujeme alergie u lidí\nLéčivé bylinky například střídají. Potřebujete 10 gramů řetězce a 400 mililitrů vody. Květiny by měly být vařeny ve vroucí vodě.\nKdyž je vývar teplý, může být použit pro pleťové vody. Použijte několik dní. Kromě toho můžete také vytvořit léčebnou masti ze sekvence. Kromě toho jsou potřeba vazelína a lanolin.\nLanolin a vazelína držely ve vodní lázni po dobu 20 minut. A pak přidejte vařený odvar z turnu. Smíchejte všechny přísady dohromady. Nástroj použijte místně. Osušte pokožku vyrážkou.\nNo a pomozte koupel s bylinami. Můžete například použít valerijský, valerijský a heřmánek.\nZdravotní doporučení týkající se výživy\nStojí za to jíst potravu bezpečně pro alergiky.\nNež jíst při alergiích:\nnízkotučné maso ve vařené formě;\nzelenina (zejména zelená);\nněkteré ovoce, například hrušky a zelené jablka.\nJaké potraviny nesmíme jíst:\nmořské plody a mnoho druhů ryb;\nPatologie v dospělosti\nAbyste zabránili kuřecím masům, je důležité kontrolovat váhu. Velký význam má oblečení. Je lepší, aby byla vyrobena z přírodních materiálů a neomezovala pohyby.\nAbyste se vyvarovali potravinových alergií, měli byste pečlivě sledovat stravu. A snažte se jíst potraviny, které vyvolávají alergie. Například citrusy a čokolády by měly být odebírány v malých množstvích.\nJe důležité, aby léky byly přijímány v souladu se všemi doporučeními. A oblečení pro výběr vysoké kvality. Stojí za to upřednostňovat bezpečné výrobky pro domácnost.


Rotační sekačka Mountfield pro každého | Český Kutil.cz\nRotační sekačka pro každého\nSezona sečení je tady, a proto jsme sestavili krátký detailní přehled o aktuálních trendech a vývoji v segmentu nejrozšířenějších sekacích strojů u nás - rotačních sekaček.\nRotační sekačky dneška se vyvinuly do mnoha různorodých podob a variant. Pojícím prvkem zůstává snad už jen nůž rotující v šasi stroje. Základní dělení se děje na základě typu motoru – buď elektrického, nebo benzinového. Volit potom můžeme také mezi samochodnou variantou, tedy tou, kdy sekačka využívá k pohybu vlastní pohon, a tlačenou variantou – takovou sekačku musíme tlačit sami.\nKvalitní sekačky trávu nepoškodí\nOna zmiňovaná různorodost modelů rotačních sekaček vychází z různorodých potřeb, které se zase zakládají na různorodých pozemcích. Jinými slovy: rotačních sekaček je dnes na výběr velké množství, a to pro většinu typů a velikostí pozemků.\nTrendy posledních let navíc ukazují, že se výrobci nesnaží odlišit „pouze“ technickými parametry, ale také designem a ergonomií. Pryč jsou doby, kdy rotační sekačky vypadaly jedna jako druhá. V dnešní době už prostě lze vybrat konkrétní sekačku i podle vzhledu nebo jednoduše podle toho, zda dobře padne do ruky.\nModel elektrické sekačky Blue Power 37 E od Wolf-Gartenu s kolektorovým elektromotorem, který dokáže ušetřit až 50 % elektrické energie\nVýhodou modelů poháněných elektromotorem je tichý chod, nízká hmotnost, minimální provozní náklady a nároky na údržbu. Na trhu lze najít i několik technologických „zajímavostí“ jako například Blue Power 37 E od Wolf-Gartenu, jehož kolektorový elektromotor dokáže ušetřit až 50 % elektrické energie. Tato sekačka má příkon 650 W, ale její výkon odpovídá 1 400 W. K dalším přednostem patří výborné výsledky při sečení, sběru a mulčování, které dosahuje zásluhou zdvojeného nože.\nPřestože jsou elektrické sekačky primárně určeny na menší pozemky, lze i zde narazit na varianty s pojezdem. Stále sice platí jisté omezení dané nutností přívodu elektrické energie, nicméně s takovouto sekačkou je možné pohodlně pracovat i ve složitějším terénu.\nBenzinové rotační sekačky Mountfield\nTechnicky propracovaná a designově atraktivní – model benzinové sekačky s pojezdem Ambition 46 AB uspokojí i velmi náročné\nVýkonná, moderní a robustní - sekačka G 48 TBR AP 4 si poradí s prací v jakémkoli terénu\nRotační sekačky poháněné benzinovým motorem jsou určeny pro sečení na středních až velkých plochách, přičemž je nasnadě, že pro dosažení maximálního pohodlí při práci jsou vhodné modely s pojezdem. Ve výbavě těchto strojů by neměl chybět variátor nebo vícerychlostní automatická převodovka, jež umožňuje změnu rychlosti jízdy, a výkonný motor, kterému nevadí ani všelijaké výmoly nebo kopce, ale ani tráva vlhká od ranní rosy nebo deště. Co se pohonných jednotek týče, špičku představují agregáty Briggs & Stratton, Honda a GGP, jež se vyznačují snadným a spolehlivým startováním a mimořádnou životností. Nejvyspělejší modely disponují systémem 4v1 – tzn. zvládnou sběr, mulčování a zadní i boční odhoz trávy.\nVýrobci se při vývoji sekaček orientují především na budoucí majitele, kteří budou se stroji pracovat – objemné sběrné koše umožňují sekat bez zbytečně častého přerušování kvůli vysypávání trávy, ergonomické spínače motoru a pojezdu dobře padnou do ruky, díky speciálním materiálům nikde nedřou, netlačí a výška sečení je nastavitelná centrálně, nikoli u každého kola zvlášť. Jako jeden z vrcholů této snahy výrobců může být chápán model MTF 5320 PD ES, jenž lze nastartovat pomocí klíčku jako v automobilu. Elektrický startér je v těsné blízkosti madel, takže ani není nutné se k nastartování shýbat. Kromě toho disponuje sekačka systémem Ready Start, který umožňuje spuštění stroje bez nutnosti nástřiku paliva a bez využití sytiče.\nDalší typy rotačních sekaček Mountfield si prohlédnete např na www.mountfield.cz\nAutor: Mountfield (text a foto), Oleo Mac, Wolf Garten (foto), red (text)