Revoluce v SýRii - Socialistická Solidarita - Společnost\ncena 30 Kč | solidární cena 40 Kč | červenec 2012\njuje, S loučené\naněls ociálně vy čury\nariér utí Occupy 0 let bez V\níky hn ve světě,\nDominik Forman, Vítězslav Lamač, Štěpán Lohr\nJan Baďura, Dominik Forman, Marek Hrubec, Karel\nChlouba, Karolína Chloubová, Vítězslav Lamač, Štěpán\nLohr, Lukáš Matoška, Jan Májíček, Tomáš Schejbal,\nNavdeep Sidhu, Martin Šaffek\nKarolína Babíčková, Lukáš Matoška\nEvropou opět obchází strašidlo\nProjev před ministerstvem financí\nO Sýrii, iluzi socialismu a postoji české levice 8\nSquating a třídní boj\npeníze z prodeje jsou investovány do nákladu následujícího čísla. Náměty na články posílejte na redakční mail\n(vizte výše). Solidarita je po ČR distribuována odběrateli;\notázky zájemců o předplatné či distribuci zodpovíme na\nEvropou opět obchází strašidlo – strašidlo radikální levice. Ke svaté\nštvanici na toto strašidlo se spojily všechny mocnosti kapitalistické\nEvropy – bankéři i politici, Merkelová i Hollande, finanční spekulanti i mainstreamoví novináři. Kde jsou média, která by nekomentovala se zatajeným dechem například řecké parlamentní volby\njako moment hrozící katastrofy. Radikálně levicová koalice SYRIZA\nnakonec získala dvojnásobek hlasů a skončila těsně druhá. V řeckém\nparlamentu bude nejsilnější opoziční silou proti koalici vítězných\nkonzervativců, kteří společně se sociální demokracií vedou Řecko\npod jho požadavků evropských neoliberálních sil. Radikálně levicové\nstrany přinášející alternativu vůči současnému krachujícímu systému\nzískávají čím dál větší podporu veřejnosti.\nrezonovaly v debatách o hledání alternativy vůči současnému stavu.\nNa největším marxistickém festivalu, který každoročně pořádá na\nprestižní londýnské univerzitě UCL naše sesterská organizace Socialist Worker‘s Party, jsou takové diskuze v plném proudu. A blíží se rok\nod doby, kdy vzniklo hnutí Occupy, jehož osudy a výzvy jsou v tomto\nčísle důkladně analyzovány.\nI u nás je na prázdninový čas až podezřele rušno: vláda se nadále\nzmítá ve svých křečích. Ztělesnění programu škrtů – Miroslav\nKalousek – čím dál tím více sráží na kolena kauza letadel CASE\na medializace nátlakového jednání s policejními vyšetřovateli. Přestože vláda dávno pozbyla jakoukoli občanskou důvěru, nadále ve\nsvé pofiderní formě těsnou většinou parlamentem protlačuje zákony\ns nedozírnými dopady. Namátkou zmiňme církevní „restituce“ – tunel\nstoletí – jimž jsme věnovali pozornost v předchozích číslech.\nOdbory jsou v české společnosti problematické téma. Řada\npředsudků pocházejících ještě z minulého režimu\nbrání pracujícím pochopit jejich primární\nfunkci – ochranu práv zaměstnanců,\nkteré byly vydobývány dlouhá desetiletí. Média, místo aby pojednávala o relevantních odborových analýzách současné situace, nadále\ntyto předsudky přiživuje, nicméně s citelně menším efektem než\nkdysi. Nelze pochybovat, že i čeští zaměstnanci budou díky prohlubující se krizi nuceni docenit nezastupitelnou funkci odborů, o čemž\nsvědčí také zahraniční dění: přinášíme druhý díl pravidelné rubriky\nOdbory ve světě.\nHůř než na odbory se v našem veřejném prostoru pohlíží na pojmy\njako socialismus, komunismus, marxismus. Neoliberalismus otravuje\nmyšlení lidí, apriorně odsuzuje takové pojmy a bez diskuse o jejich\npodstatě je spojuje s minulým, státněkapitalistickým režimem. Již\nzmiňovaná krize systému však umožňuje, aby takovéto pojmy opět\nVyplněný ústřižek zašlete na adresu: Socialistická Solidarita, Poste\nrestante, 160 41 Praha 6, nebo objednávejte na [email protected]\nInfo: +420 722 133 743\nProjev iniciativy Za svobodné vysoké školy během protestního shromáždění platformy STOP VLÁDĚ\npřed ministerstvem financí 7. června.\nRoky jsme chodili před vládní budovy\na kritizovali jsme tzv. reformy, ale ministři\nnás ignorovali. Za poslední týdny, během\nnichž protestujeme a okupujeme ministerstva, se s námi ministři museli začít bavit. To\nje náš úspěch!\nNečasova vláda proti sobě poštvala\nnejvětší část společnosti od roku 1989.\nStrana páně Kalouska šla do voleb s heslem\n„odpovědní chtějí žít bez dluhů víc, než si\nmyslíte.“ Ale právě díky Kalouskově daňové\nreformě – ještě z dob Topolánkovy vlády –\npřicházíme každoročně o 90 miliard korun.\nNe náhodou je to také první cifra schodku\nstátního rozpočtu na příští rok, o níž ministr\nfinancí začal mluvit.\nAno, díky Miroslavu Kalouskovi máme\nrovnou daň, kterou abychom pohledali\nu svých sousedů. Nadto celou daňovou\nsoustavu charakterizuje věta: někteří jsou\nsi rovnější. Nejenže máme zastropované\npojištění pro nejvyšší příjmové skupiny,\nale zejména jsou zde mocné subjekty, jichž\nse daně nezřídka naprosto netýkají. Pak se\nnelze divit nedostatku prostředků ve veřejných rozpočtech!\nJeden příklad za všechny. Korporace\nzaměstnává tisíc lidí. Tito zaměstnanci\nvystudovali na státních středních školách\na veřejných vysokých školách. Korporace,\nkterá se těší daňovým prázdninám, se však\nnijak nepodílí na financování vzdělávacích\nzařízení, kde její zaměstnanci nabyli svou\nkvalifikaci. Lze se potom divit, že školství je\nNamísto toho, aby vláda hledala prostředky na těchto místech, chystá další škrty;\nty dopadnou na celou společnost. Ministři\ndále zpoplatňují to, co už si hradíme ze svých\ndaní a na co máme nárok. Na vysokých školách hodlají zavést finanční spoluúčast – prý\naby studenti nezneužívali bezplatné vzdělávání. Podobně argumentuje ministerstvo\npráce a sociálních věcí v oblasti sociálních\ndávek – údajně jsou hromadně zneužívány.\nPřitom z analýzy, kterou si dala vypracovat\nsama vláda, vyplývá, že zneužívání sociálních dávek se týká zlomku procenta lidí, tedy\nněčeho, co tváří v tvář korupčním skandálům\nve státní správě nemá smysl vůbec uvažovat.\nNa jednu stranu tedy hledá vláda\nzástupná témata, jimiž by vysvětlila dluh,\nza nějž se zodpovídá, na druhou stranu\nprosazuje tzv. církevní restituce, jež budou\nstát připravovat v horizontu několika let\no desítky miliard korun. Jeden z dalších bodů\nvládní agendy, důchodová reforma, vyjde na\ndalší miliardy. Vláda na to má – ale my na to\nČeská republika ovšem není nějakou\nhnilobnou politickou anomálií. Protesty\nprobíhají na různých místech po světě.\nKdyby česká média informovala o všem\ndůležitém, dozvěděli bychom se například,\nže dnes v Québecu bojují bok po boku studenti a zaměstnanci za to, co nám Nečasova\nvláda chce vzít.\nBlíží se prázdniny, načerpejme síly a na\npodzim dokončeme to, co jsme začali. Požadujeme demisi vlády, zastavení reforem\na předčasné volby!\nSmuteční věnce, svíčky a květiny pokládali truchlící 10. července kolem výstupu z výtahu ze stanice metra Národní třída. Stanice se\nstala obětí projektu developera Sebastiana Pawlowského. A bezbariérová doprava se otřásla v základech.\nSmuteční průvod z Národní třídy na\nFlorenc organizovalo občanské sdružení\nAsistence ke dni uzavření stanice metra\nNárodní třída s úmyslem upozornit na\nzhoršující se stav pražské bezbariérové\ndopravy. Stanice bude na 2 roky uzavřena\nkvůli stavbě projektu Copa centrum. „Uzavření stanice metra Národní třída zásadním\nzpůsobem neovlivní dopravní obslužnost\ndané lokality, jelikož nejbližší stanice trasy B\nje v docházkové vzdálenosti do 300 metrů,“\ntvrdí tisková mluvčí Dopravního podniku\nPraha (DPP). Ale opravdu je to možnost pro\nvšechny cestující na těchto spojích? Bohužel\nne: na lince metra B v centru totiž naleznete\npouze jedinou bezbariérovou stanici – Florenc. Další bezbariérovou stanicí je až Smíchovské nádraží, která je již nějakou dobu\nmimo provoz, a z druhé strany je nejbližší\nbezbariérová stanice Vysočanská.\nNa nedostatečnou bezbariérovou do\npravu lidé na vozíku upozorňují řadu let.\nDopravní podnik problém nejen zlehčuje,\nale zároveň uvádí nepravdy, pokud tvrdí,\nže „zavádí v souvislosti s uzavírkou metra\nNárodní třída vyšší počet nízkopodlažních\ntramvají na tratích vedoucích centrem\nvčetně zastávky Národní třída.“ (citováno\npodle www.dpp.cz) Podobné „informace“\nsděloval médiím přímo na smutečním\nhappeningu zástupce dopravního podniku.\nK navýšení spojů ovšem nedošlo, k čemuž\nse tisková mluvčí DPP Krásenská vyjádřila\nslovy: „Asi jsme to nějak nešťastně naformulovali.“ Jediná kompenzace uzavírky je tedy\nnový vyhledavač bezbariérových spojů na\ninternetových stránkách DPP. Pomůže vám\nsestavit alternativní cestu k metru vyhledáním bezbariérových tramvají a autobusů. V praxi to znamená, že vám doporučí\nokružní jízdu po Praze. Ze čtyřminutové\ncesty se rázem stane čtyřicetiminutová.\nNejhorší scénář pro hendikepované\npředstavuje situace, kdy se porouchá výtah\nvedoucí ze stanice Florenc na lince metra B.\nV takovém případě nelze přestoupit ani na\nlinku C. Dopravit se domů nebo do práce\nse stane časově náročné – a v zimě i dosti\nvyčerpávající – ne-li nemožné.\nVýtah na stanici Národní třída byl slavnostně otevřen teprve před rokem za přítomnosti řady politiků včetně primátora\nBohuslava Svobody a jeho náměstka Karla\nBřeziny, který tehdy uvedl:\n„Postupné odstraňování bariér z pražské\nveřejné hromadné dopravy pro nás představuje jednu z klíčových priorit v oblasti rozvoje dopravy v metropoli. Jsem velmi rád,\nže jsme cestujícím s omezenou možností\npohybu zpřístupnili právě stanici metra\nNárodní třída, která je jedním z klíčových\ndopravních uzlů v Praze. I když je dodatečné\nbudování bezbariérových vstupů do starších stanic metra velmi nákladné a složité,\nbudeme v těchto projektech pokračovat\nNa smuteční průvod se žádný zastupitel nedostavil a zdá se, že celá veřejná\nhromadná doprava není klíčovou prioritou\nrozvoje dopravy v metropoli. Údajně na ni\nza 850 milionů korun. S určitou nadsázkou\nproto můžeme říci, že zatímco město staví\nPawlowskému multifunkční centrum, nízkopodlažní autobusy nebo výtahy do metra\nKam se rozkutálely peníze na bezbariérovou\nZatímco se investuje do projektů jako\ntunel Blanka, jenž je největším městským\ntunelem v Evropě, a rozsáhlých parkovišť,\npodle informací Erika Čipery (zástupce\nředitelky Asistence o. s.), který jedná s příslušnými zastupiteli města v rámci projektu\n„Jedeme v tom s vámi!“, se zruší současný\nplán na postupný nákup nízkopodlažních\nautobusů a v příštích letech nepřibude\nžádná další bezbariérová stanice metra. Přitom investice na vybudování výtahu na stanici Můstek byla již součástí návrhu plánu na\ntento rok. Dvě další stanice měly následovat\nv roce 2013 a 2014.\nProjekt, kvůli kterému se uzavírá stanice\nNárodní třída, vyjde developera Sebastiana\nPawlowského na 4 miliardy korun. Město\nuzavírku stanice využije k rekonstrukci,\njež bude stát přes půl miliardy korun. Jak\nPawlowski odškodňuje město a tím i Pražany, není zřejmé, poněvadž on sám se má\npodílet na ceně rekonstrukce stanice pouze\nSdružení Asistence o. s., jehož cílem je\n„odstraňovat bariéry vnitřní i vnější“, skrze\nprojekt „Jedeme v tom s vámi!“ dlouhodobě\nlobuje za bezbariérovou Prahu u různých\nzastupitelů a osobností. Připravili proto\njednou šestinou, respektive opraví jen tu\nčást, která zasahuje do projektu.\nStanice metra však není zdaleka jediná\nkontroverze kolem Pawlowského. Tento\ndeveloper například pronajímá městu Škodův palác na 20 let za více než 4 miliardy\nkorun. Dům, který podle smlouvy v katastru nemovitostí odkoupila firma Copa Retail\ni speciální „cestu na vozíku“, při které si\nosobnosti mohou vyzkoušet cestování Prahou tímto způsobem, přičemž je doprovází\nzdravotně postižený člověk, komentující\na vysvětlující celou problematiku. Cesta na\nvozíku však není jedinou specialitou tohoto\nsdružení. Pod taktovkou Erika Čipery vznikla\ncelá řada happeningů, které nejsou jen „aktivismem postižených“, ale spojují volání po\nkvalitní veřejné hromadné dopravě vůbec,\nať už je motivací bariéra, přeplněná tramvaj\nnebo touha po zelenější Praze.\nMnohá sdružení nyní solidárně spolupracují ve snaze ochránit Prahu před dalším\nznásilňováním automobilismem a megalomanskými projekty mocných developerů,\nkterými trpí nejen hendikepovaní, ale\nvšichni obyvatelé hlavního města.\nPřehled 25 bariérových stanic metra v Praze\nAnděl, Českomoravská, Flora, Háje, Hradčanská, I. P. Pavlova, Invalidovna, Jinonice, Jiřího z Poděbrad, Kačerov, Karlovo náměstí, Křižíkova, Malostranská, Můstek „A“, Můstek „B“, Náměstí Míru, Náměstí Republiky, Národní třída, Opatov, Palmovka, Pražského povstání, Radlická, Roztyly, Staroměstská, Želivského www.socsol.cz | Solidarita | 5\nJak se bydlí v sociálně vyloučené oblasti? To ukazuje příklad z Libereckého kraje.\nV tomto textu se věnuji praxi jednoho\nz podnikatelů v oblasti pronájmu bytů.\nJedná se o pana Urbana, který v Liberci\nvlastní několik bytových domů. Dále pak ve\nFrýdlantu v Čechách, údajně i v Praze. Informaci o nemovitostech v Praze nemám ověřenou, jde však o tvrzení několika obyvatel,\nkteří žijí v jeho bytech.\nNemovitosti, které vlastní, jsou povět-\nšinou v katastrofálním stavu – chybějící\nokna na chodbách, rozpadající se schody,\nvchody bez dveří apod. Tento „standard“ je\npřítomný u téměř každé z nemovitostí pana\nUrbana. V tomto článku se budu věnovat\njedné z nich. Jde o lokalitu ve Františkově.\nTato nemovitost patří k nejhorším lokalitám,\njaké jsem měl možnost v Libereckém kraji\nV objektu žije několik sociálně slabých\nrodin a pár starousedlíků, kteří ještě pamatují dům, za který se nemuseli stydět. Nehorázné nájmy za byty, kde se stále topí tuhými\npalivy, jsou zde standardem. Kvalita ubytování však výši finančním prostředkům, které\nmusí rodina vynaložit, zdaleka neodpovídá.\nV tomto domě je ale hlavním problémem\nzničený odpadní systém a řadu let nevyvezený septik. Ten již stačil zaplavit sklep.\nZe zdi trčí odpadní trubka, ze které tečou\nsplašky a fekálie. Lidé přes ně musí doslova\nskákat. Dokonce i strážníka městské policie při pohledu na chodbu stihla žaludeční\nDalším problémem, který je způsoben\nzanedbáním celého odpadního systému, je\nmalý výtlak vody. Proto lidé v nejvyšších patrech nemají tekoucí vodu, resp. jim teče jen\nvelice slabě. Kontrola z hygienické stanice\nsice vodu závadnou neshledala, lidé jsou ale\nraději opatrní a převařují ji, případně kupují\nvodu balenou. Někteří obyvatelé situaci\nřeší také tím, že majiteli dávají menší částku\nz nájmu, jelikož kvalita bydlení neodpovídá\nstandardům uvedených ve smlouvě (neteče\nvoda, pach, špína apod.). To je ovšem celkem nebezpečná metoda, jak majitele\ndonutit k činnosti. Pokud podnájemník\nneodvádí menší částku se souhlasem maji-\ntele a nemá to potvrzené písemně, tak se\nvystavuje nebezpečí soudního vymáhání\ndluhu a vystěhování z bytu.\nVýše zmíněná kontrola pracovníků hygienické stanice se však zatím míjí účinkem.\nPan Urban dostal na napravení technického\nstavu odpadního potrubí nejprve lhůtu 14\ndnů. Slíbil, že jej nechá opravit. Tuto lhůtu\nvšak nedodržel. Ta mu byla poté prodloužena do konce června, avšak ani tento\nzávazek nesplnil. Nyní je termín, do kdy má\nsituaci napravit, stanoven na začátek čer-\nvence. Dle mého názoru to však dopadne\nstejně jako v předcházejících případech.\nHygienická stanice nemá bohužel žádné\n„páky“, jak majitele donutit k nápravě stavu,\na ten si toho je dobře vědom. Další možností\nby bylo podání stížnosti na stavební úřad.\nTen může objekt nechat uzavřít. Toto řešení\nje však dvousečné, jelikož by museli odejít\ni všichni podnájemníci. Většina tamních\nobyvatel chce žít v odpovídajícím prostředí,\nsnaží se uklízet a prosí majitele o nápravu\nstavu. Všechny apely byly zatím marné.\nTímto krátkým shrnutím jsem chtěl poukázat na to, že ne za všechny zničené domy\nmohou jejich tzv. nepřizpůsobiví obyvatelé. Tento pohled se většinové společnosti\nsnaží vnutit různí „odborníci“ na problematiku sociálně vyloučených. Ve skutečnosti\njsou tito populisté typu paní Řápkové,\npánů Čunka, Doubravy a dalších pouhými\nparazity. Podobně jako osoby podnikající\nv oblasti ubytovávání vyloučených občanů,\nkteří se na okraji společnosti ocitli z rasových nebo sociálních důvodů.\nOd stávky horníků k masovým protestům\nSolidarita. Jedině tak lze popsat to, co se děje v polovině července ve Španělsku. Začalo to jako stávka několika tisíc horníků z oblasti\nAsturie na severu země – a během několika týdnů se z toho stal masový protest proti takzvaně úsporným opatřením pravicové\nvlády Mariana Rajoye.\nAsturijští horníci stávkují nepřetržitě\njiž od konce května, kdy španělská vláda\noznámila svůj úmysl drasticky snížit subvence na provoz tamních uhelných dolů.\nToto opatření bylo vydáváno za nezbytné,\ndané potřebou snížit španělský státní dluh.\nO racionalitě tohoto argumentu však řada\nekonomů pochybuje (vzhledem k nutnosti\nnahradit výpadek dodávek uhlí ze zahraničí, tedy za podstatně vyšší cenu). Co je\nvšak jisté – omezování těžby a zavírání\ndolů způsobí skokový nárůst nezaměstnanosti v regionu, který je už tak sužován řadou sociálních problémů. Havíři\nz Asturie se však rozhodli bojovat za svůj\nosud a důstojné životní podmínky. Zahá-\njili časově neomezenou stávku, spojenou\ns okupací mnoha dolů, blokádami silnic,\nželeznic a přístavů, přičemž jsou odhodlaní\nčelit vládní moci i za cenu násilí. O radikalizaci protivládního odporu svědčí i to, že se\nlidé znovu učí zpívat staré revoluční písně\nz dob španělské občanské války.\nNěkolik set horníků se také vydalo na\n400 kilometrů dlouhý pochod – přezdívá se\nmu černý – do Madridu, kde je 10. července\nv noci po dvacetidenním putování přivítalo\nna 150 tisíc (!) příznivců. Emotivní obrázky\nz tohoto přivítání obletěly svět a alespoň\nsymbolickou pozornost jim musela věnovat i některá česká mainstreamová média,\ndo té doby bezostyšně ignorující španělské\nVe španělské metropoli chtěli horníci demonstrovat před budovou ministerstva průmyslu, čemuž se však tamní\npolicie rozhodla zabránit i za cenu mimořádného násilí. A tak navzdory tomu, že\ndemonstrace byla řádně nahlášena a byla\nlegální, strážci veřejného pořádku proti\ndemonstrantům nasadili granáty se slzným\nplynem, gumové projektily a další „vymoženosti“. Následkem toho bylo několik desítek\nních opatření ve všech možných podobách,\nkteré vláda plánuje.\nTak jako v jiných evropských zemích je\ni v současném Španělsku ořezáván sociální\nsystém, dochází k omezování a privatizaci\nveřejných služeb, přístavů, letišť a železnic,\nje zvyšována DPH a tak dále. Zejména snižování podpory v nezaměstnanosti, v situaci,\nkdy každý druhý mladý Španěl je bez práce,\npůsobí jako rozbuška. Zdá se však, že Španělé\nsi jsou dobře vědomi toho, že pouze jednota\na vzájemná podpora jim umožní tento vývoj\nzvrátit. Lidé si cení aktivity havířů a chápou ji\njako zdroj inspirace. Jak řekl redaktorům sesterského periodika Socialist Worker jeden ze\nšpanělských aktivistů, „lidé jsou dnes velmi\nnaštvaní, ale teprve horníci nám přinesli\nnaději, že můžeme tento boj proti takzvaným\núsporným opatřením vyhrát“.\nV Asturii se bojuje za Madrid, v Madridu za\nNásledováníhodná je reakce běžných\nŠpanělů a Španělek na hornickou kampaň.\nObrovské množství z nich vyjadřuje horníkům podporu, rozumí tomu, že dnes nejde\npouze o „partikulární“ zájmy několika tisíců\nhorníků z periferní oblasti Španělska. Jde\no to, aby se zabránilo prosazení neoliberál-\nPalestinští dělníci z města Tulkarm\nna severu Západního břehu Jordánu jsou\ndenně vystavováni ponižujícím a obtěžujícím kontrolám a údajně bezpečnostním\nprocedurám při své cestě do práce. Na\n15 tisíc lidí, dojíždějících denně za prací\nna izraelské území přes hraniční přechod\nTaiba, je často vystavováno bezdůvodnému násilí za strany izraelských policistů\na vojáků či někdy až několikahodinovým\nkontrolám. Diskriminovaní Palestinci se\nproti počínání izraelských bezpečnostních\nsil rozhodli v červenci již po několikáté protestovat, avšak žádné změny k lepšímu se\nnedočkali. Tento protest, ačkoli nenásilný,\nzapůsobil naopak jako záminka pro další\nTři sta pět zaměstnanců v tureckém\nleteckém průmyslu, kteří v květnu drželi\njednodenní stávku (o té jsme informovali\nv předchozím čísle Solidarity), byla podle\nnového zákona, zakazujícího pracovníkům\nv civilním letectví stávkovat, propuštěna.\nGenerální ředitel tureckých aerolinek\nk tomu pouze lakonicky prohlásil, že pokud\nse jeho rozhodnutí dotčeným odborářům\nnelíbí, mohou se obrátit na soud. Tam však\npodle něho neuspějí, neboť propuštění\nodboráři byli spolehlivě identifikováni na\nzáznamech z bezpečnostních kamer, které\ndosvědčují, že se stávky účastnili.\nO tom, že v současném Turecku probíhá\ncílená protiodborářská kampaň, svědčí\ni policejní zátahy ve 20 tureckých městech\nproti odborářským funkcionářům, po kterých se za mřížemi ocitlo přes 70 z nich.\nZáminkou pro jejich zatčení bylo obvinění,\nže jde o členy „nelegálních teroristických\norganizací“. Nejde zdaleka o první zneužití\nprotiteroristických zákonů proti odborům,\nnicméně zatýkání takového rozsahu zatím\nnemá obdoby. Zatčeným odborářům hrozí\nmnohaleté tresty odnětí svobody. Odhaduje se, že v současnosti je v Turecku\nokolo šesti tisíc lidí vězněných z politických\ndůvodů. Kromě řady odborářů, studentů\na kurdských politiků sedí v tureckých věznicích přes sto novinářů. Někteří jsou vězněni\ni roky, aniž by stanuli před soudem.\nNa poměrně kuriózní způsob, jak ome-\nzit zaměstnancům právo na stávku, přišel\nmanagement pivovaru Carlsberg v Litvě.\nManažerům Carlsbergu se podařilo prosadit soudní rozhodnutí, které říká, že výroba\npiva je „životně důležité výrobní odvětví“\n– a v takovýchto provozech podle zákona\nzaměstnanci stávkovat nesmí. Devět organizátorů stávky bylo do této chvíle propuštěno a další tento osud pravděpodobně\nv nejbližší době čeká.\nStávce horníků ve španělském regionu Asturia, která však dostala celonárodní rozměr, se věnujeme podrobněji na\njiném místě v tomto vydání Solidarity. Ke\nstávce horníků se však schyluje také například v Kazachstánu. Situace je zde velmi\nnapjatá zejména po prosincových násilných střetech horníků s policií ve městě\nZhanaozen, při kterých zahynulo deset\nhavířů. Zaměstnanci ocelářského gigantu\nArcelorMittal požadují 30% navýšení platů\na zlepšení bezpečnosti na pracovištích.\nSoučasná debata o konfliktu v Sýrii je plná mýtů, polopravd i lží. Postoj velké části české levice je navíc určen schématem zděděným\nještě z dob Studené války. I na to jsme se ptali českého studenta Robina Maialeha, pocházejícího ze Sýrie.\nRobine, ty jsi původem Syřan, máš\nv Sýrii část rodiny a dříve jsi tam i jezdil. Jak\nbys na základě informací, co máš, popsal\ntamní situaci? Podle Červeného kříže jde\nuž o občanskou válku, podobně i syrský\nprezident Bašár al-Asad už mluví o válce…\nV první fázi konfliktu se jednalo o povstání,\nkteré nemělo ze strany opozice žádný militantní charakter. Zhruba po půl roce od\nzačátku revoluce se začalo vytvářet ozbrojené\nkřídlo, které se ve svých začátcích soustředilo\npředevším na obranu měst proti nájezdům\nvládních milic. V současnosti ozbrojený odpor\nroste každým dnem a vede guerillovou válku\nproti vládě. Dá se tedy říci, že Sýrie je v občanské válce, i když za výrazně nerovných podmínek v neprospěch opozice.\nKdo jsou vlastně syrští povstalci? Jsou\njednotní ve svých požadavcích, nebo jde\no různorodé skupiny, které spojuje jen\nodpor vůči Asadově režimu?\nSyrská společnost je velmi různorodá, což\nse promítá ani ne tak do požadavků samotných, jako do způsobů, jak jich dosáhnout.\nPožadavek konce Asadova režimu je univerzální pro celou opozici, někteří ovšem volají\npo vojenské intervenci, druzí zase požadují\nzbraně pro FSA [Free Syrian Army, ozbrojené\nkřídlo opozice – pozn. ŠL]. Co se týče povstalců\n(rozumějme ozbrojené křídlo opozice), ti jsou\nz velké části dezertéry ze syrské armády,\nkterým se podařilo zběhnout. Pak jsou zde\npochopitelně dobrovolníci z lidu a dohromady tvoří skupinu tzv. „teroristů“. Více jak půl\nroku demonstrovali tito dobrovolníci s holýma\nrukama proti tankům, bezvýchodnost situace\nje ovšem donutila vzít do rukou zbraně. Bohužel, lidé v arabském světě nedosáhnou svého\npouhým zvoněním klíčů.\nHodně se mluví i o účasti zahraničních\nbojovníků. Podobné infiltraci prakticky nelze\nzamezit – a tím pádem se dá těžko vyvrátit.\nTakovéto působení je sice mimo podstatu\nlidové revoluce, nicméně jejich případnou\nmarginální účast nevnímám jako zdiskreditování revoluce. Pokud bychom přistoupili\nna takovouto logiku, mohli bychom říci, že\nsoučasný odpor proti české vládě je zdiskreditovaný a nelegitimní, neboť se proti ní staví\ni například neonacisté. Znamená to tedy, že\nvšichni, kdo jsou v ČR proti vládě, jsou neonacisté? Asi ne, že...\nNejedná se o revoluci nějaké hrstky přivandrovalých bojovníků, ale o boj syrského\nlidu, kterého se snaží využít různé skupiny.\nCelé mi to připomíná jednu revoluční písničku, kde se zpívá: „Nazývají nás ‚infiltrátory‘,\nnazývají nás vandaly, nazývají nás ozbrojenými gangy, nazývají nás saláfistickými extrémisty, nazývají nás mnohým, ale zapomněli\nnás nazvat Syřany…“\nHeslem strany Baas, vládnoucí a de\nfacto jediné strany v Sýrii, je „jednota, svoboda a socialismus“. Jak vypadá jednota,\nprávě teď vidíme. Co svoboda a socialismus? Jak vypadá třeba zdravotnictví, vzdělávací systém…\nO svobodě, tím spíše té čistě politické,\nnemůže být řeč. Sýrie má jeden z největších\npočtů politických vězňů na světě a každý\nz nich dennodenně prochází peklem. Tím\nodpovídám i na otázku týkající se socialismu,\nkterý je pro vládnoucí elitu nejlepším PR, jaké\nsi mohla zvolit. Co se týče mých osobních zkušeností, sám jsem na vlastní kůži zažil nefunkčnost zdravotnického systému v Sýrii a nebýt\npříbuzných lékařů, možná jsi dělal dnešní rozhovor s někým jiným.\nO vzdělávacím systému nemám podrobnější informace, vím jen to, že školství je smíšené, tedy privátní a státní. Státní je oficiálně\nzdarma, problémem však je vysoká korupce\na protekce. Sociální zabezpečení neexistuje, a pokud nemáte pracující potomky,\nz důchodu těžko přežijete.\nPrezident Asad, stejně jako většina\nlidí z vládnoucích kruhů pochází z alavitské menšiny. Proti nim v řadách povstalců\nstojí hlavně sunnité. Hrozí podle tebe, že\nse konflikt rozjede podél nábožensko-etnických linií?\nTo je přesně to, o co Asad usiluje – rozdrobit původní, celospolečenský masivní\nodpor za politická a sociální práva, do nábožensko-etnické nenávisti. Jsem velmi znepokojen, když někteří členové opozice hrají\npodle těchto pravidel, ale v zásadě se jedná\no výjimky. Syrská revoluce má podporu ve\nvšech regionech, napříč etnickými příslušnostmi a náboženskými vyznáními. Často se\nmluví o tom, že menšiny, zejména křesťané\na alavité, podporují Asada. Popravdě, neznám\nTvrdá diktatura se zdá být jako nejstabilnější forma politického uspořádání.\nMocní investoři se totiž nemusejí bát o výši zdanění\nči tlaku zdola na zlepšování pracovních podmínek.\nA financování diktátorových rozmařilostí vyjde levněji a většinou i zahraničně-politická linie sleduje\nposlední lidské dobro a otevírá se nový prostor pro radikalizaci společnosti.\nCo Muslimské bratrstvo? Nemáš obavu,\nže se podobně jako v Egyptě nebo v Libyi\ndostanou k moci islamisté?\nMuslimské bratrstvo nemá v Sýrii tu sílu\njako například v Egyptě a je nepravděpodobné, že by se dlouhodoběji etablovalo\njako vládnoucí entita. Nicméně situace je\nvelmi zoufalá a jak známo, lidé se z beznaděje\nmnohdy obracejí k radikálnějším politicko-náboženským formám. Čím déle konflikt\npotrvá, tím větší bude suma zoufalství, jež je\nv důsledku úměrná pravděpodobnosti úspěchu radikálů.\nV poslední době se hodně mluví o takzvaném „jemenském scénáři“, který by\nspočíval v odchodu Asada do exilu, přičemž by zůstala alespoň částečně zachována podstata současného režimu. Myslíš,\nže je taková možnost vůbec reálná?\nTakové řešení je nejméně pravděpodobné. Dokud bude tlak na Asada formální\njako dosud, neodejde. Jsem ale přesvědčen\no tom, že pozůstatky současného režimu\nnebudou hrát v budoucnosti Sýrie významnější roli. Na druhou stranu 40 let trvající\ntyranie vyžadovala vytvoření silného represivního aparátu, režimní struktury nezmizí ze\ndne na den. To je rozdíl oproti Libyi, Tunisku\nsyrského křesťana, který by Asada podporoval a to si troufám tvrdit, že jich znám o něco\nvíce než čeští reportéři zveřejňující podobné\nnesmysly. Mnozí alavité podporují Asada\npouze ze strachu, co nastane, kdyby nějací\nopoziční zbloudilci přijali jeho etnicko-náboženskou rétoriku. Nicméně i jeden z nejaktivnějších česko-syrských aktivistů, působící\nv kontrolním výboru Iniciativy pro svobodnou\nSýrii, je alavita. Mezi členy této česko-syrské\niniciativy najdete Kurdy, drúzy, křesťany,\nateisty i sunnity, což jen podtrhuje politický\naspekt syrského odporu.\nNeodpustím si typickou otázku českých novinářů: co když přijde po Asadovi\nněkdo ještě horší?\nTo pochopitelně nemůže nikdo vylouDalší možností je také samozřejmě\nčit, ale nelze jen tak Syřanům sdělit: „Umírejte a strádejte, nesnažte se s tím nic dělat, nějaká zahraniční vojenská intervence, ať\nmůže být ještě hůř!“ Esencí syrské revoluce je už s mandátem OSN či bez něj…\nDo vojenské intervence se nikomu\nprávě ta naděje, že jednou bude lépe. Pokud\nněkomu vezmete naději, ztrácí v sobě to nechce. Potenciální benefit pro intervenující\nzemě je menší než v případě dosud provedených intervencí. Sýrie nemá významné\nnerostné bohatství a kvůli lidským právům\nse vyspělé demokracie „nepřetrhnou“. Navíc\nlibyjské či irácké vojenské síly vypadají oproti\ntěm syrským jako paintballové kluby. Rozbití\nlokální koalice mezi Teheránem, Damaškem\na Hizbaláhem by tak mohlo vyjít hodně\ndraho. O mandátu OSN, který by vyústil\nve smysluplnou akci, se dá silně pochybovat kvůli ruskému vetu. Vojenské, politické\na ekonomické zájmy Rusů mají bohužel přednost. Dá se ovšem předpokládat, že jakákoli\nvelmoc v pozici Ruska by zaujala podobné\nstanovisko. To pochopitelně není omluva\nzvráceného postoje Lavrova a Putina.\nPřípadný pád Asadova režimu by měl\njistě závažné geopolitické konsekvence.\nSýrie sice neměla zrovna dvakrát idylické\nvztahy s žádným ze svých sousedů, na\ndruhou stranu působila poměrně stabilně\na nepouštěla se do žádných otevřených\nkonfliktů. Maximálně s výjimkou Libanonu, který považuje za svou sféru vlivu.\nAno, tvrdá diktatura se zdá být jako nejstabilnější forma politického uspořádání.\nMocní investoři se nemusejí bát o výši zdanění či tlaku zdola na zlepšování pracovních podmínek. Financování diktátorových\nrozmařilostí vyjde levněji a většinou i zahraničně-politická linie sleduje stálý kurz. Diktatury věnují maximální úsilí ke svému udržení,\ncož spočívá ve vnitropolitických represích.\nTím mají omezené kapacity v zahraniční\npolitice, která je pro ně nezajímavá, nerozhoduje takovou měrou o jejich setrvání, a proto\nnerozdmýchávají zbytečné konflikty. Existují\npak i výjimky, jako již zmiňované imperiální\nambice syrského režimu namířené proti\nLibanonu, vedené čistě z pozice síly. Jedinou\npravdou pro místní obyvatele je ovšem to, že\nse mají stabilně špatně. Vnější stabilita pak\nztrácí jakékoli ospravedlnění. Ono by se totiž\ndalo říci, že i rodina Josefa Fritzla, který čtvrt\nstoletí znásilňoval svou dceru ve sklepě, nesla\nznámky vnější stability. Pro kvalitativní hodnocení je nutné vybrat jiná kritéria.\nKauza Sýrie je názorným příkladem\nvyprázdněnosti části české levice. Na\ndomácí scéně se snaží o pozvednutí veřejného prostoru a sociálních práv, na druhé straně významná\nčást z nich podporuje Asadovy bestiální zásahy proti\nSyřanům, kteří požadují to samé ve své zemi.\nzice a zabraňují tak falešné idealizaci, ale\njejich motivy jsou slepě politické a mocenské. Podporovatelé Asada z řad české levice\ndefinují svou pozici na základě názvu strany\nBaas [„Socialistická strana arabské obrody“\n– pozn. Š.L.] či ve vztahu k USA a ostatním\nspojencům: „Na čí straně že to stojí Amíci?\nJo aha, všichni klapky na oči a hurá jdeme\nnaproti!“ Takováto politická analýza je zoufalstvím postrádající jakékoli prvky vlastního\nmyšlení, redukují svůj intelekt na úroveň\nprincipu dvou magnetů. Je to politický kalkul v rámci ideologie antiimperialismu, který\njsem se pokusil načrtnout ve svém článku\nSýrie – kritika pojetí. Tito lidé neznají syrský\nlid, a přesto si troufají mluvit jeho jménem\nve smyslu autonomní volby své budoucnosti\napod. Syřané už si dávno vybrali, jen tito lidé\nto přes svou dezinterpretovanou ideologii\nnevidí. Nejsmutnější je ovšem to, že stanoviska Syřanů žijících v ČR, kterým jde jen\no mír a bezpečnost svých blízkých, jsou přehlížena ve prospěch ideologické zaslepenosti\nrádoby alternativních informací. Ale věřím,\nže se jednoho dne všichni tito lidé chytnou\nza nos a pochopí elementární principy dialektiky.\nNa závěr, troufl by sis odhadnout, jak\nto v Sýrii dopadne? Bude Asad svržen?\nNechci vypadat jako rozvášněný optimista, ale o pádu Asada už není pochyb. Tanky\nv ulicích nevydrží věčně, stejně tak jeho\nvražedná komanda budou čelit neustále se\nstupňujícímu tlaku. Jde jen o to, kdy mezinárodní společenství zasáhne ve prospěch\nSyřanů, kteří nemají vlastní prostředky ke\nŘada evropských států (např.\nNěmecko, Francie, Itálie…) již vypověděla syrské diplomaty a navázala více či\nméně oficiální styky se zástupci opoziční\nSyrské národní rady. Český ministr zahraničí o ničem podobném zatím neuvažuje.\nJe to morální selhání české vlády. Rozumím tomu, že česká vláda je na poli mezinárodní politiky malý hráč, nicméně vypovězení\nsyrské chargé d‘affaires z ČR je pouze diplomatickým gestem vyjadřující nesouhlas se\nsoučasnou politikou syrského režimu. Je\nžalostné, že česká vláda není schopna ani\ntakovéhoto symbolického aktu.\nvyprázdněnosti určité části české levice. Na\ndomácí scéně se snaží o pozvednutí veřejného prostoru a sociálních práv, na druhé\nstraně významná část z nich podporuje Asadovy bestiální zásahy proti Syřanům, kteří\npožadují to samé ve své zemi. Je správné, Otázky kladl Štěpán Lohr\nže kriticky poukazují na selhání syrské opo- [email protected]\nOccupy Wall Street (OWS) a hnutí Occupy, které se ke konci září 2011 rychle rozšířilo po celém světě, znovuobjevilo masový zápas a\nradikální politiku ve Spojených státech. Během týdne našla desetiletí nashromážděné hořkosti a nespokojenosti svůj politický výraz a\nzačala ovlivňovat politiku v celostátním měřítku. Před Occupy byla média zaměřena na pravicovou Tea Party, kterou většina diskurzů\nvykreslovala jako vzpouru zdola proti „velké vládě“. Skoro přes noc se konverzace na národní úrovni přesměrovala na myšlenku „99\n% vs. 1 %“. Tato zpráva pomohla hnutí získat masovou podporu a zajistila levicové ohnisko pro lidi vřící hněvem.\nAčkoli hnutí vzniklo v období, kdy většina masových zápasů v USA byla rychle\nporažena, počáteční výsledky byly rychlé\na ohromující. Okupace Zuccottiho parku na\nManhattanu začala ne s více než několika\nstovkami táborníků, ale rychle se rozrostla\nna účast 600 lidí v noci a pravidelnou přítomnost několika lidí během dne a večera.\nOkupační hnutí se šířilo jako oheň. Aktivisté\nzakládali tábory ve více než 500 městech.\nA v prvních týdnech byli demonstranti\nnapříč zemí schopni čelit pokusům o vyklizení ze strany místních starostů a policejních sil. V době, kdy bylo hnutí na vrcholu,\nposloužil nakonec každý čin policejní\nreprese jen dalšímu zapojování nových sil\ndo boje. Na podzim roku 2011 se k hnutí\naktivně přidaly desetitisíce lidí napříč zemí\na statisíce lidí se zapojily do masových protestů.\nNa chvíli se mnoha účastníkům mohlo\nzdát, jakoby k tomu, aby se hnutí posunulo\ndál, potřebovalo jen vytyčení ambicióznějších cílů. Zdálo se, že úspěch střídá úspěch.\nKdyž se ovšem starostové napříč USA rozhodli na počátku listopadu rozhodně zatočit\ns tábořišti, dokázali je v krátké době zlikvidovat. Žádali bychom moc, kdybychom chtěli\npo tábořících lidech, aby se udrželi navzdory\nnáhle nastoupivším násilným represivním\nsložkám, které starostové vypustili na protestující. Navzdory masovým sympatiím pro\nhnutí jednoduše nebyly sociální síly dostatečně dobře zorganizované, aby efektivně\nvzdorovaly útokům státu.\nPrvní odpovědí aktivistů hnutí byl vzdor,\nshrnutý do smělého sloganu „nemůžete\nvyklidit myšlenku, jejíž čas přišel“. Tato sebevědomá pozice měla váhu v situaci, kdy\ndesetitisíce lidí protestovaly v New Yorku\njen několik dní po vyčištění Zuccottiho\nparku a aktivisté na západním pobřeží byli\nna počátku prosince připraveni k zavření\npřístavů. Ovšem šest měsíců po masovém\nvyklizení tábořišť je jasné, že hnutí nebylo\nschopno se znovu postavit na nohy. Během\nzimy aktivisté pohlíželi na jaro jako na příležitost oživit hnutí, obzvláště počítali s vyhlášením „generální stávky“ na 1. máje. Zatímco\njsme mohli být svědky působivých masových\npochodů, a to obzvláště v New Yorku, kde\nprotestovalo na 30 tisíc lidí, výzva ke generální stávce zůstávala nepovšimnuta. Co je\ndůležitější, hnutí nedokázalo najít způsob, jak\npřetavit zbylou sympatii v aktivní zapojení,\nkteré by bylo udržitelné.\nDnes je budoucí směřování – a dokonce\nexistence – hnutí Occupy jako takového\notevřenou otázkou. Pokud se mají aktivisté\na levice učit z poslední vlny zápasu, je důležité využít této příležitosti k posouzení zkušeností posledních osmi měsíců a souvisejících\ndebat. Většina analýz hnutí Occupy byla převážně soustředěna na to, v čem je spatřována\nunikátní organizační a taktická forma. Mnoho\nkomentátorů a účastníků se zaměřovalo na\nzpůsob, jakým Occupy vyrostlo mimo tradiční levicové prostředí, hnutí a odbory. Hledali vysvětlení závratného úspěchu hnutí\nv jeho taktické smělosti, odmítnutí hierarchických struktur a nezávislosti na existujících organizacích, které jsou považovány za\nbyrokratické a zkostnatělé.\nTento článek argumentuje, že takové\nzaměření je příliš úzké pro to, abychom adekvátně porozuměli dramatickému nárůstu\nhnutí. Navíc toto zaměření na „nové“ nás\nnechává špatně vybavené k tomu, abychom\nporozuměli výzvám, kterým dnes čelíme,\na otázkám, jak se posunout dopředu. Ve\nskutečnosti je obraz celé věci mnohem komplexnější, než dominantní diskurz samotného hnutí přiznává. Je pravdou, že Occupy\nse vynořilo nezávisle na oficiálních odborech a levicových organizacích (ačkoli byli\njak odboráři, tak levicoví aktivisté do jeho\nraného formování zapojeni). Aktivisté hnutí\nna sebe naprosto vědomě pohlíželi jako na\nzakořeněné v rozvíjejícím se mezinárodním\n„hnutí čtverců“ a sdíleli mnoho z dominantních předpokladů tohoto hnutí: odmítnutí\npolitických stran, vyznávání horizontální\ndemokracie, zaměření na zabrání veřejného\nprostoru a vytváření masových experimentů\nv kooperujícím životě. Je také pravdou, že\ntaktické a organizační formy Occupy umožnily získat politický prostor a flexibilitu, díky\nkterým se hnutí vyvíjelo rychle a široce. Okupace veřejného prostoru vytvořila shromaždiště pro nové lidi, kteří se chtěli do hnutí\nzapojit, umožnila debatovat a kooperovat.\nNedostatek požadavků znamenal, že lidé,\nkteří vstupovali do hnutí, mohli vyjádřit své\nvlastní rozhořčení v kontextu společného\nrámce, zajištěného sloganem „my jsme 99\n%“. A zaměření na přímou demokracii, ztělesněné v masových shromážděních, dodalo\nlidem pocit, že mají hlas, co se týče formování\na směrování zápasu.\nAle samotné tyto faktory nemohou\nvysvětlit růst hnutí. Od svého začátku byl\nosud Occupy Wall Street spojen s interakcemi\ns dlouhodobějšími organizacemi a zápasy.\nTo nejvíce platí o odborech, které zajistily\npočáteční podporu a zdroje. Ale schopnost\nhnutí propojit se s dlouhodobějšími zápasy,\nobzvláště těmi, které jsou zakořeněny v třídě\npracujících a multirasových komunitách, se\nukázala také jako rozhodující. A k tomu dlouhodobí aktivisté –včetně protagonistů organizované levice – pomáhali postavit most\nmezi nově se objevujícím hnutím a existujícími organizacemi a zápasy. Abychom adekvátně porozuměli rozvoji hnutí Occupy, je\nnutné uchopit obě tyto dynamiky v jejich\nSpíše než abychom pohlíželi na hnutí\nOccupy jako na hnutí reprezentující něco\ntypicky unikátního, co může být analyzováno\njen svými vlastními pojmy, je užitečnější porozumět mu jako jednomu z výrazů rostoucího\nodporu. Jeho předchůdce může být nalezen v mezinárodním „hnutí čtverců“, ale byly\nzde stejně důležité předehry, které můžeme\nnalézt v samotných Spojených státech. Za\nprvé a především to byl zápas proti pokusům\nguvernéra Winsconsinu Scotta Walkera úplně\nrozbít odbory státních zaměstnanců. To byla\nprvní ochutnávka masové akce v podání třídy\npracujících po desetiletích ústupu. Pak, pouze\ntýdny před tím než hnutí OWS začalo, šli do\nstávky pracující v telekomunikační firmě Verizon na východním pobřeží a získali masovou\nViděno v tomto světle, hnutí Occupy může\nbýt posuzováno jako jeden aspekt procesu\npřestavování politické a organizační kapacity\ntřídy pracujících. Hnutí rozhodným způsobem\npřispělo k přerámování politické debaty v USA\na legitimizování bojovné akce. Ale pokud se\nmáme posunout kupředu, potřebujeme střízlivé zhodnocení jak silných, tak slabých stránek hnutí. Tento článek se pokusí vysvětlení\nvývoje hnutí poskytnout a naznačí některé\nklíčové debaty, které v hnutí nyní probíhají.\nNikdo nemohl předvídat úspěch tohoto\nhnutí. OWS nebylo prvním pokusem okupovat veřejné prostory na Manhattanu.\nV červnu 2011 newyorští aktivisté proti rozpočtovým škrtům udržovali tábor ve stínu\nradnice, aby protestovali proti navrhovanému úspornému rozpočtu starosty Bloomberga. Během několika týdnů se jádro kolem\nsta táborníků zmenšilo přibližně na polovinu.\nAktivisté z tohoto zápasu byli mezi prvními,\nkteří vyslechli výzvu časopisu Adbusters\nk okupování Wall street 17. září. Během pozdního léta se 50 až 100 aktivistů setkávalo na\nvelkých sněmech a začalo plánovat.\nZačátek hnutí 17. září byl neblahý. Adbuster si vytyčilo cíl zaplavit Wall Street 20 tisíci\ndemonstranty. Místní aktivisté byli v očekávání umírněnější, ale stále doufali v počty\nod 5 do 10 tisíc. Místo toho se ten den ukázalo méně než tisíc lidí a okolo 700 lidí se\nzúčastnilo prvního velkého sněmu v Zukottiho parku. Když malé jádro protestujících\nrozbalilo stany a spacáky, nebylo jasné, jak\ndlouho se tábor bude moci udržet nebo jaký\nvliv bude mít.\nNěkolik faktorů pomohlo dodat sociální\nváhu původně malému protestu. První byl\npochod tisíce multirasových protestujících\nna paměť Troye Davise – nevinného černého\nmuže, který byl popraven v Georgii den před\ntím. Tento protest se vyznačoval bojovností,\njež charakterizuje akce spojené s OWS. Dav\nse proplížil skrze Manhattan, vyhnul se policii a došel k OWS, kde se připojil se skandováním „Všichni jsme Troy Davis“. Nejenže to\nspojilo OWS s více multirasovým, námezdně\npracujícím publikem, ale také bezprostředně\nustanovilo vzorec lokálních zápasů. Tím hnutí\nzískalo podporu, širší sociální obsah a lokální\nAktivisté se okamžitě zhostili příležitosti\nbudovat tyto typy vztahů. Obzvláště nově\nvytvořený Výbor pro kontakt s pracujícími\norganizoval podporu pro zápasy pracujících\nv New Yorku, včetně jednoho z nejmocnějších symbolů – 1 %: umělecké aukce Sotheby v Central Park Boathouse. Také se začali\nzaměřovat na některé větší odbory v New\nYorku. Tato podpora se stala kritickou pro\npřežití Occupy v prvních týdnech.\nKlíčovým bodem obratu byl ovšem\nneuvěřitelně brutální a neomluvitelný útok\nnewyorské policie na mírumilovně protestující. V sobotu 24. září se aktivisté pokusili\no nedovolený pochod na Union Square.\nPolicie zaútočila, obklíčila aktivisty a zatkla\nvíce než 100 z nich. Jeden policista, Anthony\nBologna, zamořil pepřovým sprejem skupinu ženských demonstrantek, které byly již\nzadrženy. Byl natočen – video obletělo svět,\ndíky čemuž získali protestující masové sympatie. OWS se dostalo do mainstreamových\nmédií. A diváci mohli slyšet, jak protestující\nvyprávějí příběhy, které je přivedli do tábora\nOccupy. Příběhy o zabavených domech,\nprudce narůstajícím studentském dluhu,\ndluhu za lékaře, ztracené práci a dalších záležitostech rezonovaly se zkušenostmi publika\nOd druhého týdne se stalo tábořiště\nmasovým. Námezdně pracující obyvatelé\nNew Yorku začali proudit do Zuccottiho\nparku. Lidé přicházeli před nebo po práci.\nStudenti a ti bez práce přišli a připojili se\nk denním pochodům k burzám a k jiným\naktivitám. Mnoho z nich neslo cedule, vyjadřující jejich partikulární rozhořčení nebo\nindividuální tragédii. Počty lidí se zvětšovaly\na diskuse probíhaly na každém rohu. Byla\nustanovena „lidová knihovna“ a rychle se\nstala centrem politické diskuse. A noční velké\nsněmy narostly na 1000 lidí nebo i více.\n29. září byly dopravní odbory TWU prvními odbory, které oficiálně nabídly podporu\nOWS. Další odbory rychle následovaly. 5.\nříjna, pár dní poté, co policie zatkla 700 protestujících lidí na mostu v Brooklynu, koalice\nodborů a komunitních skupin zorganizovala\ndemonstraci o více než 20 tisících lidech na\nManhattanu. Mezitím se hnutí Occupy rychle\nšířilo napříč zemí s doslova stovkami táborů,\nvztyčených během pár týdnů. Vyvrcholení\npřišlo 15. října, jeden den po úspěšné obraně\nZuccottiho parku, když se 100 tisíc lidí sešlo\nna Times Square a další tisíce protestovaly po\ncelých USA během globálního dne protestních akcí.\nRané týdny hnutí Occupy působily skoro\nzávrať. Hnutí se vyznačovalo vysokým stupněm spontaneity a experimentování, čemuž\npomáhala masová účast. V prvních týdnech\nokupace přišly do Zuccotti parku desetitisíce lidí. Masy lidí se zapojovaly do diskusí\na účastnily se pochodů, které odtud vyrážely\nkaždý den. Výrazná menšina z těchto lidí se\naktivně zapojovala ve více než stovce pracovních skupin – více než 5 tisíc lidí se scházelo\nv rozličných skupinách každý týden. Hnutí se\nrychle rozrostlo za hranice parku.\nHnutí tedy velmi rychle rozvinulo svou\nvlastní dynamiku a zdálo se, že jde od\núspěchu k úspěchu. Akce, i když vypadaly\njako ne příliš dobře naplánované, dokázaly\nuspět. Například největší akce, která se udála\nběhem prvních dvou měsíců, byla stotisícová\ndemonstrace na Times Square 15. října. Ta byla\novšem nejprve svolána prostě jako „taneční\nparty“ na Times Square a byla míněna jako\npřídavek v den akcí proti bankám. Nikdo\nneočekával účast v takových počtech. Ovšem\nretrospektivně je možné identifikovat konkrétní důvody pro každý z těchto úspěchů.\nDemonstrace na Times Square přišla den po\núspěšné obraně Zuccottiho parku, kdy byly\nmobilizovány tisíce, nikoli malou měrou také\nodbory, aby zabránily násilnému vyklizení\nkempu. Většina účastníků věřila, že je možné\ndokázat vše a čím ambicióznější a nebojácnější budeme, tím lépe.\nChyběla ale větší politická diskuze\nv rámci hnutí – skutečné názorové rozdíly\nmezi aktivisty byly minimalizovány. Navzdory\nmítinkům – byly několik hodin dlouhé – ve\nvětšině diskuzích dominovaly taktické a logistické otázky. To neznamená, že zde nebyly\npolitické debaty. Samozřejmě, v rané fázi pro-\nbíhaly velmi důležité debaty o důležitosti být\nexplicitně antirasistickým hnutím a o potřebě\nbudovat solidaritu s komunitami námezdně\npracujících a utlačovaných. Ale to byly spíše\nvýjimky, které potvrzují pravidlo.\nKe konci října začalo být jasné, že hnutí\nbude potřebovat více zakořenit, aby se udrželo a posunulo kupředu. Širší vrstvy aktivistů\nzačaly diskutovat, jak převést fantastický\nohlas do konkrétních výsledků. A otázka, jak\nbránit kempy před možným vyklizením, se\nstala zvýšenou měrou dominantní ve chvíli,\nkdy starostové napříč zemí začali přijímat\nA právě tehdy nastal další bod obratu. 25.\nříjna zásahová policie zaútočila na Occupy\nOakland s kvalitativně větším stupněm brutality, než byl dosud proti hnutí namířen.\nPoužili proti protestujícím lidem kanistry slzného plynu, rozbušky a gumové projektily.\nScott Olsen, čtyřiadvacetiletý veterán byl\nzasažen kanistrem slzného plynu a přivezen\ndo nemocnice v kritickém stavu. Jak rozsah\nbrutality, tak zvláštní charakter Occupy Oakland, přidalo hnutí na politické a sociální\nváze. Zatímco OWS tábořilo v centru Manhattanu ve stínu mocných finančních firem,\nokupace Oaklandu se odehrávala v srdci převážně černého a latinskoamerického města,\nkteré bylo zpustošeno škrty v rozpočtu, nezaměstnaností a masivním rozsahem státní\nreprese. Lidé v Oaklandu pojmenovali tábor\nOscar Grant Plaza na paměť neozbrojeného\nčerného muže, který byl zastřelen policií\nAle byla to odpověď Occupy Oakland,\nkterá nastolila možnost dostat hnutí na\nnovou úroveň. Noc po policejním útoku\nprotestující znovu zabrali Oscar Grant Plaza\nv ještě větších počtech. Hlasováním 1484 ku\n46 velké shromáždění vyzvalo ke generální\nstávce 2. listopadu. Odbory najednou hrály\nrozhodující roli (co se týče rozšíření hnutí) –\na byl to první pokus využít síly pracujících na\nsvou obranu. Většina aktivistů si uvědomovala, že všeobecná generální stávka nebude\nzorganizovaná za týden. Nicméně podpora\nze strany rozličných kritických dělnických\norganizací zajistila skutečnou základnu pro\nVýzva Oaklandu pro generální stávku\na práce činěná aktivisty ke spojení námezdně\npracujících a komunitních organizací v její\npřípravě vedly k vyvinutí silnějších spojení\nmezi hnutím Occupy a organizovanou třídou pracujících. Ovšem, viděno retrospektivně, je také jasné, že aktivisté docházeli\nk velice rozličným závěrům ohledně vztahu\nmezi Occupy a odbory. Tyto rozdíly se staly\nústředními pro debatu v rámci hnutí a jeho\nfázi po vyklizení. Bohužel, mnoho politických\ndebat, které zde začaly být diskutovány, byly\npřerušeny masovým vyčištěním táborů.\nTábory byly symbolem přímé konfrontace a zabrání veřejného prostoru. Ve velice\nreálném smyslu zajistily fyzickou arénu, ve\nkteré se lidé mohli sejít, aby diskutovali strategii, skrze kterou se mohli do zápasu zapojit\nnoví lidé. Nahrazovaly organizační struktury,\nkteré většina aktivistů odmítala. A dovolovaly\naktivistům najít jeden druhého.\nZkušenost OWS, největšího a nejrozvinutějšího tábora, svědčí o obecné zkušenosti na národní úrovni. Od samého začátku\nzde bylo něco jako rozdělení mezi chodem\ntábora a přičleněnými „operačními“ skupinami a pracovními skupinami hnutí. Na\nsvém vrcholu zde přes noc spalo kolem 600\nlidí. To zahrnovalo masivní provoz, který vtáhl\nstovky aktivistů. Ale ve stejný čas zde vznikaly\npracovní skupiny orientované na nejrůznější\ntémata okolo hnutí; ty získaly svou vlastní\ntrajektorii. Původně se skoro všechny pracovní skupiny scházely na místě v Zuccottiho\nparku, většina končila v blízkém atriu, nebo\ndokonce na vzdálenějších místech – v halách\nodborů apod. Teoreticky se tyto pracovní\nskupiny zodpovídaly velkému shromáždění;\nv praxi fungovaly skoro úplně autonomně\ns nerovnoměrnou úrovní zpětných zpráv velkému shromáždění. Velké shromáždění velmi\nrychle přestalo být místem, kde se přijímají\nVe skutečnosti nemá velký význam, že\nvšechny největší akce OWS (shromáždění\ndělníků 5. října; globální den akcí 15. října;\na pochod dělníků 17. listopadu) byly plánovány mimo velké shromáždění – a v některých případech skoro úplně mimo OWS.\nNapříklad masové shromáždění 5. října organizovali lidé z „Koalice za 12. květen“ – koa-\nlice komunitních a dělnických skupin, která\norganizovala pochod v témže roce. Dvě ze\ntří masových akcí byly poháněny z větší části\nnewyorským organizovaným dělnickým hnutím s mladými radikály orientovanými na pracující, kteří tvořili most mezi OWS a odbory.\nVšechno to znamenalo, že hnutí bylo\nvelice „rozplizlé“ a že nebyla jasná centra pro\nrozhodování. Ovšem tak dlouho, jak existoval tábor, existovalo také praktické centrum,\nkteré zajišťovalo prostor pro překrývání jednotlivých aktivit, pro lidi, kteří vstupovali do\nhnutí a pro to, aby byla udržována určitá úroveň koheze. Existovaly také specifické pracovní skupiny, které tuto kohezi udržovaly.\nNapříklad podpůrný výbor se scházel denně\npřed velkým shromážděním a plánoval jeho\nagendu; navíc, každé větší rozhodnutí procházelo skrze výbor přímé akce (i když centrum pro organizování bylo často kdekoli).\nTato historie je důležitá, protože ukazuje, kolik toho bylo ztraceno, když byly\ntábory vyklizeny a do hry vešly odstředivé\nsíly. Hnutí zkrátka nebylo dostatečně vyvinuto, aby ustálo jejich vliv. V New Yorku to\nmůžeme doložit na tom, jak se hnutí připravilo na zamýšlené vyklizení. Navzdory rostoucímu vědomí, že starosta Bloomberg plánuje\nvyčistit Zuccottiho park, jediný skutečný\nplán na obranu zahrnoval aktivisty, kteří se\npřiváží, a výstražný SMS systém. V noci, kdy\npřišlo vyklizení, byla policie schopná smést\npark během hodiny a zatknout kohokoliv,\nkdo zde zůstával. Do doby, než lidé odpověděli na esemeskový výstražný systém, byla\noblast obklíčena, policie všechny rozdělila\na zaútočila na rozptýlené skupinky protestujících. Neexistoval plán pro demonstraci\nnásledující den nebo pro velké shromáždění\nk plánování dalších akcí. Většina klíčových\norganizátorů byla ve vězení. Aktivisté učinili\nněkolik pokusů o to, sejít se následující den,\nale neexistovala skutečná koordinace, a bylo\ntak na jedincích, aby odpověděli na protikladné výzvy, jak nejlépe dovedou.\nV prvním měsíci následujícím po vyklizení Zuccottiho parku bylo hnutí stále ve\nstavu neustálých změn a nebylo jasné, jak\nmoc ztrát utrpělo. Jen několik dní po vyklizení, 17. listopadu, zde byla demonstrace\nněkolika tisíců, která pokračovala v zapojování nových lidí do hnutí. Nicméně nálada\nna demonstraci byla značně jiná než na těch\npředchozích. Spíše než decentralizované\n„lidové mikrofony“ zde byl velký sound systém zajištěný a provozovaný odbory a neuvěřitelně vyzbrojené bezpečnostní složky,\nkteré zajišťovaly, aby lidé pochodovali mimo\nZuccottiho park. Policie a radnice převzaly\niniciativu. Do časného ledna bylo jasné, že\nhnutí se stalo izolovaným a je na ústupu.\nV tomto kontextu se protikladné politické\nproudy, které byly drženy rostoucím masovým hnutím, začaly oddělovat a polarizovat.\nNejzarytěji politicky definovaný proud,\nkterý se objevil, byli ultraleví, tvrdí anarchisté. Tento proud je nejvíce koncentrovaný\nna západním pobřeží a prezentuje se skrze\nblogy/skupinky jako Zátoka hněvu, Oaklandská komuna a Kolektiv černé orchideje. Také\nmá ovšem vliv na národní úrovni a politicky\nje propojen s povstaleckým [insurrectionary]\nanarchistickým proudem, který se objevil\npřed několika lety a je nejblíže identifikovatelný s okupací Nové školy v New Yorku.\nAktivisté Occuppy byli vždy hrdí na o, že\nprovádějí smělé militantní akce a vymezovali\nse vůči „nudným“, povoleným pochodům,\ntradičně svolávanými odbory a levicí. Ovšem\nna vrcholu hnutí to byl masový charakter\nzápasu, který dovoloval spojovat se s širšími\nvrstvami pracující třídy. A většina aktivistů,\ndokonce i když vyjadřovali obavy ohledně\nkooptace, viděli důležitost v rozvíjení vztahů\ns odbory a jinými sociálními organizacemi.\nOvšem jakmile hnutí ztratilo masový charakter, začala dominovat politika, která nahrazovala masovou akci ve prospěch individuální\nkonfrontace. Zatímco mnoho aktivistů hnutí\nbylo přitahováno směrem k této politice\nfrustrace a netrpělivosti, tvrdí anarchisté\nnabídli teoretické ospravedlnění a vědomě\nse pokoušeli vést hnutí tímto směrem.\nVýzva ke generální stávce 2. listopadu\nreprezentovala vrchol spolupráce mezi\nodbory a hnutím Occupy. Ale spíše než aby\nto chápali jako příležitost, tvrdí anarchisté\ndošli k závěru, že aktivisté mohou nahrazovat akce pracujících na pracovištích vlastními intervencemi. V této koncepci může\nbýt proud kapitálu rozrušen bez aktivní\nparticipace pracujících na specifickém pracovišti. To může nastat při útoku na produkci\nzvnějšku. Jeden z kolektivu autorů, známý\njako Oaklandská komuna, charakteristicky\nvyjádřil logiku tohoto uvažování: „Subjekt\n‚stávky‘ již není pracující třída jako taková,\načkoli pracující jsou vždy zahrnuti. Stávka se\njiž nejeví jako úmyslné stažení dělníků z pracovišť těmi, kdo jsou zde zaměstnáni, ale jako\nblokáda, potlačení (nebo dokonce sabotáž\na destrukce) tohoto pracoviště proletáři, kteří\njsou mu cizí.“\nTento argument byl často rozšiřován\na vyzníval nepřátelsky vůči organizované\npracující třídě. Aktivisté Kolektivu černé\norchideje v Seattlu začali v prosinci formulovat koncepci Occupy jako reprezentaci\n89 % pracujících, kteří nejsou organizováni\nv odborech. Ačkoli odmítali tvrzení, že tento\nslogan vyjadřuje nepřátelství vůči odborům,\nodboráře líčili jako privilegovanou kastu:\n„V prohlubující se ekonomické krizi je\ntěžké říkat chudým, nezaměstnaným, neregistrovaným imigrantům, barevným lidem,\nže nás všech se týká boj odborově organizovaných zaměstnanců, obzvláště relativně\nprivilegovaných dělníků […] Když revolucionáři jednají jako by se legitimní třídní boj\nodehrával pouze v rámci odborové centrály,\nignorují skutečné, materiální rozdělení mezi\nodborovými a neodborovými pracujícími,\nz nichž mnoho vidí odborově organizované\npracující jako vzdálené každodennímu životu\nv lepším případě, v horším případě jako privilegované zaměstnance, kteří nerozumějí\nV této linii argumentace je několik\ninherentních problémů. Za prvé, odbory\njsou vykreslovány jako hájemství zejména\nbílých mužů. Ve skutečnosti jsou ale ženy\na barevní lidé v odborech reprezentováni,\na to díky výdobytkům hnutí za občanská\npráva a za emancipaci žen. To je také jeden\nz důvodů, proč hrály odbory důležitou roli\nv mnoha zápasech za sociální spravedlnost\nv posledních letech – obranu práv imigrantů\nnevyjímaje. Za druhé, většina odborově neorganizovaných zaměstnanců by se k odborům\npřidala, kdyby vůči nim necítila zášť. Když\nodbory provedou určitou akci, která reprezentuje relativně dobře placené námezdně\npracující, těší se přesto široké podpoře. Snad\nto je proto, že většina námezdně pracujících,\norganizovaných nebo neorganizovaných,\ninstinktivně rozeznává skutečnost, kterou\nanarchisté z Kolektivu černé orchideje nevidí\n– když odbory bojují a vítězí, zvyšují potenciál k tomu, aby se věci měnily k lepšímu\nu všech pracujících.\nUltraleví tedy dopředu zamítají trpělivé\nzískávání pracujících, ať už odborově organizovaných nebo neorganizovaných, a teoreticky ospravedlňují své trvání na konfrontační\ntaktice. Ničení vlastnictví a násilná konfrontace s autoritami jsou oslavovány jako součást povstaleckého procesu. Pro tento proud\n„bezprostředního útok na naše nepřátele“, jak\nto popisuje Oaklandská komuna, znamená\nkrok vpřed akce bez ohledu na to, kolik lidí se\njí zúčastnilo a kdo se zapojil. Tvrdí anarchisté\nměří sílu hnutí vůlí lidí zapojit se do takovýchto útoků. Článek uveřejněný na Zátoce\nhněvu po posledních protestech 1. máje je\nilustrativní. V něm jeho autoři poukazují na\nto, co považují za úspěch:\n„Žádné jiné čtyřiadvacetihodinové\nobdobí, které v poslední době pamatujeme, nerozpoutalo takovou bojovnost\nnapříč zemí. Od celodenních pouličních\nbojů v Oaklandu ke štítovému bloku v Los\nAngeles, od odvážného pokusu Wildcat\npochodovat v New Yorku k překvapivému\nútoku na policejní stanici v San Franciscu, od\nantikapitalistickému pochodu v New Orleans\nk pozoruhodnému zpustošení bank v Seattlu\na korporátních řetězců soudruhy s černou\nvlajkou Velké davy, které se vydaly do ulic na\n1. máje, aniž by se bály násilných konfrontací\ns policií, a zdálo se, že vcelku podporují ničení\nmajetku. To je důležitý bod obratu, který\nnaznačuje, že tón a taktika dalšího období\nbude úplně odlišná od minulého podzimu.“\nZapomněli zmínit, že každá z těchto akcí\nzahrnovala – v nejlepším případě – stovky\naktivistů. Snad ještě výmluvnější je, že ultraleví ignorují některé působivější masové akce,\nkteré se toho dne udály. Vrchol nastal v New\nYorku, kde 30 tisíc imigrantů, členů odborů,\nstudentů a dalších aktivistů pochodovalo\nz Union Square do Zuccottiho parku, kterýžto\nprotest připomínal rané dny OWS. Menší,\nnicméně relevantní pochody v počtech od\n3 do 7 tisíc, se udály ve městech jako Los\nAngeles, San Francisco, Oakland nebo Chicago. Ale protože většina z těchto akcí byla\nlegálně povolenými pochody, nejsou některými anarchisty považovány za krok dál,\nnechápou je jako potenciální základnu pro\nrevitalizaci hnutí, a to navzdory tomu, že tyto\nudálosti přivedly do ulic největší počty lidí\nod listopadu. Na hodnotícím mítinku v New\nYorku anarchisté, kteří organizovali pochod\nWildcart (který přitáhnul několik stovek lidí),\nargumentovali, že masový pochod byl důvodem, proč se toho dne více lidí nezapojilo do\nv samotném vztahu mezi hnutím Occupy\na odbory bylo napětí. Odboroví vůdcové\npovažovali Occupy za příležitost dostat do\nhnutí pracujících novou energii. Ale také\nse snažili dostat zápas do přijatelných mezí\na obzvláště využít této energie ke znovuzvolení prezidenta Obamy. V plné kráse\nse to ukázalo, když prezident SEIU, jedněch\nz největších odborů v zemi, vyjádřil podporu pro Obamu v den před demonstrací\n17. listopadu v New Yorku. V den demonstrace se také na povrch dostala skutečnost\nodborového byrokratického aparátu, který\nse pokoušel demonstraci kontrolovat. Bylo\nzde zcela vědomé rozhodnutí na straně SEIU\na jeho spojenců zajistit, aby se 30 tisíc lidí na\ndemonstraci nepokusilo pochodovat, aby se\nnepokusili znovu okupovat Zucottiho park;\nmísto toho byla demonstrace nasměrována\ndo vnějších obvodů města.\nDecentralizovaná povaha hnutí Occupy\nznesnadňuje odborům nebo Demokratické\nstraně jej jednoduše kooptovat, nicméně\nobě tyto síly by rády nasměrovaly energii\naktivistů do nadcházejících prezidentských\nvoleb. Tříštění hnutí činí pro kohokoliv snadnějším, aby převzal jazyk „Occupy“ a použil\njej pro vlastní účely. V poslední době liberální\nDemokratická nevládní skupina MoveOn.org\nve spojení s většími odbory, zorganizovala\nsérii nenásilných tréninků, které nazvaly „jaro\n99 %“. Více než 100 tisíc lidí – tito lidé pocházeli většinou z rané fáze hnutí – se tréninků\nnezúčastnilo. Organizátoři trvali na tom, že\ntyto tréninky nejsou o tom dodat Obamovi\nhlas, ale zajišťují hmatatelnou a organizovanou potenciální základnu pro takový pokus.\nTento důraz na konfrontační taktiku\nposouvá hnutí na půdu, na které se cítí policie a úřady celkem pohodlně. Vyvinul se\npředvídatelný rytmus těchto konfrontací:\npolicie čeká na počty lidí, jež se zmenšují\na rozptylují, pak zaútočí a rozdělí protestující\nlidi jedny od druhých a použije drtivou sílu,\naby rychle potlačila jakýkoli odpor. V raných\ndnech hnutí sloužilo policejní násilí radikalizaci a zapojování většího počtu lidí, protože\nlidé byli šokováni nevyprovokovanými útoky\nna mírumilovné protestující ze strany policie.\nDnes se situace změnila. Hnutí je větší měrou\nizolováno a ztotožňuje se s jeho nejotrlejším\nkřídlem. Aktivisté jsou v kolotoči vyčerpávajícího a demoralizujícího cyklu konfrontace;\nkaždé zatýkání následuje potřeba solidarity\ns vězněnými, lékařská pomoc a právní podpora.\nV době, kdy ultralevý, krajně anarchistický proud postupoval, mnoho z nejdůležitějších sociálních hnutí, které pomáhaly\ndodat podporu Occupy – zejména odbory\n– začaly ustupovat. Kritika anarchistického\nodmítnutí organizované pracující třídy\nby nicméně neměla zakrýt skutečnost, že\nDnes je hnutí Occupy na křižovatce.\nPokud se má pohnout dál, musí se spojit s širšími vrstvami pracující třídy, které daly hnutí\npůvodní masový charakter. To bude znamenat sérii skromnějších zápasů ve věci konkrétních záležitostí jako policejní brutalita,\nbydlení, veřejné školství a další. Tuto práci\ndělají – a opravdu se zvyšují počty oddaných\naktivistů. Ale nenalézají politický výraz hnutí\njako celku. Místo toho se veřejná tvář Occupy\nzaměřuje na pokusy obnovit okupaci, nedovolené pochody a přímé konfrontace.\nJsou zde dvě kritické překážky, jež musí\nbýt překonány. Za prvé, většina aktivistů se\nv rámci hnutí snaží znovuvytvořit taktiku,\nkterá vedla k explozi hnutí na podzim. To\nčasto znamená trvání na přímé konfrontaci\ns policií skrze ilegální akce. Je zde nevyřčený předpoklad, že policejní represe podnítí – podobně jako na podzim – masovou\nsympatii. Místo toho ale tyto pokusy vedou\nk dalšímu vyčerpávání sil hnutí. A konečně\nto může zformovat skutečnou bariéru, která\nnedovolí dále spolupracovat s dalšími hnutími.\nZa druhé, hnutí se nepodařilo nahradit\nkritické funkce, které tvořily tábory. Jsou\nzde stovky aktivistů, kteří zápasí s otázkou,\njak posunout hnutí dopředu. Ale neexistuje\npolitické místo, na kterém by se mohli sejít\na diskutovat. A dokonce – to je ještě problematičtější – neexistuje organizační mechanismus pro realizaci jakékoli odsouhlasené\nakční strategie. Nejdestruktivnější akce, které\nprovádějí sekce hnutí, podkopávají jakékoli\npozitivní pokusy spojit se se širšími silami\npracujících. Široce sdílená představa horizontálního hnutí „bez vůdců“ blokuje vytvoření\nKrátkozraké zaměření na konfrontační\ntaktiku a trvání na absenci struktury plyne\nz široce rozšířeného názoru, že OWS bylo\núspěšné právě proto, že vytvořilo novou\npůdu. Nejvíce komentářů o hnutí, stejně tak\njako sebehodnocení aktivistů hnutí, se zaměřuje na taktiku okupace a na fakt, že OWS se\nvynořilo nezávisle na odborech, liberálních\nnebo levicových silách. Není pochyb, že tento\nmoment byl klíčový. Ale zrovna tak platí, že\nzde byla celá série konjukturálních faktorů,\nkteré úspěch hnutí umožnila. Některé z těchto\nfaktorů byly skutečně nepředvídatelné – jako\nneoprávněná, vysoce medializovaná brutalita\nproti protestujícím a následná masová sympatie. Další byly výsledkem vědomého snažení\ndlouhodobých aktivistů, jako je spolupráce\ns odborovými a antirasistickými aktivisty.\nPůvodní příčiny exploze hnutí nám však\nříkají málo o tom, jak se nyní posunout dál.\nOWS se napojilo na hluboké žíly akumulované hořkosti a nespokojenosti v USA. Ale\njakožto hnutí se naprosto vymklo existující\norganizační a politické kapacitě pracujících.\nTato třída byla na ústupu 35 let a trpí jizvami\nporážky a demoralizace. Monumentální události roku 2011 – od egyptské revoluce k OWS\n– začaly tuto situaci pozvolně měnit. Jde o to,\naby hnutí, které bylo podivuhodně úspěšné\npo určitou dobu, konsolidovalo síly po časech,\nkdy trpělo porážkami.\nJe nejasné, jakým způsobem se hnutí\nOccupy revitalizuje nebo zda se vůbec ve své\nsoučasné podobě oživit může. Ale zásadně\nzměnilo krajinu americké politiky a odhalilo linie třídního hněvu. V tom smyslu přispělo k znovuvybudování sebevědomí třídy\npracujících, její organizace a militantnosti.\nNení nedostatek témat, s nimiž pokračovat. A pokračující útok vládnoucí třídy jistě\ngarantuje nová povstání. V poslední době\nboj za spravedlnost pro Trayvona Martina –\nneozbrojeného černého teenagera zavražděného rasistickým členem dobrovolné hlídky\n– hrál roli v oživení antirasistického hnutí.\nV květnu 10 tisíc demonstrantů pochodovalo\nproti summitu NATO v Chicagu. A v době,\nkdy vzniká tento článek, se 32 tisíc členů chicagského odborového svazu učitelů připravuje na potenciální podzimní stávku. Tyto\nzápasy se nemusejí odehrávat skrze hnutí\nOccupy. Ale jsou součástí stejné dynamiky,\nkterá jim dala vznik. Nejdůležitější poučení\npro etablovanou levici, kterou hnutí inspirovalo, plyne z poslední vlny zápasu a z toho,\nže je nutné organizaci odporu rozšířit všemi\nZ International Socialism Journal č. 135 přeložil Martin Šaffek\nPřipravujeme rozhovory s aktivisty z hnutí\njako součást světového kapitalismu\nKniha Státní kapitalismus v Rusku od Tonyho Cliffa, která poprvé vyšla roku 1947, je první ucelenou marxistickou analýzou\ntzv. komunistického režimu. Práce se zaměřuje především na stalinistický režim ve 30. a 40. letech. Autor v ní přesvědčivě\nukazuje, že ruská byrokracie je vládnoucí třídou, jež hraje stejnou úlohu jako buržoazie v tradičních kapitalistických zemích,\na stalinistický režim je proto třeba chápat jako zvláštní, státně byrokratickou formu kapitalismu. Dílo je aktuální i dnes,\nnabízí totiž pádnou odpověď na primitivní antikomunismus, který propaguje většina masmédií. Kniha je překládána na\npokračování pro Solidaritu; předcházející kapitoly jsou k dispozici na www.socsol.cz.\nStalinistický stát nakládá s celospolečenskou pracovní silou tak, jako soukromý\nvlastník továrny se svými dělníky. To znamená, že vědomě rozděluje práci. Je tedy\nrozdělení celospolečenské práce v Rusku\nněčím determinováno? Pokud by Rusko\nnesoupeřilo s ostatními zeměmi, bylo by\nrozdělení celospolečenské práce zcela libovolné. Ve skutečnosti jsou však Stalinova\nrozhodnutí založena na faktorech, ležících\nmimo jeho kontrolu. Těmito faktory jsou\nsvětová ekonomika a světová konkurence.\nZ tohoto pohledu je ruský stát v podobné\nsituaci jako vlastník jednoho kapitalistického podniku, který soupeří s jinými podniky.\nMíra vykořisťování, tedy poměr nadhodnoty a mzdy (m/v), není závislý na\nlibovůli stalinské vlády, ale je diktován\nsvětovým kapitalismem. Totéž platí pro\nmodernizaci techniky, neboli, řečeno\nmarxistickou terminologií, pro vztah mezi\nkonstantním a variabilním kapitálem (k/v).\nTen vyjadřuje podíl mezi hodnotou strojů,\nbudov, materiálů, atd. na straně jedné,\na mzdami na straně druhé. Zrovna tak je\ndáno také rozdělení celkové pracovní doby\nruské společnosti na výrobu výrobních\nprostředků a výrobu spotřebního zboží.\nNahlížíme-li tedy na Rusko jako na součást\nmezinárodní ekonomiky, můžeme zde rozpoznat základní rys kapitalismu: „Anarchie\nve společenské dělbě práce a despotismus\nna jednotlivých pracovištích [...].“\nPokud by Rusko chtělo zaplavit světový\ntrh svými produkty, nebo pokud by jiné\nzemě zaplavily svými produkty ruský trh,\nmusela by na to ruská byrokracie reagovat\nsnížením mezd či zvýšením intenzity práce\n(zvýšení míry vykořisťování m/v), nebo\nzvýšením produktivity práce modernizací\nvýroby (čímž se mění organické složení\nkapitálu k/v). To vede v obou případech ke\nzvyšování produkce výrobních prostředků\nv poměru k výrobě spotřebního zboží. Tatáž\ntendence se projevuje i tehdy, pokud tlak\nsvětového kapitalismu nabývá spíše vojenské formy než normální obchodní soutěže.\nRuská ekonomika je až dosud příliš\nzaostalá, než aby mohla zaplavovat zahraniční trhy svými výrobky. Její vlastní trhy\njsou pak před vnější konkurencí chráněny\nstátním monopolem na zahraniční obchod,\nkterý může být zničen jedině vojenskou\nsilou. Proto je dnes obchodní konkurence\nve srovnání s vojenským soupeřením méně\nvýznamná. Vzhledem k tomu, že se mezinárodní konkurence projevuje převážně\nvojenským soupeřením, mění se zákon\nhodnoty ve svůj opak. Tedy v honbu za\nTento bod je třeba vysvětlit. Vzhledem\nk tomu, že hodnota je jediným výrazem\nspolečenského charakteru práce ve společnosti složené z nezávislých výrobců, snaží\nse kapitalista posílit svou pozici vůči svým\nkonkurentům zvyšováním celkové hodnoty\nmajetku, který vlastní. Protože je však tato\nhodnota vyjádřena v penězích, je kapitalistovi lhostejné, zda investuje řekněme\nmilion liber do výroby obuvi se ziskem 100\n000 liber, nebo zda je investuje do výroby\nzbraní se stejným ziskem.\nUžitná hodnota zboží je pro kapitalistu\npouze nutnou podmínkou k tomu, aby bylo\nmožné zboží prodat. Pokud zboží tuto užitnou hodnotu má, kapitalistu již její význam\nnezajímá. Ve vzorci oběhu kapitálu, peníze\n– zboží – peníze (P – Z – P´), vystupuje\nzboží jen jako prostředek přeměny P na P´\n(pokud je u kapitalisty vše v pořádku, pak\nje P´ větší než P).\nKdyby ruský stát intenzivně obchodoval s ostatními zeměmi, snažil by se vyrábět\npředevším to zboží, jež má na světových\ntrzích nejvyšší cenu a nakupovat v zahraničí jen to nejlevnější zboží. Tak jako soukromý kapitalista by se snažil rozmnožovat\nsvůj majetek produkcí nějakých užitných\nhodnot bez ohledu na to, jaké bude jejich\nvyužití. (Tento faktor má velký vliv na\nobchod Ruska se svými satelity.)\nProtože má však soupeření s ostatními\nzeměmi především vojenskou podobu, má\nstát jakožto zákazník zájem o zcela specifické užitné hodnoty. Těmi jsou kupříkladu\ntanky, letadla, pušky apod. Soupeření\nRuska se zbytkem světa se odráží ve stoupající míře využívání užitných hodnot\n(zbraní) ke konečnému vítězství ve světové\nkonkurenci (na válečném poli). Užitné hodnoty jsou proto i zde pouhým prostředkem\na nikoli cílem výroby.\nPodobný proces probíhá i v tradičních\nkapitalistických zemích, i když daleko\nkomplikovanějším způsobem. Jednotlivým kapitalistům zde nezáleží na tom, zda\ninvestují svůj kapitál do výroby zbraní nebo\ndo výroby másla. Zásadní je pro ně pouze\notázka, jestli je daná produkce zisková.\nNaopak státu, do kterého kapitalisté patří,\nna užitných hodnotách silně záleží. Kapitalista a stát jsou zde ve vztahu prodávajícího\na kupce. Prvému záleží jen na hodnotě,\nzatímco druhý má zájem o užitné hodnoty.\nAle ve skutečnosti jsou tyto směnné\nvztahy pouze formální, neboť stát žádnou vlastní komoditu nenabízí a zbraně\nplatí z půjček a daní uvalovaných na celou\nekonomiku. Jinými slovy, náklady na zbrojení jsou více či méně rozloženy na celé\nhospodářství. (Pokud si stát místo výběru\ndaní a půjček vyrábí zbraně sám, stává\nse tento vztah ještě zřetelnějším.) Heslo\n„děla místo másla“ charakterizuje situaci,\nkdy je mezinárodní dělba práce přerušena\na konkurence ve formě volného obchodu je\nnahrazena přímým vojenským soupeřením.\nUžitné hodnoty se tak i zde stávají cílem\nDalším důkazem tohoto jevu je rozdíl mezi technickým pokrokem za války\na během míru. Ve válečné ekonomice\nnení trh nikterak limitovaný. Není potřeba\nani snižovat náklady na výrobu v zájmu\nobchodní soutěže. Je zde však obrovský\ntlak vyrábět co možná největší množství\nvýrobků. Proto mohla být během 2. světové války zavedena celá řada technických\nnovinek, jimž v době míru bránily monopoly a kartely.\nSkutečnost, že je ruská ekonomika orientovaná na produkci určitých užitných\nhodnot, však ještě neznamená, že se jedná\no socialistické hospodářství. Je sice pravda,\nže socialistické hospodářství je rovněž\nzaměřené na produkci jistých (velice odlišných) užitných hodnot. Avšak rozdíl mezi\ntěmito dvěma systémy je naprosto zásadní.\nStoupající míra vykořisťování a podřizování\ndělníků výrobním prostředkům, společně\ns rozsáhlou výrobou zbraní, vede ke stupňování a nikoli k oslabování útlaku lidí.\nJakmile se podíváme na ruskou ekonomiku z hlediska konkrétní historické situace – anarchie na světovém trhu – zjistíme,\nže ruská ekonomika je zcela podřízena\nnyní n idarita\nÚvaha o českém a německém squatingu musela na internetu vyjít v „upravené podobě“, protože autor chápe squating v rámci\ntřídního boje. Uveřejňujeme text v nezměněné podobě.\nPolitolog Ondřej Slačálek ve svém článku\nv Právu z 4. července 2012 v reakci na brutální\npolicejní zásah v pražské vile Milada píše\no squatingu jako o nové verzi levice.\nBudeme-li cyničtí, všimneme si také\njeho paradoxní logiky. Squating je vedlejším, nechtěným efektem urbánní geografie,\njak ji organizuje logika pozního (neoliberálního) kapitalismu, kdy se lidé z vyšší a vyšší\nstřední třídy stěhují z center na bězvětrná\npředměstí s dlouhými ulicemi (například\nberlínský Zehlendorf ) nebo na venkov, a kdy\nse v důsledku emigrace kapitálu za levnou\npracovní silou do chudých zemí zavírají\nfabriky a zaniká průmyslová pracující třída,\ndoplňovaná imigranty. V městském prostoru\ntak vzniká vakuum, z kterého squateři kreativním způsobem vytvářejí centra alternativního bydlení, způsobu života a kultury.\nEfekt je to nechtěný právě pro lidi z vyšších tříd a jejich třídní zájmy, protože v západoevropských velkoměstech se squaty\nstávají podhoubím a základnou nejen pro\nradikálně levicovou kulturu, ale také politiku. Vyšší třídy bohatých zemí jsou ovšem\nponěkud kultivovanější a vzdělanější – a tak\nse squating stal zavedenou sociokulturní\ninstitucí. Na kulturní akce pořádané squatery\nsi bohatí lidé chodí tříbit svůj estetický vkus\na tolerují jim jejich levicové názory. Dobře ví\nproč. Bohatství a kulturní vyspělost jedněch\nje v třídní společnosti vykoupena vykořisťováním a tudíž zaostalostí druhých, a proto\nnení důvod obávat se revoluce v zemích\njádra globálního kapitalismu. Levičáství,\npunk či homosexualita jsou tolerovány jako\nNaopak, v České republice je squating\npovažován za zločin proti posvátnému\na nedotknutelnému soukromému vlastnictví. Amen. Ano, Česká republika jako\nchudá „postsocialistická“ země na východním okraji civilizace nemá vyspělou sociální strukturu jako západní Evropa a česká\nstřední třída a její noshledi, pamatující éru\nveksláků, nejsou natolik kultivovaní, aby\nkritiku kapitalismu chápali jako obohacení\nlidského ducha. Antikomunismus je alfou\ni omegou českého diskurzu a díky cenzuře,\nkdy nejsou téměř vydávána díla autorů\nfrankfurtské školy, je kritika zábavního průmyslu téměř neznámá.\nMohlo by se zdát, že tento problém je\nspolečný pro celou východní Evropu, která\nmá zkušenost s tzv. „reálným socialismem“.\nPodívejme se ale blíže na příklad bývalého\nConna Island – Lipsko\nPo pádu Berlínské zdi potkal churavějící\nvýchodoněmeckou společnost ještě drastičtější šok než českou a z bývalé NDR se\nstal „divoký Východ“. Migrace lidí na Západ\na rušení průmyslu zanechaly další volný prostor pro „dřepníky“, jak by řekl český básník\nOvšem squating a kulturní undrground\nměl v NDR tradici již od 80. let, a mnohem\nbohatší než v ČSSR. Zatímco východoberlínětí squateři brali v 80. letech ideologii\nsystému za slovo a tvrdili úřadům, že jde\no socialistický způsob bydlení a života –\na měli pravdu! – , úřady naopak tvrdili, že jde\no import z kapitalistického Západu. Ptejme\nse tedy českých úřadů: je squating zločin\nproti kapitalismu nebo proti socialismu?!\nKromě čtvrti Prenzlauer Berg ve východním Berlíně je jedním z nejznámnějších\nsquatů východního Německa Conna Island\nv Lipsku, který byl založen na počátku 90.\nlet, kdy jižní část města Connewitz obsadila\nlevice, zatímco čtvrtí neonacistů se stala\nKrásný squat, bývalý Eiskeller Park,\nkde sídlila lipská organizace Hitler-Jugend\na později FDJ (mládežnická organizace\nSED), se stal sociokulturním centrem města\ns vlastním parkem, restaurací, knihovnou\na barovým sálem, kde se pořádají jak hojně\nnavštěvované akce alternativní kultury, tak\nakce radikální levice (anarchisté, Die Linke,\nAntiFa atd.). Na rozdíl od ČSSD nebo KSČM,\njejichž kulturní politikou je hitmaker Michal\nDavid či socrealistický folklor, německá\nlevice, s výjmkou SPD a zelených, je integrována také v undergroundu.\nNa rozdíl od řady českých squaterů, kteří\nse často nejsou schopni politicky vyhranit, lipští squateři jsou uvědomělí levičáci.\n„Conne Island funguje jako levicový projekt.\nTi, kteří jsou zde kulturně či politicky nejaktivnější a velká část kmenového publika se\nsami mohou chápat jako ‚levicoví‘“, píší Ulrich\nSchuster a Philipp Graf v knize Conna Island\n20 YRS, vydané k jejímu výročí.\nVelká německá města (Hamburg, Brémy,\nPorůří, Berlín, Lipsko a další) jsou bohatá na\nradikálně levicové squaty, ale západní společnost (na rozdíl od represivních složek) je\njimi již ochočena, zatímco na východě se\nstávají skutečnou základnou pro třídní boj\nproti kapitálu. Vedle odborů a politických\norganizací další zbraní.\nOndřej Slačálek má tedy pravdu, že squating je nová verze levice. Je novou zbraní\nv třídním boji. Ve východním Německu je\ntato zbraň nejen díky příznivějším kulturním podmínkám, ale také díky lepším zkušenostem kovářů, kvalitně ukována. Česká\nspolečnost nemá příliš odlišnou strukturu\nod té východoněmecké, ale aby dosáhla její\nkulturní úrovně, musí si squating probojovat\nJe nedůstojné tajit se se svými názory\na je třeba otevřeně prohlásit, že squating\nbude mít v českých městech lepší zázemí\nteprve tehdy, až se vyšší třídy budou více stěhovat na svá poklidná předměstí. Ať se čeští\nměšťáci třesou před alternativní kulturou.\nSquateři v ní nemají co ztratit. Leda zábavní\nkýč. Dobýt mohou celý prostor.\nDemokracie a možnosti výběru ve východní\nEvropě a v Latinské Americe\nOtázka z publika: Chtěla bych se\nzeptat na východní Evropu. Moje otázka se\ntýká revolucí v posledních třech letech, se\nsilnou a zřejmou účastí Spojených států ve\njménu demokracie. Myslím tím země jako\njsou Gruzie a Ukrajina. Přemýšlela jsem,\njestli tyto země měly jiné možnosti výběru\n– protože si musely vybrat mezi Ruskem\na Spojenými státy – jestli byla nějaká třetí\nmožnost? A jakou jim z této perspektivy\npředvídáte budoucnost? Děkuji Vám.\nv El Salvadoru, který spáchala teroristická\nskupina řízená Spojenými státy. Tahle skupina měla za sebou, jak jistě víte, už tisíce\nběžných obětí, a tak vystřelila mozky šesti\npředním latinskoamerickým intelektuálům.\nNo a krátce poté Václav Havel – symbol\nvýchodoevropských disidentů – přijel do\nSpojených států a přednášel v Kongresu,\nkde za bouřlivého potlesku popsal Spojené státy jako ochránce svobody. A média\nbyla bez sebe radostí – včetně levicově\nliberálních komentátorů – vstupujeme do\nNoam Chomsky: Víte, ony jistě mají\njiné možnosti výběru. Myslím tím například, že mají stejné moznosti výběru jako\nJe velice překvapující dívat se na rozdíly mezi bývalými ruskými a americkými\nsatelity. Existují mezi nimi velice nápadné\nrozdíly. Ruské satelity na tom byly mnohem lépe než satelity USA, alespoň v poststalinském období. Myslím tím, že život\ndejme tomu v Bulharsku byl o hodně\nlepší než život v Guatemale. A tohle platí\nzhruba paušálně. Na druhé straně, disidenti\nv Rusku a ve východní Evropě měli unikátní\nvýhodu v tom, že je ten nejsilnější propagandistický systém na světě a ty nejmocnější státy na světě podporovaly. A tak si\nutvořili poněkud úsměvný pohled na svět.\nJejich pohled na svět je typicky takový, že\noni jsou těmi, kteří trpěli více než kdokoliv\njiný. To je v Latinské Americe velice odlišné.\nA někdy je to vidět docela nápadně.\nTak si vezměte rok 1989. Vybaví se vám\natentát na šest předních latinskoamerických intelektuálů – jezuitských kněží –\nnemůžete rozumět. Není Vám dovoleno\ntomu rozumět. No a to se váže k vaší otázce.\nVýchodoevropané jistě mají možnosti\nvýběru, ale jen pokud si nenechají zcela\nvymýt mozek a začít si myslet, že oni jsou\nnejvíce, anebo jedinými lidmi na světě,\nkteří vydrželi represi, a že Spojené státy\njsou ochránci svobody. Myslím si, že latinskoameričtí intelektuálové trpěli hrozně\n– a všichni Latinoameričané také – ale\nnechválili Rusko jako ochránce svobody.\nVíte, většina z nich měla velmi málo\niluzí o Rusku. Takže existuje řada různých\ndůvodů, proč ve východní Evropě neexistují\ntakové možnosti výběru, jaké jsou v Latinské Americe. A to je vidět.\nA co se týče podpory barevných revolucí Spojenými státy, tak ta se drží jediného\nprincipu. Je to starý princip, jež je uznáván\ni relativně konzervativní vědou a který sedí\ntéměř perfektně. Zní následovně:\nDemokracie je dobrá jen tehdy, pokud\njde ruku v ruce s ekonomickými a strategickými zájmy.\nNenajdete článek, který by neříkal,\nže Bush plní svou misi šíření demokracie\nv Iráku, na Blízkém Východě a všude jinde\ndo světa, tedy to, co Boston Globe nazývá\n„mesianistickou misí zavést demokracii na\nsvětě“. Fakta nehrají žádnou roli. To je jeho\nposlání. To je stranická linie, a ve společnosti, která je hluboce indoktrinována, je\nnemožné vidět, že fakta jsou s tím zcela\nv rozporu. Ale to je na Západě standard.\n„romantické doby“ atd. atp. To bylo neuvěřitelné.\nPředstavte si, že by se to stalo naopak.\nPředstavte si, že Václavu Havlovi a šesti jeho\nspolečníkům by vystřelil mozky elitní prapor řízený Rusy, který již zabil desítky tisíc\nlidí v Československu. A dejme tomu otec\nEllacuría – jeden z těch latinskoamerických jezuitů – by býval o několik dnů později letěl do Moskvy a ocenil by Rusy jako\nochránce svobody [smích mezi diváky]. Je Z angličtiny přeložili Navdeep Sidhu\nto nemyslitelné, ale kdyby se to stalo, to a Jan Májíček\nmísto by se nafouklo. Ale na Západě tomu [email protected]\n„Báseň není zjevení, ale dílo těžké a neveliké jako dělnická práce,“ napsal přední literát meziválečného období, který se angažoval\nv antifašistickém odboji. 1. června letošního roku uplynulo 70 let ode dne, kdy byl nacisty zavražděn na Kobyliské střelnici v Praze.\nZávěrem Dnů antikapitalismu 2012 přednášel o Vladislavu Vančurovi Jiří Brabec. Nelze\nvypočítávat práce tohoto literárního historika\na signatáře Charty 77, jehož celoživotní předmět zájmu sahá do dvou století, totiž dvacátého a devatenáctého. Vedle mimořádných\nliterárněhistorických statí, jež často temati-\nzují myšlení o umění, vzpomeňme alespoň\nBrabcovu pozornost věnovanou Záviši Kalandrovi, vrcholící ve výboru Intelektuál a revoluce, a novější Brabcovy práce vydané v knize\nMoc literatury a panství ideologie. Přednáška\nbohužel nemohla být zaznamenána.\nJiří Brabec úvodem situoval Vančurovu\ndobu v kontextu současného uvažování\no literatuře, potažmo umění. Meziválečné\nobdobí, a to především v souvislosti s nadějemi bolševické revoluce, charakterizuje\nperspektivnost, vyhlížení budoucího. Reálný\nsocialismus oproti tomu budoval povědomí,\nže všeho bylo dosaženo, a rovněž ideologie\npozdního kapitalismu staví na předpokladu\nkonce dějin, který doprovází bezčasí a eklektismus.\nVančura působí v dotčené sociokulturní situaci zákonitě opozičně: tvorba, v níž\npohledu do budoucna odpovídá princip\nobjevu, není v osobě uměleckého individua\nneprodyšně oddělena od politiky; v tom smyslu neexistuje rozdíl mezi básníkem a revo-\nlucionářem. Revolucionizovat slovo rovná se\nrevolucionizování společnosti přinejmenším\ndo té míry, do jaké formováním jazyka formujeme nazírání skutečnosti samé (třeba\ndodat: tento rozměr, byť stěžejní, v nedávno\nobnovené diskuzi o angažované poezii chybí\npohříchu často). Jedině aktualizací jazyka lze\nvzdorovat stereotypním kadlubům, do nichž\n„Umění jest organizace práce. Nemyslíme\ntedy jenom na devět Múz, nýbrž na všechnu\ntvořivou činnost. Nejde o neobvyklost, nejde\no novotu, nejde o sličnost. Jde o organizaci,\nustrojení, zákonnost tvořivé práce. V tomto\nsmyslu dílo jest tvar, a umění není se starati\no nic jiného než o úkoly tvárné, o ústrojnost\nvznikající skutečnosti, jež nakonec nemá\nhodnot jen etických nebo estetických, nýbrž\nje matérií i tehdy, zůstává-li básní,“ píše Vančura v Novém umění roku 1924 a pokračuje:\n„Dělnictví je jedinou chválou a jediným\nkladem tohoto období, a protože umělecké\ndílo doposud je nejčistším typem díla, tyto\npráce [...] nemohou než demonstrovati\nsvou starou jednotu. Moderní umělci tvoří\nřemeslně, jsou dělníci, jsou dělnický odbor\na v tomto smyslu především jsou komunisty.“\nLiterární polemiky, které Vančura vede se\nsvými souputníky (například o význam metafory s Ferdinandem Peroutkou), nejednou\npředznamenávají debaty na politickém poli.\nVizionářský text Proti sekretářům své strany,\notištěný roku 1926 (!) v Tvorbě, řadí Vančuru\nmezi první, kteří rozpoznávají proces vedoucí\n– řečeno s Trockým – ke stalinskému thermidoru. Roku 1929 již podepisuje společně\ns dalšími šesti autory otevřený dopis Spisovatelé komunisté komunistickým dělníkům,\nkriticky reagující na výsledky V. sjezdu KSČ,\na svoji signaturu na rozdíl od takového Stanislava Kostky Neumanna nikdy nestáhne.\nV Londýně se na marxistickém festivalu\njako každý rok i letos představila řada slavných i méně známých osobností z akademického i aktivistického světa. Ideové podloží,\nkteré všechny řečníky více či méně spojovalo,\nbyla z logiky názvu vyplývající marxistická\nteorie. Pochopitelně se nejednalo o dogmatické klábosení ve stylu marxisticko-leninistických brožur, což se může díky stavu našeho\nveřejného myšlení někomu vybavit, nýbrž\no poctivé akademické uchopení těch aspektů\nmarxistické teorie, které se na půdorysu sou-\nčasné systémové krize jeví nanejvýš aktuální.\nTo, že marxismus je živá ideová větev, dokládá\npředevším množství významných myslitelů\nsoučasnosti, které se za marxisty buď přímo\npovažují, nebo na marxistických východiscích\nplodně stavějí své aktuální reflexe současného stavu společnosti. Z takových osobností\nna festivalu přednášel politický filozof István\nMészáros, politický teoretik Alex Callinicos\nnebo sociolog a geograf David Harvey. Očekávané vystoupení filozofa Antonia Negriho\nse naneštěstí nekonal z důvodu zdravotních\nVedle hluboké a sofistikované kritiky\nsoučasného systému se objevovala klasická\nfilozofická témata jako dialektika, historický\nmaterialismus, marxismus, etika atd. Dalším\nzajímavým okruhem přednášek byly historické exkurze do určitých dějinných etap\nvýznamných z hlediska socialistického hnutí,\nnapříklad třídní boje ve dvacátých letech\nnebo kapitalismus a genocida. Stranou nezůstávaly ani konkrétní události nedávné i sou-\nčasné – arabské jaro či situace v Řecku. Na\nfestivalu však probíhaly i přednášky mířené\nna problematiku menšin, a to jak genderových, tak sexuálních, životního prostředí,\nobčanského aktivismu, kultury, vědy, medií,\nekonomie atd. Celá akce měla monumentální\nformát, který spočíval v možnosti výběru\nz padesáti přednášek denně po dobu pěti\nFestival se tradičně konal na univerzitě\nv centru Londýna University College London (asi v deseti budovách), pořádala ji naše\nsesterská organizace Socialist Worker’s Party.\nAkce se zúčastnilo několik tisíc převážně mladých lidí z celého světa, kteří jsou přesvědčeni, že vůči současnému rozporuplnému\nsystému lze hledat alternativy postavené na\nskutečné demokracii, spravedlnosti, solidaritě\na racionalitě. Pevně doufám, že prohlubující\nse krize časem přivede ke stejnému uvědomění i české studenty.\nPřekonávání globálního kapitalismu:\nod mezinárodní ke globální spravedlnosti\nČasto zaznívají protesty proti novým asociálním zákonům, které zavádějí neoliberální vlády. Lidé se také často ptají, co proti tomu\nmohou efektivně dělat. Jak je možné využít současné právo proti neoliberálním aktérům? Stále častěji se můžeme v zahraničí\nsetkávat s tím, že občanské organizace a sociální hnutí využívají prvky mezinárodního práva a tvořivým způsobem je uplatňují v\nboji proti globálnímu kapitalismu.\nMarek Hrubec, Od zneuznání ke spravedlnosti.\nKritická teorie globální společnosti a politiky.\nPraha, prosinec 2011.\nKniha se zabývá kritikou sociálního, politického a\nkulturního zneuznání v prostředí globálního kapitalismu a analyzuje, jakým způsobem lidé usilují\no spravedlnost od lokální roviny až po rovinu\nglobální. Autor ukazuje nedostatky liberální\nteorie a systematickým způsobem formuluje svoji\nvlastní alternativní, kritickou teorii společnosti a\npolitiky. Kniha po delší době předkládá celkovou\nteorii společnosti a politiky od českého autora.\nOsloví především zájemce o filosofii, politologii,\nsociologii a globální studia\nEkonomické organizace a finanční instituce jsou povinny nést právní odpovědnost\nza svou transnacionální činnost prostřednictvím právního vztahu ke svým domovským\nstátům, které jsou vázány „Mezinárodním\npaktem o hospodářských, sociálních a kulturních právech“ a dalšími smlouvami.\nMezinárodní finanční instituce a transnacionální korporace by měly být za svou činnost\nv zemích, kde působí, což se vztahuje zvláště\nna země třetího světa, zodpovědné prostřednictvím států, v jejichž obchodních rejstřících\njsou zapsány, což se týká převážně západních\nstátů. Takovýto přístup pomáhá vytvářet globální síť distributivní regulace, která přispívá\nk odstraňování chudoby. Uvedené postupy\nvyznačují slibné fragmenty vznikajícího globálního právního řádu v oblasti distributivní\nregulace, a zvláště extrateritoriální uznání\njednotlivců a sociálních skupin, kteří a které\nbyly poškozeny transnacionálními ekonomickými a mezinárodními finančními organizacemi.\nDobrým příkladem zde může být právo\nna vodu.1 Dohody o liberalizaci obchodu\nnesmějí zmenšovat schopnost žádné země\nplně uplatňovat právo na vodu. Státy\njakožto členové mezinárodních organizací\njsou ve věci práva na vodu odpovědné také\nza jednání svých korporací a mezinárodních\nfinančních institucí, jichž jsou členy: „Státy,\nsmluvní strany, které jsou členy mezinárodních finančních institucí, zvláště Mezinárodního měnového fondu, Světové banky\na regionálních rozvojových bank, by měly\npodnikat kroky, které zajistí, že na právo na\nvodu bude brán zřetel v rámci jejich politik\nposkytování půjček a jejich úvěrových politik\na dalších mezinárodních opatření.“2\nŽádná činnost občanů, firem či dalších\naktérů, která se odehrává v rámci jurisdikce\nsmluvních států, by neměla vést k tomu, že\njakýkoliv stát bude zbaven své schopnosti\nzajistit právo na vodu pro osoby, které spadají do jeho jurisdikce. „Smluvní státy by měly\npodniknout kroky, které zabrání jejich vlastním občanům a firmám v porušování práva\nna vodu jiných osob a pospolitostí v jiných\nPrávo na dostatečnou výživu je obdobným případem. Mezinárodní finanční instituce, zvláště Mezinárodní měnový fond\na Světová banka, by se měly při rozhodování\no politikách poskytování půjček a o opatřeních pro řešení krizového zadlužení apod.\nsoustředit na právo na výživu a na jeho\nochranu. Každý program strukturálního\npřizpůsobení musí probíhat takovým způsobem, při kterém bude zaručena ochrana\npráva na výživu.4\n1 CESCR, General Comment 15, The right to water\n(a čl. 11 a 12 Mezinárodního paktu o hospodářských,\nsociálních a kulturních právech) U.N. Doc. E/C.12/2002/11\n(2003), § 35. Jedná se o komentář Výboru OSN pro\nhospodářská, sociální a ekonomická práva.\n2 Tamtéž, § 36. Otázka dohod o volném\nobchodu je zmíněna v od¬stav¬ci 35.\n3 Tamtéž, odst. 33; viz také odst. 31.\n4 CESCR, General Comment 12, E/C. E/C.12/1999/5,\nThe right to adequate food (čl. 11), § 41; CESCR,\nAnalogicky platí, že „Voda nesmí být\nnikdy používána jako nástroj politického\na hospodářského nátlaku“5 a že „Výživa\nnesmí být nikdy používána jako nástroj\npolitického a hospodářského nátlaku.“ 6\nTato prohlášení jsou dostatečně explicitní a ukazují, že politické a hospodářské\ndůvody nemají přednost před právy lidí na\nvýživu a vodu. Obecně pak platí, že „bezpráví jednoho druhu by nemělo být řešeno\nbezprávím jiného druhu“.7\nAni právo na adekvátní bydlení nesmí\nbýt ohroženo žádnou z politik prováděných\nmezinárodními finančními institucemi.8 Na\nabstraktnější úrovni jsou tyto zásady formulovány v komentáři o opatřeních mezinárodní organizační pomoci, od nichž\nse očekává, že budou vyžadovat, aby se\n„ochrana práv chudých a zranitelných“ – ve\nformě významného snížení dluhového zatížení – stala základním cílem potenciálních\nExtrateritoriální uznání však má své\nmeze. I když budeme brát v potaz snahy\ntěchto institucí a jejich pomoc, nemůžeme\nse domnívat, že zejména slabší státy budou\nschopné na svých územích efektivně uplatňovat plnou právní kontrolu a prosazovat\npráva vůči vlivnému kapitálu transnacionálních korporací, vůči působení mezinárodních finančních institucí a vůči silným\nstátům, s nimiž spolupracují za nerovných\npodmínek. Přestože „Mezinárodní pakt\no hospodářských, sociálních a politických\nGeneral Comment 2, 02/02/90, International\ntechnical assistance measures (čl. 22), § 9.\n5 CESCR, General Comment 15, E/C.12/2002/11\nThe right to water, odst. 32.\n6 CESCR, General Comment 12, E/C.12/1999/5,\nThe right to adequate food (čl. 11), odst. 37.\n7 CESCR, General Comment 8, The relationship\nbetween economic sanctions and respect\nfor economic, social and cultural rights, U.N.\nDoc. E/C.12/1997/8 (1997), § 1, odst. 16.\n8 CESCR, General Comment 4, 13/12/91, The\nright to adequate housing (čl. 11 /1/), § 19.\n9 CESCR, General Comment 2, 02/02/90, International\ntechnical assistance measures (čl. 22). Viz také\nDeklarace o pokroku a rozvoji v sociální oblasti,\nÚmluva o odstranění všech forem diskriminace\nžen, Úmluva o právech dítěte, a další smlouvy.\nprávech“ představuje určitou naději, jeho\nprosazování většinou slabších národních\nstátů je jen neškodnou snahou čelit pronikavým dopadům, které jsou důsledkem\nčinnosti aktérů globálního kapitalismu.\nAbychom se vyhnuli zvěcňování územních celků, a to především národního státu\na s ním spojených národních a mezinárodních regulačních mechanismů, musí\nrozbory vznikajících snah o uplatnění\na zavedení mezinárodních a nadnárodních právních nástrojů reflektovat kritiku\ntransnacionálních společenských sil, ať\nuž jde o protesty globálních chudých,\nnebo o jiné protesty i dalších skupin osob.\nTransnacionalizace soudobých hospodářských a finančních institucí nevědomky\nposiluje proces vytváření motivačních podmínek pro ustavení nadnárodního právního\naparátu v globálním měřítku. Vyčerpání\nprostředků, jež umožňovaly řešit problém zneuznání na národní a mezinárodní\núrovni, může vést kritické společenské\nsíly k požadování vyššího, nadnárodního\nNež se však dostaneme do nového\nobdobí nadnárodní regulace v globálním\nrozměru, je třeba uvést, že lidé zkoušejí\nvyužít těch možností regulace, které nabízí\nsoučasná vývojová etapa, a narážejí tak na\nmeze soudobého uspořádání. Požadavek\nposílení dosavadního práva je jen prvním z řady dalších požadavků. Teprve až\nlidé zjistí, že „nejsnazší cesta“ odporu je\nneschůdná, investují energii do rozvíjení\nnového, alternativního právního řádu nadnárodního charakteru.\nOd mezinárodního práva k právu\nnadnárodnímu a globálnímu\nPrvním krokem při snahách o využívání mezinárodních regulačních pravidel\na povinností vázaných na jednotlivé národní\nstáty by měla být identifikace současných\nregulačních mechanismů, které v minulosti\nnestály v centru pozornosti, ale dnes, v situ-\naci nových vzájemných globálních závislostí,\nmají potenciál hrát důležitou roli. Pozornost\nje přitom třeba zaměřit především na extrateritoriální uznání.\nDruhým krokem je pokoušet se tyto\nregulační mechanismy, zejména extrateritoriální uznání, nově interpretovat a rozvíjet\nv rámci jejich nové, posílené role v globálním uspořádání.\nTřetím krokem je vytváření nových nadnárodních mechanismů jak v makroregionálním, tak zejména v globálním měřítku\nv závislosti na tom, jak se vyčerpávají omezené možnosti rozvoje současných mezinárodních mechanismů.\nSoučasné boje o právní uznání se snaží\nposílit extrateritoriální uplatňování stávajících právních norem týkajících se hospodářských a sociálních práv, a tak odhalit, nakolik\nje jejich současné uplatňování omezené\na slabé. Nároky vznášené na extrateritoriální\nuznání sice dokládají, že požadovat řešení\ntohoto problému prostřednictvím národních států je nedostatečné, zároveň však\nukazují, že formulování těchto požadavků\nje důležité pro vyjádření sociálních konfliktů\nusilujících o řešení v rámci nového nadnárodního stupně právního uznání. V míře,\nv níž v praxi probíhá transnacionalizace\na globalizace transnacionálních korporací,\nmezinárodních finančních institucí a dalších organizací, by měla kritická analýza\nvysvětlovat směřování historického vývoje\nregulací v oblasti rozdělování od národních\na mezinárodních opatření až k nadnárodním, globálním předpisům, a tímto vysvětlováním a kritikou přispět k artikulaci nároků\nArtikulace extrateritoriálního uznání\nglobálních chudých je jednak snahou učinit národní stát akceschopným, jednak\nexemplárním modelem, který odkrývá, jak\nslabou roli národní státy hrají v procesu,\nv němž dochází k posilování postavení\ntransnacionálních ekonomických a mezinárodních finančních institucí. Ukazuje se, že\ntyto problémy nebude možné vyřešit pouze\nprostřednictvím lehce korigované globalizace, která na sebe bere podobu pouhých\nextrateritoriálních „záplat“. Nepostačí tedy\nvysvětlit extrateritoriální možnosti uplatňování hospodářských a sociálních práv\npomocí národních států. Je nutné si uvědomit, že současné mezinárodní právní\nstruktury nebyly konstruovány k tomu, aby\nodolávaly tlakům mezinárodních finančních\ninstitucí a transnacionálních korporací a aby\nodstraňovaly světovou chudobu. Dále je\nnutné si uvědomit, že nově vznikající regulační právní struktury mohou být artikulovány v rámci globálního prostoru, v němž\nby měla být obsažena nejen odpovědnost\nnárodních států, ale také přesně vymezena\nodpovědnost a vina transnacionálních korporací, mezinárodních finančních institucí\na dalších aktérů. Artikulace těchto souvislostí, v nichž rozvíjení extrateritoriálního\nuznání a poznávání jeho mezí hraje v současné době významnou roli na přechodu\nod mezinárodního právního uspořádání\nk uspořádání globálnímu, je úkolem kritické\nteorie zneuznání v globálním prostoru.\nJe třeba položit otázku: V čem vlastně\nspočívá kritérium pro vytvoření nových\nglobálních právních uspořádání? Kritériem\nby mohla být dostatečná neschopnost\nnárodních států ovliv-ňovat transnacionální\nkorporace a mezinárodní finanční instituce\nprostřednictvím extrateritoriálního uznání,\nprotože takováto neschopnost by mohla\npůsobit jako motivace bojů za nové spravedlivější globální uspořádání. A co se týká\nprostředků boje o uznání, zůstává otevřenou otázkou, zda hlavní přístup pro vyjádření opozice proti zakoušenému zneuznání\nbude mít podobu aktivnější či pasivnější,\nkonfliktní či komunikativní, násilnou či\nmírovou, skrytou či veřejnou, jednoduchou\nči složitou. Dynamika protestu proti sociální\nnespravedlnosti bude v každém případě\nvyžadovat, aby byly záležitosti extrateritoriálního uznání nadále prosazovány a otevřely dveře dalším potřebným sociálním\nSocialistická Solidarita na internetu:\nsdružení a odborové svazy\nv platformě STOP VLÁDĚ\nAkční spolek nezaměstnaných - Alternativa zdola - Asociace\nsamostatných odborů ČR - Cech strojvůdců ČR - Českomoravská\nkonfederace odborových svazů - Českomoravský odborový svaz\ncivilních zaměstnanců armády - Českomoravský odborový svaz\npohostinství, hotelů a cestovního ruchu - Českomoravský odborový svaz pracovníků školství - Český odborový svaz energetiků\n- Demokratická unie odborářů - Federace strojvůdců ČR - Federace\nvlakových čet - Federace vozmistrů - Federace železničářů ČR Fórum alternativ - Gorila ČR - Herecká asociace - Hnutí za přímou\ndemokracii - Iniciativa Ne základnám - Iniciativa ProAlt - Iniciativa\nZa svobodné vysoké školy - Iniciativa za demisi vlády - Iniciativa\nza společenskou změnu - Koalice dopravních odborových svazů Lékařský odborový klub - Svaz českých lékařů - Masarykova demokratická akademie - Národní rada osob se zdravotním postižením\nČR - Nezávislé sociálně ekologické hnutí - NESEHNUTÍ - Nezávislý\nodborový svaz policie ČR - Nezávislý odborový svaz automobilové\ndopravy - Nezávislý odborový svaz pracovníků potravinářského\nprůmyslu a příbuzných odvětví Čech a Moravy - Odborové sdružení při UJP Praha a.s. - Odborový svaz dopravy - Odborový svaz\nDOSIA - Odborový svaz ECHO - Odborový svaz hasičů - Odborový\nsvaz KOVO - Odborové sdružení Čech, Moravy, Slezska - Odborové\nsdružení pracovníků elektrických drah a autobusové dopravy Odborové sdružení zaměstnanců finančních orgánů - Odborové\nsdružení základních organizací Dopravního podniku hl.m. Prahy\na.s. – Autobusy - Odborový svaz Ploché sklo - Odborový svaz pracovníků dřevozpracujících odvětví, lesního a vodního hospodářství\nv ČR - Odborový svaz pracovníků hornictví, geologie a naftového\nprůmyslu - Odborový svaz pracovníků knihoven - Odborový svaz\npracovníků kulturních zařízení - Odborový svaz pracovníků kultury\na ochrany přírody - Odborový svaz pracovníků obchodu - Odborový svaz pracovníků peněžnictví a pojišťovnictví - Odborový svaz\npracovníků textilního, oděvního a kožedělného průmyslu Čech a\nMoravy - Odborový svaz pracovníků vědy a výzkumu - Odborový\nsvaz pracovníků výrobních a účelových organizací kultury - Odborové sdružení železničářů - Odborový svaz pracovníků zemědělství\na výživy - Asociace svobodných odborů ČR - Odborový svaz státních orgánů a organizací - Odborový svaz STAVBA ČR - Odborový\nsvaz UNIOS - Odborový svaz zaměstnanců letectví - Odborový svaz\nzaměstnanců poštovních, telekomunikačních a novinových služeb\n- Odborový svaz zdravotnictví a sociální péče ČR - Pro Referendum\n- Rada seniorů ČR - Regionální odborový svaz - Sdružení nájemníků ČR - Severočeské sdružení odborových organizací důlního\nprůmyslu - Skutečná demokracie teď - Spojenectví práce a solidarity - Svaz odborářů služeb a dopravy - Svaz pacientů ČR - Unie\n- profesní a odborový svaz orchestrálních hudebníků ČR - UNIE\nodborový svaz profesionálních zpěváků ČR - Unie bezpečnostních\nsložek - Unie železničních zaměstnanců - Vysokoškolský OS\nCeletná 20, Praha 1-Staré Město – pondělí až pátek\n– 10–24 hod., sobota až neděle – 16–24 hod.\notrokářského řádu, ale pokud vím, byly to jen řídké a neúspěšné výjimky). A od radosti nebývá daleko k humoru a legraci, pokusím se tedy vzpomenout spíše toho veselejšího v uplynulých letech. Doufá...\nsílí odpor k vládě, která je ožebračuje. I přes mocnost akce však nadále zůstává problémem značná neuvědomělost občanů. Naivní představa, že za sociální tíseň nesou zodpovědnost nějací korupčníci v...\nNejstarší tradice římské obce vždy připisovala její založení Petrovi. Odešel Petr do Říma hned r. 42/43 nebo brzy nato po svém útěku 2 Je ruzaléma, kdy se odebral na jiné místo (Sk 12,17)? Je to d...\nsTÁTNÍ KAPITALISMUS: Marxův zákon hodnoty a ruská ekonomika izolovaná od světového kapitalismu\nvraždy na úplně jiném místě atd. Askarovův případ vyvolal vlnu mezinárodní solidarity (k níž výrazně přispělo i Česko, v roce 2011 mu Člověk v tísnu udělil cenu Homo homini), ale ani ta zatím - nep...\na klapek v potrubí. Je třeba si uvědomit, že složitá nová zařízení, mezi něž fluidní kotel bezpochyby patří, nejsou většinou plně odzkoušena. Různé provozní režimy je nutné doladit podle konkrétníc...\nz klíčových informací lze považovat skutečnost, že letošní veletrh, jehož oficiálním partnerem je Indická republika, bude ve znamení tzv. India Show. Rubrika Dynamické trhy současnosti je z velké č...