ZLOČINY NACISMU - Byl jsem číslem 7809 - 5\nByl jsem číslem 7809 - 5\nIntermezza na cestě zpátky.\nNa nádraží byl veliký ruch. Hlavně samé uniformy. Ostravákovi, který jel na belgické hranice zpět do práce, jsem narychlo psal německé věty, které nejnutněji potřeboval při přesedání, ježto, chudinka, neuměl německy ani breptnout. V restauraci jsme obdrželi malé pivo. Chutnalo po tak dlouhé době zvláštně. A nehřálo nás v nitru to pivo, nýbrž ten nepopsatelný pocit svobodného člověka, který někam přijde a může si něco poručit, člověka, který je najednou udiven, že jsou kolem slušní lidé, kteří nekopou jako koně, na příklad tento vrchní číšník, který se nám po zaplacení dokonce uklonil a přál šťastnou cestu s průhledným úsměvem znalce, jenž ví, že má co činit s lidmi, kteří odjíždějí z koncentračního tábora. Sázel bych se, že tento číšník nebyl nadšen nacismem. Ale co mohl dělat, musel s proudem, protože koncentrák byl nedaleko !\nPřestupovali jsme dvakrát. A dvakrát jsme na cestě do vlasti zažili nečekané, ba skoro trapné historky. V Lipsku se k nám rozběhly sestry Červeného kříže, spatřivše naše papírové krabice, v doprovodu dvou uniformovaných mužů. Domnívali se, že jsme němečtí vystěhovalci z Bessarabie. A my se obávali, že budeme opět zavřeni. V Drážďanech bylo na nádraží slyšet mluvit více česky než německy. Jeden mladík, pracující v Německu, měl zřejmě dobrou náladu. Její původ prozrazoval lihový opar, který se za ním táhl. Dobře naložený mladík si vzal na mušku nějakého uniformovaného a nadmíru dobře živeného muže, procházejícího se po peroně. Mladík přistoupil k naší skupince a vykřikoval:\n„Vidíte tady toho vypaseného chlapa ? Ja, panečku, ten se nemohl vypást tak z toho šrotu a z těch zmrzlých erteplí, které tady do nás ládují. Chlapci, nemám pravdu ?“ žadonil o náš souhlas. Čekal ovšem na něj marně. Rychle jsme změnili místo, abychom byli z dostřelu. Dobře naladěný mladík vystihl naši opatrnost a vykřikl za námi:\n„Nebojte se,ti pacholci tady znají jen jednu řeč, kterou pokládají za světovou, a to je němčina. To já mu tady vynadám ještě česky tak, že by od něho pes nevzal ani kus vuřta, a on se za to bude třeba na mne ještě líbezně usmívat. Máme tady my Češi těžký život, musíme si ho nějak zpestřit…“\nRychlík, uhánějící v tmách, byl doslovně přecpán. Za celou noc jsme spatřili jen jednoho starého, mrzutého průvodčího, který byl již delší dobu na odpočinku, přerušeném nepříjemně válkou.\nSnědli jsme chléb, který jsme dostali v táboře na cestu, a rokovali tiše o tom, jak překvapíme doma naše drahé. Prof. Loubal se těšil na párek z pražského automatu a já jsem snil s dr. Hochmanem o dobré gulášové polévce.\nNa hranicích přišla kontrola. Jediným naším průkazem byl propouštěcí lístek z koncentračního tábora. Lístek opravňoval současně k přestupu hranic. Kontrolní orgán vzal naše lístky do rukou a vrhl na nás podivný pohled. Možná, že v něm byla jakási stopa soucitu. V Německu samém měli z koncentračních táborů příslovečnou hrůzu. Němec, který se jednou octl v koncentračním táboře, byl jednou provždy vyloučen z tak zvané „řádné“ nacistické společnosti.\nZklamání na Václaváku.\nNějaká očekávaná porucha pro letecký nálet se nedostavila. Přijeli jsme ráno před osmou hodinou do Prahy. V nádražní restauraci jsme vypili kávu a nahlédli do českých novin, které jsme přes rok neviděli. Žasli jsme nad jejich obsahem, jenž se nijak nelišil od novin německých. A pak vzhůru na Václavák na párek a gulášovou polévku. Byli jsme ovšem zklamáni. Automaty byly „čisté“ jako sklo. Když jsme se tázali, zda bychom nedostali párek, dívala se na nás slečna jako na lidi spadnuvší s Marsu. Párky již dávno nejsou. Profesor Loubal vpadl ještě do několika uzenářství, zda by nedostal tlačenku. Nebyla rovněž žádná. Všechno ostatní bylo na lístky. A tak jsme skončili v jednom automatě, kde jsme snědli každý několik polévek neurčité hrachové chuti a neurčitého zabarvení.\nV devět hodin nás pak rychlík unášel k Brnu. Vzpomínali jsme na září 1939, kdy jsme putovali nedobrovolně opačným směrem do Německa, sedíce jako Budha s rukama na kolenou a dívajíce se do černých ústí rychlopalných pušek, jimiž na nás mířili černí SS, rozestavení na všech stranách vagonu, s žízní vyschlým podnebím a tísnivými myšlenkami, co všechno nás ještě očekává po trýznění na Špilberku, naší nástupní stanici do dvou nejpověstnějších německých koncentračních táborů. V našich myslích se rozvíjel děsivý pás událostí, které jsme prožili, vzpomínali jsme na přátele, kteří zůstali v táboře. Litovali jsme jich a kojili se nadějí, že snad také pro ně všechny vzejde den svobody již dvojnásobné, svobody osobní i svobody vlasti.\nOpět doma !\nPřed nádražím jsme se rozloučili. Ježto jsme se měli podle předpisu hlásit ihned na gestapu, domluvili jsme se, že se sejdeme příštího dne před budovou gestapa ráno v devět hodin. Pak jsme kvapili ke svým rodinám. Shledání bylo všude, jak ani jinak nebylo možné, velmi dojemné. A budili jsme doma jistě veliký dojem svou náramnou chutí k jídlu a svou obřadností, s níž jsme opatrně krájeli a do úst vkládali kousky chleba, onoho chleba, který by byl každý v době buchenwaldské hladovky vyvážil zlatem.\nPo tolika měsících opět v pokoji. V naprostém klidu. Pod peřinou. V noci žádné houpání lůžka. Nikdo mi nestoupne na hlavu. Ztrnulý spánek překonává tělo s jeho přepjatými nervy. Přicházejí těžké sny. Společné nástupy 13.000 čísel v baretech a pruhovaných uniformách. Zvířecí tvář Flurstedtova. Řezavý smích šárů. Zkrvavené hlavy. Kupy mrtvol na nosítkách. Příšerný zápach z pojízdného krematoria u hlavní brány. Hotový kaleidoskop prožitých dojmů přichází ve spánku proti vlastní vůli. Podvědomí vytváří obranu. Našeptává: „Neboj se, to není skutečnost, to je jen sen…“ Tyto sny se dostavovaly v prvním roce po propuštění několikrát do týdne. Spočívaly na základech duševního otřesu, jemuž se marně bránila síla vůle. Šlo o jakýsi druh psychosy propuštěného vězně. Trhalo to s námi delší dobu po propuštěné vždy, jakmile někdo zazvonil. Vždyť to mohlo být zase gestapo. Na ulicích jsme měli dojem, že jsme sledováni. Dojem byl naprosto odůvodněný. Shledání s přáteli nebylo na všech stranách stejně srdečné. Na jedné straně mne starý ředitel školy Havlíček z Brna na ulici radostí objímal, naproti tomu se mi však mnoho známých raději vyhnulo z obavy, aby se neoctli ve špatném světle pro styky s propuštěným vězněm, politicky podezřelým. Navštívil jsem řadu rodin kamarádů, kteří zůstali dále ve vazbě. Nějak zvlášť jsem všude nemlčel, řekl leccos, pro co bych byl mohl přijít nazpět do tábora, čímž jsem svoje nervy podráždil ještě více. Tak jsem byl krajně šťasten, když mi byla urychleně vyřízena žádost o léčení v nervovém sanatoriu ve Vráži, kde v údolí Otavy, pokrytém již sněhem, v okolních lesích a v příjemné společnosti jsem se sebe svrhl valnou část ošklivé duševní tíhy, lepící se na každého po propuštění z německých hrůz.\nVětšina vězňů propuštěných z vazby se musela chodit hlásit jednou týdně na gestapo nejméně čtvrt až půl roku. Sám jsem takový příkaz neobdržel. Také se mnou propuštěný prof. Loubal a dr. Hochman nemuseli docházet k hlášení. Matrice s našimi jmény na gestapu zapadly v zapomenutí. Když přede mnou na gestapu vytáhli zásuvku stolu, ve které mne hledali, viděl jsem, že je tam těch matric do desetitisíců. Běda tomu, kdo do tohoto moře jmen zapadl. Velmi nás znepokojilo, když zatím propuštění dr. Toušek a dr. Otoupalík, oba z Brna, byli za nedlouho po svém propuštění opět zatčeni a když museli trávit dalších šest neděl v Brně „Pod kaštany“. V té době jsme opět očekávali všichni návštěvu gestapa s jejich stereotypním: „Sie sind verhaften. Kommen Sie mit !“ O věci jsem ve čtvrtém roce války mluvil s přítelem Matulou, který byl po dvaadvaceti měsících vazby propuštěn z Buchenwaldu, vrátil se do svého úřadu na magistrátě, ale záhy byl pensionován s odůvodněním, že nelze důvěřovat úředníkovi, který strávil tak dlouhou dobu v koncentračním táboře. Většina propuštěných učitelů nebo profesorů byla z podobných důvodů rovněž přeložena na odpočinek, při nejmenším byli přeloženi na jiná, odlehlá a podřadná místa. Profesor František Loubal na příklad putoval z Brna až do Přerova.\nGestapo mne již neobtěžovalo, zato jsem však v redakci Moravských novin, vedené bývalým dobrodruhem Antonínem J. Kožíškem, octl ve slepé uličce. Putoval jsem do „vyhnanství“ na filiálku do Olomouce, kde jsem pobyl půl druhého roku, načež jsem byl Kožíškem volán zpět do Brna s odůvodněním, že mne zde velmi potřebují. A za týden po mém příjezdu mne dal Kožíšek k disposici pracovnímu úřadu na práci do Říše. Z této listiny jsem byl v poslední chvíli škrtnut, krise momentálně polevila, ale já jsem sháněl rychle nějaké místo. Byl jsem připraven již pracovat jako dělník v brněnské Zbrojovce, když byla krise vyřešena náhlým přeložením dobrodruha Kožíška do pražského Poledního listu, kde Kožíšek řádil tak, že mu za čtvrt roku uteklo třináct redaktorů, vzbouřivších se proti Kožíškovu despotismu. To jsou věci, které budou ještě jednou řádně ventilovány. Věřím pevně, že přijde doba, kdy bude všem lidem Kožíškova rázu řádně vyprášen kožich, neboť to byli lidé, kteří svým denunciantstvím posílali české, dobré a nevinné lidi na popraviště, aby sami žili a tyli z jejich krve, z obrovských platů a příjmů, které vydírali na vydavatelích, z nichž si vytvořili, mírně řečeno, dojné krávy. Historie českého novinářství za druhé světové války tvoří samostatnou kapitolu, které bude nutno po osvobození Evropy od německého jha věnovat důkladnou pozornost, aby zmizely v propadlišti všechny ty konjunkturální novinářské profily, jež ve své servilnosti lezly německým potentátům přímo – no, však se každý domyslí, kam. Když se pak v serii německých vítězství dostavil zvrat, pochopili tak zvaní aktivisté, že se řádně namočili, ale nemohli již zpět a snažili se strhnout do kalu a bahna všechny ostatní redaktory, kteří se vzpírali namáčet svá pera do inkoustu německých zájmů. A takovým redaktorů bylo vyhrožováno nejtěžšími represáliemi. Kožíšek na příklad vyhrožoval ustavičně gestapem, které si v jeho redakci denně podávalo dveře, takže se nebylo lze divit, že před Kožíškem měl každý člen redakce hrůzu. V nejtrapnější situaci byl ovšem sám vydavatel B. Pištělák, majitel Moravských novin a Moravské orlice, který, jak jsem se již zmínil, musel nečinně přihlížet, jak Kožíšek svými články vydal německým katanům do rukou nejlepšího Pištělákova přítele, ředitele brněnského Zemského divadla Jiříkovského, zahynuvšího v koncentračním táboře v Osvěnčimi.\nSvobodě vstříc !\nPíše se začátek roku 1944.\nVálečný uragán zuří v celém světě. Hrůzy z koncentračních táborů přeskočily do celé Evropy. Ve všech zemích obsazených Německem jsou popravy na denním pořádku. Počet českých vlastenců, padnuvších v nerovném boji na popravištích, v žalářích a v koncentračních táborech, jde do tisíců. Případ českých vyvražděných vesnic Lidic a Ležáků otřásl svědomím celého světa. Válečné fanfáry v německém rozhlase již dávno a dávno utichly. Slavná Rudá armáda nastoupila a její parní válec se rozjel k západu, drtě a niče pod svými koly německé vetřelce, kteří vyklízejí na východě posici za posicí a blíží se ke svým hranicím. V Itálii padá Mussolini. Spojenecké armády po obsazení Afriky přeskakují na Sicilii a Sardinii, aby se posléze vylodily přímo v Italii. Hitler s napětím všech sil a hlavně za pomoci Goebbelsovy propagandy řeší zoufalou situaci, již lze výstižně přirovnat k smyčce, utahující se kolem hrdla nacistických vrahů, udržujících v Německu pořádek podvodně strašidlem bolševismu, který prý pošle všechny Němce na Sibiř. Nebudou-li tam posláni všichni, pak tam musí aspoň všichni vedoucí funkcionáři. Kteří podporovali nacistický režim, vytrubující do světa sovětskou hrůzovládu, zatím co se sami brodí v potocích krve. Němci jsou všude na ústupu, ale stále vykřikují svá vítězná hesla, jež vyluzují dojem známého rčení, že si v lese píská ten, kdo se bojí. Eskadry amerických létajících pevností a anglických bombardérů létají ve dne v noci nad Německo, spouštějíce tisíce tun třaskavin. Na obzoru se rýsuje spojenecká invase. Němci vyvěšují na sutiny svých měst Goebbelsovo heslo: „Naše zdi padají, ale naše srdce zůstávají statečná.“ Ano, statečná zůstávají německá srdce, která nic nepozbyla. Do obsazených zemí, také do Čech a na Moravu přijíždějí „ausgebombte“, kteří Goebbelsovo heslo nevykřikují, nýbrž se koušou do rtů, ježto jediné slovo nesouhlasu by mohlo přivolat gestapo. Gestapo, které má nejvíce másla na hlavě a jež bude asi do poslední chvíle držet pohromadě svým strašlivým terorem uměle vybudovanou konstrukci německého nacionálního socialismu, který se musí v dohledné době zřítit s rachotem, jenž otřese celým světem.\nPresident dr. Eduard Beneš za hlubokého tichého souhlasu českého národa uzavírá pakt s mocným Sovětským svazem. Na českém obzoru svítá. Evropa ještě duní rachotem děl, vybuchováním pum a hukotem bombardérů. Ale svítá na obzoru všech národů, porobených Německem. Naproti tomu nad Německem se kupí hrozivé černé mraky, ze kterých musí vyšlehnout blesk, jenž smete všechny ty, kdož zavinili nejstrašlivější krvavou lázeň, jakou kdy zažil svět. Bude smeten Hitler se všemi svými příživníky, počínaje bachratým Goeringem a čertovým kopytem poznamenaným ďábelským Goebbelsem.\nUzavíraje svou reportáž, vyjadřuji jistě pocity všech Čechů, když tlumočím z hloubi srdce hold sovětské armádě, která na východě obětovala miliony svých nejlepších synů, aby zmařila společně s chrabrým spojeneckým vojskem na západě šílené Hitlerovy plány, směřující k ovládnutí celého světa.\nVae victis ! Běda přemoženému Německu ! Třikrát běda !!!\nStrašlivá detonace otřásla 9. května 1945 světem. Zřítilo se definitivně Hitlerovo nacistické Německo, jehož gestapácké pilíře, do poslední chvíle uměle živené Goebbelsem, neudržely tíhu zločinů, spáchaných na evropské kultuře.\nJak často snil český lid o chvíli, kdy bude zbaven nacistických okovů a jak vítězně vtrhne svoboda do vlasti ! Opojná hodina, kterou jsme v duchu prožívali zvláště v koncentračních táborech, zastihla nás již doma u svých drahých a milých. Dovedli jsme se vžít do nadšení a radosti lidí, vězněných v německých kriminálech a koncentračních táborech po celou válku a konečně osvobozených chrabrými vojsky Rudé armády a západních spojenců. Statisíce lidí vězněných nacisty bylo povražděno nebo umučeno ještě v posledním roce války. Gestapáci, hnaní Rudou armádou na východě a Anglo-Američany ze západu,byli nuceni likvidovat svá vražedná hnízda v tempu, jež zabíjelo masy evakuovaných vězňů. Na rozhraní roků 1944 – 1945 nacističtí pacholci převáželi vězně z vyklizených věznic a táborů v naprosto nedostatečném oděvu a v otevřených vozech do vzdálenosti na sta kilometrů, někdy až pět dní o hladu. Nákladní vlaky dovážely pak na místo určení pouze mrtvoly. Nebo byly některé tábory a věznice přeplněny vězni tak, že vypukly epidemie, jež kosily evropské vlastence po desetitisících. Ještě těsně před pádem nacismu gestapáci popravili stovky českých vlastenců.\nOsvobození vězni se začali vracet. Mnoho, velmi mnoho jich však již neuzřelo svobodné Československo. Byli to hrdinové, kteří padli za vlast. Mučedníci, kterým v dějinách českého odboje bude postaven pomník na věčné časy. Na svobodu se vrátivší vězni vypravovali o svých dojmech a zážitcích z posledních válečných let. Dojmy byly vesměs strašlivé. Svět užasl nad zvěrstvy, která byla páchána v budovách gestapáků, v koncentračních táborech a věznicích. Ihned po osvobození táborů byly pořizovány dokumentární snímky, jež budou navždy svědčit o tom, jak hluboko mravně klesl Goethův národ. Národ, který o sobě vykřikoval, že je nejkulturnějším národem na světě.\nNejvětší válka dějin byla skončena. Současně s jejím koncem se otevřely brány tisíců německých věznic a koncentračních táborů, aby vydaly Evropě zbytky namnoze zubožených, ale duševně nezlomených vlastenců, kteří přečkali všechny hrůzy. S posvátnými pocity u vědomí drtivosti historické chvíle nastupovali cestu do svých domovů, probírajíce se ze strašlivého snu. Bylo mnoho věcí a událostí, které jsme viděli a prožili osobně. Daleko více však zažili ti, kdo se vraceli po věznění bezmála šestiletém. Šest let ztráty svobody, šest let utrpení a strádání duševního i fysického. Kolik hrůzných událostí se v té době odehrálo, kolik zvěrstev bylo napácháno. Z počátku války byly oběti nacistického teroru počítány na tisíce. Záhy se to zvýšilo na desetitisíce, pak na statisíce a posléze na miliony zavražděných nebo umučených příslušníků všech evropských národů.\nMiliony zavražděných, popravených a umučených…\nHimmler, nejvyšší gestapák, dokonal zvrhlé, katanské dílo, jež na německý národ vrhlo stín, který nemůže být nikdy zahlazen. Ve stovkách nacistických sebevražd po zhroucení Německa, nemající obdoby od pádu říše římské, byla hlášena také sebevražda nejvyššího německého popravčího Himmlera, který zbaběle uprchl před spravedlností, spolknuv po zatčení ampulku s cyankalim. Válečné zločince, pokud se dostali živi do rukou spojenců, nemine trest podle zásluhy.\nNávrat vězňů z nacistických koncentračních táborů a žalářů bylo lze srovnávat se stěhováním národů. Byly zřizovány repatriační komise, které usnadňovaly vězňům návrat do domovů. Byla to shledání namnoze přeradostná, ale také tklivá a bolestná. Z mnohého muže, kypícího při zatčení zdravím, zůstal jen stín. Mnohé dítě již nepoznávalo po šesti letech svého tatíčka. Kolik srdcí žen se doma zlomilo nebo dotlouklo v bolu nad žalostným osudem manželovým. Čeští vězni nikdy neztratili víru v osvobození Československa, spoléhajíce v mohutnou sílu Rudé armády a západních spojenců. Heslo presidenta Osvoboditele „Pravda vítězí“ nosili v srdci ve dnech nejkrutší poroby, v dobách nejkrajnějšího fysického a duševního utrpení. Nepřestali nikdy věřit, že dobro musí zvítězit nad zlem, které strašlivým terorem deptalo řadu let evropské národy, milující svobodu. President dr. E. Beneš se vrátil do osvobozené vlasti jako vítěz a první představitel lidové demokracie, která nebude již nikdy zachvácena jedovatým nádorem fašismu.\nOsvobození vězni se vraceli a přinášeli další zprávy o gestapáckých zločinech, volajících o pomstu. Vyhledával jsem je ihned a sbíral materiál k doplnění reportáže, která by nemohla býti považována bez těchto dodatků za úplnou. Jsou to pravdy otřásající. Pravdy hrůzné, nad nimiž příští generace budou žasnout v trapných rozpacích, zda je vůbec možné, že mohlo k něčemu takovému dojít ve 20. století, ve století kultury, pokroku a civilisace. Nechť v závěru promluví očití svědkové, kterým osud dopřál návratu do vlasti, do našeho krásného, žírného Československa, navždy osvobozeného od nacistického moru.\nAť žijí naši osvoboditelé !\nAť žije velký maršál a vojevůdce maršál Stalin, ať žije president dr. Edvard Beneš, ať žijí velké západní demokracie, které spolu s Rudou armádou v heroickém souboji zdolaly po šestiletém zápase nacistickou hydru, jejíž chamtivá a nenasytná chapadla mířila na celý svět.\nNejvětší boj dějin byl dobojován.\nNový, lepší život začíná…\nBrno, v květnu 1945\nJak utíkali gestapáci z Brna.\nKdyž se Rudá armáda blížila k Brnu, nastal v brněnské nacistické armádě a hlavně mezi gestapáky nebývalý ruch. Krysy cítili, že se loď co nejdříve potopí. Mluvilo se o tom, že Němci poslali k maršálu Malinovskému delegaci, že nebudou Brno hájit. Hodně vojska z Brna sice odešlo, ale hodně ho zde ještě zůstalo. Historie o nehájeném městě splaskla 26. dubna, kdy z Brna střílely ještě celé baterie těžkého německého dělostřelectva a kdy se oddíly esesmanů na řadě míst zoufale bránily, ba dokonce již po obsazení Brna pálily z kulometů z oken staré Zbrojovky. Byli zlikvidováni Rudou armádou, načež nastal hon na gestapáky, z nichž někteří se skrývali v okolních lesích.\nVětšina gestapáckých vrahů prchla z Brna již několik dní před osvobozením. U budovy právnické fakulty, v sídle brněnského gestapa, se několik dní tísnily všechny možné dopravní prostředky, na které gestapáci nakládali zavazadla a rodinné příslušníky, namnoze divoce oblékané ženy v dirndlech se zelenými klobouky, bílými punčochami a vlajícími bažantími péry. Uvnitř budovy gestapáci pálili spisy a ostatní věci, které by je mohly usvědčovat z vražedné činnosti. Z Brna ujížděli v náramném spěchu, s ručnicemi a pistolemi v rukou. Zbraně, které nemohli odnést, hlavně nové ručnice, polámali a pohodili před budovou gestapa, kolem níž a hlavně uvnitř zůstala spoušť jako ve všem, nač vrazi a lupiči, pověření hitlerovskými legitimacemi, měli licenci.\nStavba právnické fakulty, stavba klasicizujícího slohu, byla uvnitř znešvařena vnitřními přestavbami, při nichž vzaly za své některé posluchárny. Z auditoria maxima, které bylo roku 1938 zdobeno velkým obrazem Antonína Procházky „Prometheus přináší oheň“, bylo odstraněno nejen toto dílo význačného českého malíře, ale i rozsáhlé barevné nástropní okno, provedené původně podle návrhů zesnulého prof. K. Kysely s alegoriemi a citáty českých myslitelů. Procházkův obraz byl později nalezen ve sklepě silně poškozený. Ukryli jej tam čeští lidé v naději, že obraz bude moci býti položen na staré místo. Obraz byl silně poškozen, ale bylo lze jej opravit a umístit tam, kde byl před příchodem nacistických pochopů.\nKolega Jaroslav Rejzek navštívil budovu gestapa krátce po osvobození Brna. Zjistil podle všech známek v budově zanechaných, že gestapáci opouštěli budovu ve velkém spěchu. V mnoha místech nalezl velké demijony a spousty lahví od vína a lihovin. Snad dřímala v některém gestapákovi ještě špetka citu a proto se musel na svou „práci“ posilovat. Každý gestapák měl ve skříni civilní oděv, aby nebyl v městě nápadný. V těchto civilních šatech také gestapáci utíkali, zanechavše všude své černé a zelené uniformy s odpornými, vpředu vydutými čapkami s odznakem lebky. V budově byla po útěku gestapáků nalezena také československá generálská uniforma, zřejmě pozůstatek po některé české oběti. Jinde bylo nalezeno mnoho odznaků Sokola, DTJ a jiných českých organisací. Gestapáci těchto odznaků s oblibou používali pro výzvědnou činnost proti českým lidem při slídění venku.\nVedle celých stohů ještě čistých papírů, znehodnocených tištěným záhlavím gestapa, se našly i čisté dopisní papíry s českými fingovanými hlavičkami, jichž gestapo s oblibou používalo pro výzvědnou činnost proti českým lidem. Spisy gestapa byly před útěkem zničeny z velké části na zvláštním destrukčním stroji. Jinak se gestapo zařídilo v budově velmi důkladně. Mělo tu svou dílnu krejčovskou, stolařskou, knihařskou, malou tiskárnu, velkou kuchyň, kasino a dokonce i bar, kam si chodili gestapáci osvěžovat nervy po nočních výsleších, při nichž teklo mnoho české krve. V několika místnostech byly nalezeny mučicí nástroje, z nichž některé byly opravdu záhadné. Jak mi sdělil dr. Gregor (spisovatel Velšovský), který byl gestapem dvakrát vězněn a naposledy vyvázl skutečně životem jen proto, že se nacismus zhroutil, měli gestapáci v Brně vynálezy opravdu více než rafinované. Mezi jejich četné drobné, ale hrozné mučicí nástroje patřily jehly, které byly vyšetřovanému zasunovány pod nehty a byl do nich pouštěn elektrický proud. Bolest byla hrozná. Bylo ji lze přirovnat k bolesti, jakou má pacient, kterému vrtá zubní lékař vrtačkou na obnaženém nervu. Kromě toho brněnští gestapáci vháněli vyšetřovancům do útrob pod tlakem studenou vodu, což byl také prostředek, za jehož použití by byl mnohý člověk, zcela nevinný, doznal, že zavraždil matku, jen aby bylo skončeno jeho utrpení. Na naše české lidi však neplatily ani tyto hrozné mučicí přístroje. Vždyť každý věděl, že kdyby se doznal, šel by stejně na popraviště tak jako všichni ti, které by prozradil. Muselo se trpět, mnoho trpět. A kdo několik takových výslechů vytrpěl, tomu gestapáci, mnozí s hlavou opravdu „gypsovou“, začali věřit, že tenhle člověk mluví pravdu. Zubožená budova právnické fakulty byla vrácena krátce po osvobození Brna opět svému poslání a slouží nadále právu a spravedlnosti. Ovšem zcela jiné spravedlnosti než té, která sama hlásala na svých koncentračních táborech: Právo nebo bezpráví, všechno pro vlast.\nBarbarství, vtesané do kamene.\nV mauthausenském pekle zahynuly stovky českých vlastenců. Ti, kdo všechny hrůzy Mauthausenu přežili a vrátili se domů, podali toto svědectví:\nTřicet kilometrů jihovýchodně od Lince, nad vtokem Emže do Dunaje, leží městečko Mauthausen, které proslulo jako jeden z největších a nejbestiálnějších koncentračních táborů nacistického Německa. Vlastní tábor leží na vysokém kopci, který před rokem 1938 pokrývaly jen lesy a pastviny. Po připojení Rakouska zřídili tu Němci ihned tábor, který svou architekturou lze jen těžko zařadit. Je to cosi mezi pevností, stavěnou ve stylu středověkých německých hradů, moderním stavebním slohem, jak jej vytvářel Adolf Hitler, a představou titanismu, jak vznikala v šílených lebkách brutálních nacistů. Je to barbarství, vtesané do kamene.\nMauthausen byl centrálním koncentračním táborem, jemuž podléhalo několik desítek jiných koncentračních táborů v Horním Rakousku a v jihovýchodním Bavorsku, jako Gusen, Ebensee, Mariazell, Hartheim, Grossraming a j. Od jeho založení až do jeho dobytí 5. května 1945 měl Mauthausen jedinou funkci, kterou nejpřesněji vystihuje označení vernichtungslager. Vyhlazovacímu cíli sloužily všechny mauthausenské prostředky: popraviště, plynové komory, utloukání, hladovění, krematoria, stejně jako humánně vyhlížející zařízení, jímž je vězeňská nemocnice, prádelny nebo předpisy o způsobu vnitřního života v táboře. Z protokolu o výslechu velitele tábora, který pořídila americká Intelligence Confidence před velitelovou smrtí, vyplývá, že za jedné osobní návštěvy Himmlerovy v Mauthausenu tento nařídil, aby vězňové byli ničeni nejtěžší galejní prací.\nZjišťovat, kolik lidí prošlo Mauthausenem a pobočnými tábory, je nemožno. Veškeré písemné doklady Němci koncem dubna 1945 spálili, pokud vůbec sami evidenci přesně vedli. V blízkém Gusenu na příklad byli vězni číslováni od 1 do 15.000, a když tohoto čísla bylo dosaženo, začali znovu od 1 do 15.000 a tak se to opakovalo sále. Při střízlivém odhadu lze říci, že táborem prošlo při nejmenším mnoho set tisíc vězňů. Když Američané vnikli 5. května 1945 do tábora, bylo tam 18.000 lidí.\nPodle sdělení amerického plukovníka Seybela lze odhadovat počet mrtvých za dobu trvání tábora na 150.000 lidí. Naproti tomu vězňové, kteří byli v Mauthausenu čtyři i více let, dokládají, že toto číslo musí být mnohokrát znásobeno, abychom se alespoň poněkud přiblížili pravdě. Je nutno si uvědomit, že tábor, v němž roku 1939 byly pouze tři barákové objekty, vzrostl na 30 obytných bloků, dlouhých 52 metrů a širokých 8,20 m, že ještě týden před 5. květnem byla dána do provozu další kremační pec a že teprve několik měsíců před osvobozením bylo zřízeno šestiblokové oddělení – tak zvaný III. dvůr – jen pro koncentraci lidí určených ke smrti plynem.\nV každém bloku byly dvě prostory 8,20 m široké a 16 m dlouhé, v nichž bydlelo 300, avšak i 600 lidí, kteří spali na palandách ve třech patrech nad sebou. V některých blocích palandy, široké jako normální lůžko, byly přiděleny pro přespání třem vězňům, v jiných blocích šesti. Tito lidé spíše seděli než leželi, noc co noc. Mrtví byli shazováni do úzkých uliček mezi palandami, takže ten, kdo chtěl dojít ke klosetům, š l a p a l p o t ě l e c h s v ý c h m r t v ý c h d r u h ů. V letech 1941 až 1942, když zvláště Češi byli vystaveni nejkrutější persekuci, leželo v jedné „ložnici“, v níž nebyly tenkrát palandy, 500 lidí na holé zemi. Když uléhali a nebylo možno je tam všechny vtěsnat, zůstávalo vždy 100 až 200 lidí bez možnosti ulehnout. Přicházely stráže SS a gumovými obušky tak dlouho bili do vězňů, až přece jen se vězňové nějakým způsobem vtlačili do bloku.\nVězni pracovali jednak přímo v Mauthausenu, hlavně v lomech, na stavbě cest a při budování táborů, jednak v blízkém Gusenu ve zbrojním průmyslu, při stavbě podzemních továren, chráněných proti letectvu; kromě toho byli přidělováni k tak zvaným „aussenkommandům“ v jiných táborech, kde pracovali na stavbě přehrad, v solných dolech (Solway v Ebensee) apod. Jakou práci konali vězňové, ukáže nejlépe příklad: Z kamenolomů v Gusenu byl dopravován kámen ke stavbě tábora v Mauthausenu. Velký výškový rozdíl mezi oběma místy byl překonán jednak stavbou schodů, jednak postavením silnice (Strassenbau 2), kde zejména za persekuce Čechů zahynuly tisíce českých politických vězňů. Obrovské balvany byly nošeny na zádech z lomu do tábora a vězňové k této práci určení vykonali denně cestu devět až jedenáctkrát. Ti, kteří pod nákladem hynuli nebo padali, byli odstřelováni ranou do týla nebo položiví házeni na hromady mrtvol, které pak byly dopravováni do krematoria. V tomto kamenolomu (Wiener Graben) pracovalo 1200 lidí. Při ukončení denní práce musela část z nich složit náklad u nejhořejších stupňů schodiště. Při nástupu k práci druhého dne bylo 1200 lidí hnáno obušky a střelnými zbraněmi po 82 schodech a do této změti padajících lidských těl byly váleny balvany, které jen stupňovaly hrůzu cesty do lomu.\nPři jiných pracích byli vězňové nezřídka připichování k zemi krumpáčem, stráže jim přerážely údy klacky a s každou pracovní četou jezdívaly povozy, vracející se do Mauthausenu s hromadami mrtvol. Na speciálním českém komandu „strassenbau 2“ bývalo každý den 10 až 20 mrtvých, neboť nezáleželo na stavbě silnice jako na ničení českých lidí. Z komanda Steyer jezdilo denně po dobu jednoho a půl roku nákladní auto s hromadou mrtvých ke krematoriu. Mrtví byli z aut shazováni do podzemních prostor lednice, umístěné vedle kremačních pecí, a odtud dopravováni ke spálení. Každá pec byla stavěna pro spálení jedné osoby, ale nakládalo se tam šest až sedm mrtvých najednou. Pálilo se dnem i nocí. Karmínově rudý plamen šlehal bez ustání z komínů. Deset vězňů, určených jako personál krematoria, vykonávalo tu svůj truchlivý úkol, aby nakonec osm z nich bylo stejně odpraveno, když vzniklo nebezpečí, že porážkou Německa budou odhaleny bestiální krutosti tábora. Dvěma zbylým z personálu krematoria se podařilo zachránit životy. Prohlásili, že byli spalováni i položiví ! Když krematoria nestačila, byly kopány hromadné hroby, neboť kupy zahnívajících mrtvol v celé prostoře tábora šířily pach do dalekého okolí Mauthausenu. Ohlodávání mrtvol krysami bylo i v barácích normálním zjevem.\nBěžnou a v nejrůznějším rozsahu po celém táboře užívanou cestou k smrti byl hlad. Svědectvím vězňů i lékařů jsou doloženy četné případy, kdy zajatci jednoho bloku s n ě d l i s r d c e i j á t r a m r t v ý c h l i d í. V roce 1945, kdy nedostatek potravin byl již zcela zjevný, nařídil šéf kuchyní, aby do nemocničního tábora v Mauthausenu nebyly dodávány žádné potraviny. O tom, jak hrozný život měli tyto lidé, svědčili na kost vyhublí ubožáci, ošetřovaní v amerických nemocnicích, a mrtvá těla, ukládaná do hrobů.\nMauthausen, který ukázal nacismus a lidského tvora po jeho nejhrůznější stránce, přinášel i doklady hrdinství za podmínek člověka nepředstavitelně deptajících. Vězňové se raději vrhali do ostnatých drátů, nabitých elektrickým proudem o vysokém napětí, jimiž byl obehnán tábor a jeho vysoké zdi, než aby se nechali utlouci strážci a jejich pomahači. Na jednu ze slavných poprav šli odsouzení Češi, zpívajíce československou hymnu a internacionálu a provolávajíce slávu Československé republice. Pokus o kolektivní útěk vězňů z bloku č. 20, kde byli převážně ruští zajatci spolu s několika příslušníky jiných národů, zůstane jednou s nejskvělejších kapitol lidstva v boji za svobodu. Blok 20 byl od ostatního tábora oddělen zdí a pohřbíval ve svých prostorách neznámé a stále kolísající množství vězňů. Nikdo přesně nevěděl, co se na „dvacítce“ děje, ale vše nasvědčovalo tomu, že hrůzy Mauthausenu jsou tam vystupňovány do nepředstavitelných rozměrů. 1. února 1945 k večeru jeden z vězňů dvacítky, přestrojený do uniformy SS, kterou získal neznámo jak, vydal rozkaz – zachovávaje všechny gestapácké způsoby - , aby veškeré zařízení bloku bylo vyneseno ven k čištění. Ze sněhu, lůžek a židlí byla zbudována barikáda ke zdi, umožňující ji překročit a podporující přístup k elektřinou nabitým drátům, osvětlovaným za noci reflektory. Asi hodinu po půlnoci 2. února byl pak vydán povel k útoku na stráže SS. Jako zbraní proti šesti kulomety opatřeným strážcům v nejbližším okolí použil povstalecký blok dvou hasicích přístrojů minimax a všech svých dřeváků, kterými se vrhl proti kulometné palbě a zasypal jimi stráže. Snad 700, snad 1000 až 1400 hladem vychrtlých zajatců se s holýma rukama rvalo s ozbrojenými nacisty, a když strážce zneškodnili, přehodili přes elektrické vedení přikrývky a prchali z tábora. Na cestě přepadli nedalekou baterii německého protiletadlového dělostřelectva a získali zbraně, s nimiž se vydali na další útěk. Podle hlášení, které došlo za několik týdnů civilnímu soudu v Mauthausenu, zůstalo z celého počtu vězňů pro německé úřady nezvěstných 104 lidí. Ostatní byli postříleni nebo pochytáni. Bylo to předčasné povstání lidí odsouzených k smrti, ale bylo nesmrtelným dokladem lidské odvahy a touhy po svobodě, a bylo i povzbuzením pro tisíce ostatních vězňů pro přicházející převratné doby.\n5. května 1945 přibyly do tábory americké tanky, jejichž posádky odzbrojily stráže a odvedly zajatce. Protože to byla pouze četa amerických předvojů, tanky se vrátily a v táboře se z bývalých heftlinků okamžitě zformoval vojenský oddíl, vyzbrojený zbraněmi SS a z německých skladišť. Začal fungovat vlastní správní aparát, byly podniknuty všechny kroky k zachování pořádku v táboře až do příchodu hlavního voje Američanů. Autokary poté odvážely po léta vězněné lidi do domovů ve všech zemích Evropy.\nPřiznání hromadného vraha.\nVelitel koncentračního tábora Mauthausen, Franz Ziereis, utekl po příchodu amerických armád z tábora do Alp na místo, vzdálené od Mauthausenu asi 140 km, kde si již dříve uskladnil potravinové zásoby na dobu asi jednoho roku. Po jeho stopě šli američtí důstojníci a bývalí vězňové tábora. Ziereise vypátrali a zatkli. Při pokusu o útěk byl Franz Ziereis raněn, dopraven zpět do Mauthausenu a vyslýchán orgány Intelligence Confidence. Uvádím doslovný překlad protokolu o výslechu.\nP r o t o k o l p ř i z n á n í\nvelitele koncentračního tábora Mauthausen, standartenführera Franze Ziereise, sepsaný dne 24. května 1945 od 9. do 13. hodiny v kanceláři schutzhaftlagerführera Seidlera.\nGusen, 24. května 1945.\nFranz Ziereis, leže na slamníku, raněn dvěma střelami do břicha a levého horního ramene, odpovídal při plném vědomí a bez nejmenšího nucení na otázky, kladené dvěma delegáty Intelligence Confidence, v německém jazyce, co jsem já ihned tlumočil do polštiny, jak následuje:\nJá, Franz Ziereis, narodil jsem se 13. srpna 1906 v Mnichově. Můj otec padl ve válce roku 1916 a byl povoláním železniční úředník. Matka žije a bydlí v Mnichově. Mám pouze jednoho bratra Rudolfa (38letého), který je strojvůdcem, a dvě sestry, Margaretu (47letou) a Wilhelminu (32letou). Jsem vyučený kupec a v době nezaměstnanosti jsem pracoval jako pomocný tesař. Od 1. dubna 1934 do 30. září 1936 jsem konal vojenskou službu v 19. bavorském pluku v hodnosti šikovatele. Jako nadporučík jsem opustil wehrmacht a vstoupil jsem 30. září 1936 do vojenských SS jako „ausbildungsreferent“ v hodnosti obersturmführera, přiděleného ke 4. standartě v Oranienburgu. Dne 17. února 1939 přišel jsem do Mauthausenu v hodnosti hauptsturmführera jako nástupce dřívějšího velitele tábora Sauera. Za rychlý postup ve své nezvyklé kariéře do poslední udělené hodnosti standartenführera děkuji tomu, že jsem se častokrát hlásil dobrovolně na frontě.\nNa rozkaz reichsführera SS Himmlera byl jsem nucen zůstat v Mauthausenu. Záloha SS pro koncentrační tábor byla rozvržena v poměru jeden SSman na deset vězňů. Nejvyšší počet vězňů v koncentračním táboře v Mauthausenu dosahoval 17.000 kromě pobočných táborů. Nejvyšší počet ve vnějších táborech (23) dostoupil 76.000, úhrnem tedy 95.000 vězňů. Celkový počet zemřelých přesahuje 60.000. Strážní oddíly SS se skládaly z počátku ze svazů totenkopfverbände, 4 – 5000 lidí, a dělily se na strážní oddíly a štáb velitelství. Ostatek, přes 6000 lidí, byl vzat z příslušníků letectva branné moci, převlečených do uniforem SS, jakož i z četných skupin volksdeutsche, které byly sehnány pro brannou moc. Do SS bylo na výslovné přání reichsführera Himmlera vtaženo i 450 vězňů z Mauthausenu a Gusenu. Tito vězňové měli bojovat s nepřítelem, zvláště s bolševiky. Byli získáni z větší části dobrovolně, zbytek jich donutili ke vstupu jednotliví lagerschutzführerové bez mého vědomí.\nRozkaz spálit veškeré dokumenty jsem doporučil vykonat v několika dnech, a to v posledních dnech dubna a na počátku května t. r. Rozkaz ke spálení dokumentů vydal „Amt D – Berlin“, a to gruppenführer Glücks. Z rozkazů k zavraždění vězňů jsem vydával jenom ty, které pocházely od Himmlera. Za mé přítomnosti v Mauthausenu Himmler sám zvedl kámen, vážící 45 kg, vložil jej na bedra jednoho vězně a přikázal, aby takto byli lidé rychle odpravováni. Sám jsem zavraždil nejednu stovku lidí – snad 4000 – tím, že jsem je poslal do kárné setniny, v které každou noc zahynula spousta lidí. Trestné setniny byly sestavovány na berlínský rozkaz, aby byly rychle vyvražďovány těžkou prací. Exekuce v roce 1940 na 320 Polácích, pocházejících převážnou většinou z Varšavy, byla vykonána na rozkaz gruppenführera Heydricha. Sám jsem nejednou střílel z karabiny malého kalibru do vězňů při exekuci, neboť volksdeutsche stříleli špatně. Střílení zbraní malého kalibru nařídil gruppenführer Glücks z Berlína. V Sachsenhausenu zřídil vzornou speciální střelnici: ve zvláštním baráku, důkladně konstruovaném, byl postaven rozhlasový tlampač a střelnice tak byla maskována. Přivádění vězňové byli zabíjeni znenadání ranou do týla. Na rozkaz hauptsturmführera dr. Lohnauera a dr. Renaulta byli posíláni do Hartheimu u Lince nepolepšitelní, profesionální zločinci a duševně choří a tam zabíjeni zvláštním vynálezem hauptsturmführera Krebsbacha, rovněž lékaře.\nVětšinu zavražděných vězňů, v počtu několika tisíc, povraždil Bachmayer v Mauthausenu a totéž udělal v rozsahu snad ještě větším Seidler v Gusenu. Chmielewski a Seidler v Gusenu poručili, aby jim byly vydělávány lidské kůže s originálním tetováním. Do této kůže si dávali vázati knížky, zhotovovat z ní různé kabelky a stínítka na lampy. Pro sebe jsem nikdy nic podobného udělat nedal – později to bylo z Berlína zakázáno. „Akce K“ se skládala z lidí, kteří vůbec s nikým nemohli mít spojení a na rozkaz Himmlerův byli likvidováni. Chmielewski v Gusenu zavraždil několik tisíc lidí; jeho pitek jsem se nikdy nezúčastnil. Mne není možno pohánět k odpovědnosti za vraždění lidí, protože jednotlivé rozkazy přicházely z Berlína a byly po každé podepsány jednotlivými schutzhaftlagerführery. Akcionářem firmy DEST jsem nebyl. Dostával jsem z titulu hodnosti vedoucího závodu, kterou jsem tam nezastával, měsíčně 300 RM a z titulu svého postavení velitele tábora 600 RM měsíčně. Kromě toho jsem neměl žádných jiných důchodů. Honební revír mne nestál nic, neboť mi byl přidělen jistým státním radou. Také s udržováním malého letadla jsem neměl zvláštních výloh.\nMěl jsem rozkaz vyhodit do povětří celý Gusen I. a II. v tunelech Kellerbau a částečně Bergkristall, jakmile by se byli octli na blízku Rusové. Kdyby byli přišli Američané, měli být všichni vězňové propuštěni. Gruppenführer Pohl vydal v únoru t. r. rozkaz, aby všichni vězňové byli odvedeni do lesů a tam do posledního zavražděni různými způsoby, a to tehdy, kdyby válka byla prohrána. Těchto rozkazů se strašlivě polekala moje žena a veškerou mocí na mne naléhala, takže jsem Berlín ignoroval a s vykonáváním rozkazů nepospíchal. Považoval jsem tyto rozkazy za projev největšího hlupství a stálo mne to mnoho nervů. Mauthausen byl posledním táborem, do kterého byly evakuovány četné transporty ze všech táborů, zvláště z Osvěčima, Buchenwaldu, Dachau a pod. Byly posílány neočekávané transporty žen, dětí a mužů po tisících. Proto se nedostávalo potravin. Vedoucí zemědělců odmítal dodávat pro tyto transporty potraviny. Na moje upozornění v Berlíně, aby těmto ukrutnostem byla učiněna přítrž, bylo mi zakázáno, abych v této věci se na kohokoliv obracel, a byl jsem za to strašně kritisován. V každém transportu bylo 600 – 800 mrtvých, mnozí byli cestou vyházeni z vagonů. Z Dachau vyšel osm dní před koncem války transport v počtu 4800 vězňů, ze kterých přijelo pouze 180 lidí. Zbytek zemřel hlady, ježto potraviny byly opatřeny pouze na jediný den, nebo byl postřílen při pokusech o útěk. V posledních dnech Bachmayer zavraždil vězně, zaměstnané v krematoriu, aby nemohli nic říci.\nTolik ze zpovědi hromadného vraha, který svou zpověď dlouho nepřežil. Umírající, říká se, mluví vždy pravdu. Ziereis ve své výpovědi na smrtelné posteli jistě mnoho zamlčel, ale sotva něco zveličoval. To, k čemu se doznal, je zdrcující obžalobou nacismu, který se brodil v krvi evropských národů.\nTerezín, město slz.\nTerezín nebýval vždy městem slz a utrpení. Bývalo zde kdysi veselo. Ulicemi zněly písně pochodujících vojáků, za večerů se zde pak rozléhal šťastný smích mládí.\nNacistická okupace 15. března 1939 začala v Terezíně psát novou kapitolu tohoto města, kapitolu nad jiné smutnou a bolestnou. Sotva se nacisté trochu rozhlédli po naší vlasti, již začali budovat symboly své zvůle a režimu: vězení pro nepohodlné a s hitlerismem od počátku bojující Čechy.\nV kasematách terezínské pevnosti byly zřízeny cely pro politické vězně, kobky pro odsouzence k smrti a mučírny, kde byli vězni vyšetřováni. Jak se toto vyšetřování dělo, o tom si nikdo, kdo je nezažil, nedovede učinit představu. Terezínským peklem prošlo za šest let hitlerismu asi 120.000 nešťastníků. Z toho bylo 90.000 obyvatelů ghetta, zřízeného v roce 1941, a 30.000 politických vězňů. Ghetto tvořilo jakési samostatné město. Jeho obyvatelé měli možnost volného pohybu a mohli se vzájemně posilovat ve víře, že utrpení jednoho dne skončí. Jinak jejich úděl nebyl ani o zlomek lepší údělu vězňů politických.\nDen osvobození Terezína nadešel 5. května 1945, kdy stráže uprchly, zničivše nejprve všechen listinný materiál. Tábora se ujala posádka malé četnické stanice. V ghettu bylo v té době asi 40.000 až 45.000 vězňů. Nebylo možno je ihned propustit na svobodu, protože v táboře zuřil skvrnitý tyf, zavlečený sem vězni, dopravenými do Terezína z jiných koncentračních táborů v Německu. Že hrůzy Terezína přežilo hodně vězňů, o to mají zásluhu obyvatelé Roudnice, Kralup a zejména malé obce Bohuňovic. Ač se tito lidé vydávali v nebezpečí nemilosrdného stíhání se strany nacistů, přece jen odvážně pašovali vězňům potravu, léky, zčásti i civilní oděv, aby umožnili útěk těm, kdo se jej odvážili. Také v Terezíně bude tisíce hrobů žalovat věčně na nacistický režim bestiality.\nHrůzy terezínské pevnosti byly potvrzeny velmi bohatým a přesvědčivým fotografickým materiálem. Lékaři ve Zdravotním ústavě v Praze zjistili v druhé polovici dubna 1945, že skoro všichni Češi, propuštění z tak zvané malé pevnosti v Terezíně, onemocněli po krátkém pobytu doma skvrnitým tyfem. Do Terezína byl vyslán dr. Raška ze Zdravotního ústavu, aby provedl na místě epidemiologické šetření a vešel ve styk s představitelem Mezinárodního červeného kříže, který tam již pracoval.\nGestapo a SS v čele s hromadným vrahem Jöklem vládli v malé pevnosti asi nad 5000 českými mučedníky, většinou politickými vězni ze všech vrstev národa. Dr. Raškovi byl povolen vstup do malé pevnosti teprve když prokázal, že více než 80 procent z celkového počtu 550 nemocných v malé pevnosti jsou případy skvrnitého tyfu. Ale i potom byl českým lékařům odepřen přístup na proslulý čtvrtý dvůr s jeho celami smrti, odkud bylo slyšet střelbu z kulometů i ve chvíli, kdy čeští lékaři prohlíželi tak zv. krankenrevier v malé pevnosti. Gestapáci popravovali ještě narychlo asi 60 vězňů. Dr. Raška navázal styk s představitelem Mezinárodního Červeného kříže a podařilo se, že počínajíc 3. květnem 1945 vzal Mezinárodní Červený kříž terezínskou malou pevnost pod ochranu. Do Terezína odjelo pak z Prahy 6 lékařů, asi 50 ošetřovatelek, 5 desinfektorů a jiných dobrovolníků a všichni začali ihned se záchrannými pracemi. Dne 6. května se vyvrcholila německá zběsilost a msta proti českému národu tím, že z českého pohraničí a ze Saska začali Němci vyprazdňovat všechny dosud zbylé tábory do Terezína. Tisíce vyhladovělých a nemocných přijížděly.\nNež byla formálně válka v Evropě skončena, uprchlo gestapo z Terezína a ve chvíli kapitulace Německa odevzdal zástupce Mezinárodního Červeného kříže v Terezíně celou oblast na starost dr. Raškovi. Situace byla hrozivá, protože rozchod internovaných do jejich domovů by byl znamenal strašlivou epidemii skvrnitého tyfu v celém osvobozeném státě. Jenom díky bezpříkladné pomoci Rudé armády se podařilo situaci zvládnout, Rudá armáda zařídila v Terezíně pět velkých armádních nemocnic, které dostačily pro 5000 nemocných. Kromě toho v terezínské malé pevnosti pracovala česká pomocná akce ve svých nemocnicích a že pracovala opravdu obětavě, o tom svědčí, že řada českých lékařů i ošetřovatelek onemocněla, nakazivši se skvrnitým tyfem. Zásluhu o zabránění šíření hrozící epidemie a o záchranu tisíců životů v Terezíně mají též obětaví lékaři, které nacisté internovali v terezínském ghettu, zejména lékaři čeští a slovenští. Bez pomoci Rudé armády bylo by však zůstalo všechno úsilí o zvládnutí situace v Terezíně marné.\nHromadné popraviště v buchenwaldské konírně.\nJeště za svého pobytu v Buchenwaldu jsem často chodil kolem konírny, která byla v jednom rohu uvnitř tábora. Esesmani si tam chovali koně, které jim ošetřovali heftlinci. Později byla tato konírna zrušena. Po osvobození Buchenwaldu bylo odhaleno nové její poslání, které je otřásající. Bývalá konírna se stala hromadným popravištěm vězňů. Kol. V. Kochovi se podařilo získat od vracejících se vězňů doklad z buchenwaldského archivu, plánek konírny, která byla změněna v popravčí komoru, kde padl každou minutu lidský život. Přinášíme kol. Kochem přepracovaný jedinečný dokument nacistického vraždění, poslední cesty nesčetných vězňů, odsouzených na smrt bez jakéhokoliv soudu. Nepohodlní museli zmizet co nejrychleji, ale pokud možno nenápadně. Žádný vězeň, přivedený do konírny, neměl ani tušení, že jde na smrt. Byl dopraven autem ke vchodu (1), aby byl, jak mu bylo řečeno, předveden k „lékařské prohlídce“. Ve velké šatně (2) se úplně svlékl a nastoupil poslední cestu, vyznačenou v plánku stopami (3). Šatna byla oddělena od ostatních místností zvukotěsnými dveřmi a kromě toho hrálo neustále velmi hlasitě rádio. Odsouzenec minul rozhlasovou místnost (4), převlékárnu SS (5), jídelnu SS (6), odpočívárnu SS (7), prošel větší místností, aby vstoupil do tak zv. „lékařského pokoje“ (8). Zde sehrál jeden z katanů, zpravidla důstojník SS, oděný v bílý plášť, úlohu lékaře, provedl formální prohlídku chrupu, očí, sluchu atd. a odvedl odsouzence do vlastní popravčí cely (9). Podlaha tu byla kryta kovovým roštem. Odsouzenec byl postaven zády ke stěně malé místnosti (10), kde byli ukryti dva střelci. U stěny bylo měřítko, aby mohl být „pacient“ změřen. Na protější stěně pak byla silná olověná deska, vhodně maskovaná, aby zachycovala kulky. Jakmile bylo zahájeno „měření“, byla odsunuta za zády odsouzence na stěně úzká štěrbina, znamení to pro střelce, kteří vypálili odsouzenci kulku do týla hlavy. Popravený padl zpravidla na tvář, byl odvlečen do další místnosti (12), krev rychle spláchnuta a popravčí cela byla připravena v okamžiku pro další popravu. Spláchnutá krev stékala zvláštním žlábkem do odpadní jámy (14). V místnostech 11 a 13 byla sláma a drtiny pro čištění. Mrtvoly byly nakládány na auto (15) a odváženy do krematoria. Nakládání mrtvol bylo chráněno před zvědavými zraky dřevěnými stěnami. Ostatní, na plánku zakreslené místnosti, byly buď prázdné nebo bez zvláštní souvislosti s popravčím aktem. Toť se rozumí, že odsouzencova poslední cesta byla pepřena nadávkami a ranami i kopanci surových popravčích pacholků. V konírně, změněné v hromadnou popravčí celu, byl provoz velmi živý, krev tekla proudem a krematorium bylo v provozu ve dne v noci.\nDramatický konec v Buchenwaldu.\nJiž v prvním roce našeho pobytu v Buchenwaldu nám dělalo velké starosti pomyšlení, jak to s námi dopadne, až se jednou Německo zhroutí, o čemž jsme byli od počátku věznění přesvědčeni. Nám, kteří jsme se vrátili dávno před osvobozením tábora, tyto starosti odpadly. S nemenším zájmem jsme pak sledovali na svobodě, jak se situace v Buchenwaldu vyvíjí. Všelicos jsme se dovídali od vězňů, kteří se občas dostali na svobodu, ale detaily nám přinesli buchenwaldští kamarádi až po svém osvobození. Jedním z prvních buchenwaldských vězňů, který přijel do Brna, byl Emanuel Barša. Tvořil jednu ze spojek, jež obstarávaly repatriaci tisíců vězňů z Buchenwaldu. Barša jako většina buchenwaldských českých vězňů byl v táboře vězněn skoro šest let. Překvapilo nás sdělení, že v době osvobození bylo v táboře na 70.000 vězňů ! Situace v táboře se vyvinula tak, že tábor byl vnitřně ovládán mezinárodní komunistickou organisací, která vyrostla z řad německých vězňů. K této organisaci se přidružili vězňové všech národností. Cílem organisace bylo zachovat při síle a na životě pokud možno všechny vězně, kteří měli význam a cenu pro opětnou výstavbu Evropy. Vedle této politické organisace, zrodivší se v roce 1940, existovala v táboře od roku 1942 mezinárodní vojenská organisace. Osazenstvo správně počítalo s tím, že bude jednou třeba vystoupit se zbraní v ruce, jakmile hitlerovská šelma dostane smrtelnou ránu. Čeští vězni se zúčastnili této vojenské organisace formací zvanou Česká brigáda, kterou vedl Heš z Hradce Králové. Operačním důstojníkem České brigády byl vězeň major Hanzal z Prahy, jediný z aktivních důstojníků, vězněných v Buchenwaldu, který si získal mezi vězni všech národností velkou popularitu.\nVězeňské organisace měli výborný styk s venkovem. Dostávaly veškeré zprávy z Moskvy a z Londýna. Na každém bloku byli dva důvěrníci, kteří měli po jednom důvěrníku na každé světnici. Vedení vojenských SS tušilo, že se v táboře mezi vězni děje něco významného. Vysílalo mezi vězně zvědy a snažilo se získat informace všemi možnými způsoby. Nemělo však úspěchu, ježto vězni věděli, že jde o jejich životy, a proto byli naprosto solidární.\nIllegálně se pracovalo na všech stranách. Do tábora začali pašovat zbraně vězňové, kteří pracovali venku v továrnách. Uvnitř tábora byly zbraně sestavovány a dobře ukrývány. Asi 40 pušek najednou se dostalo do tábora na voze pod nákladem mrtvol, jež byly páleny v táborovém krematoriu. Zbraně hlídali a schovávali čeští vězni Flek a Vidlák, oba z Brna, pod podlahou v kantině. Když se situace venku na bojištích pro Němce silně zakalovala, vzrůstalo úměrně napětí v táboře. Velitel tábora Pister tušil, že jsou v táboře zbraně. Anglo – Američané byli v té době vzdáleni od tábora jen 20 kilometrů. Do tábora již doléhalo dunění děl. V té době nařídil velitel evakuaci tábora. Byli odváženi židé a posléze Češi, z nichž se skoro všichni zachránili. Vězeňská tajná vysílačka v táboře dávala neustále znamení SOS. Znamení SOS bylo vytvořeno také na zemi z bílého plátna v místech tábora, kam stráž obyčejně nechodila. Také skupiny vězňů se na skrytých místech řadily tak, aby letci shora viděli písmena SOS.\nDne 11. dubna bylo již v táboře slyšet střelbu z těžkých kulometů. Spojenci zřejmě viděli z letadel znamení v táboře, zachytili také SOS z tajné vězeňské vysílačky. Konečně k Američanům také dorazili tři vězni-kurýrové z tábora. Tyto kurýry propašoval z tábora v bednách hlavní branou lékař SS, když mu dali vězni, kteří s ním vešli ve spojení, záruku, že při generálním výprasku po osvobození tábora bude na jeho záslužnou činnost vzat zřetel. Anglo-Američané ponechali v Erfrutu pouze část svých sil a hnali se s hlavními jednotkami do Buchenwaldu. 11. dubna dopoledne slyšeli již vězni v táboře střelbu z těžkých kulometů. To byl pro vězně signál k výpadu. Rychle byly rozdány ukryté zbraně, granáty a střelivo. Ruští vězni podnikli nápor na dráty, jimiž probíhal proud vysokého napětí. Byla dobyta první věž s kulometem a světlometem. Záhy obsadili vězni všechny věže kolem tábora včetně hlavní brány. Když vjížděly do tábora první anglo-americké tanky, přiváděli jim vězňové první zajatce SS.\nAkce výborně organisovaných buchenwaldských vězňů byla provedena s takovou přesností a rychlostí, že pochopové SS se nedostali ani k ráně. Je podobné pravdě, že snad střílet ani nemínili, aby si zbytečně nezhoršovali posici. Již po osvobození tábora zemřel v táboře starosta Uherského Brodu, vzácný vlastenec Bohuslav Luža, bratr generála Luži, vůdce moravských partyzánů, který se rovněž nedočkal osvobození. Padl v moravském podzemním hnutí. Jméno starosty Luži uzavíralo dlouhý seznam Čechů, kteří vedle desetitisíců vězňů jiných národností se již nedočkali znovuvzkřísení Evropy, v které nepřestali věřit ani tehdy, když přízrak smrti slavil v táboře přičiněním pochopů SS své nejkrvavější hodokvasy. Mezi četnými brněnskými vězni, kteří se vrátili po šestiletém věznění, byl také poslední brněnský starosta dr. inž. Rudolf Spazier. Vrátil se fysicky pozměněn, ale duševně nezlomen, a těšil se na novou práci v zájmu veřejného blaha. Spazier nám jen potvrdil všechny strašlivé zvěsti o vraždění v táboře, v němž v posledním roce před osvobozením umíralo až 400 lidí denně. Mrtvoly byly voženy ven za bránu a zahrabávány ve zmolách pod tak zvaným Bismarckovým vrchem v hromadných hrobech, kde byl nyní obětem nacistické persekuce vybudován náhrobek. Tajemník Leopold Reitter z Brna, který se rovněž šťastně vrátil, přinesl jmenný seznam, z něhož vysvítá, že jen v únoru a květnu 1945 zemřelo přes 350 vězňů, kteří se hlásili k československé národnosti. Češi nebyli v táboře zdaleka nejsilněji zastoupeni. Lze si proto přibližně vypočítat, kolik lidí v Buchenwaldu zahynulo, když v něm byli vězňové všech evropských národností.\nDen svobody v Dachau.\nStatečný kněz P. K a r e l F a n f r d l a, poslední náměstek brněnského starosty před nacistickou okupací, se vrátil do Brna po téměř šestiletém věznění na Špilberku, Buchenwaldu a Dachau. Milý kulatý obličej kněze se v důsledku strašlivých útrap pozměnil. Na hlavě ubylo za těch šest let předčasně bílých vlasů, ale v očích plane starý bojovný žár. Neztenčena zůstala síla hlasu, nám tak známého od onoho historického 1. září 1939, kdy jsme po zatčení proseděli celý první den pod kulomety na dlažbě špilberské pevnosti. P. Fanfrdla má právě několik hostů. Když však přišel na návštěvu starý spoluheftlink z Buchenwaldu, museli hosté míti hodinu strpení. A sejdou-li se po letech dva heftlinci, věřte, že si mají tolik co vykládat. Hodina jim připadá sotva jako deset minut.\nCo mne hlavně zajímá ? Jaký byl konec v Dachau ? P. Fanfrdla si pohladil dlaní čelo, na kterém v letech žalařování přibyly viditelné vrásky, načež melodickým hlasem plynul tok jeho vypravování:\n„Do Dachau jsem byl převezen z Buchenwaldu v roce 1942. To byl asi nejhorší rok věznění, protože v tomto roce jsme vystáli nejvíce hladu. Desetinka chleba denně a trošku vařené, neslané řepy, to byla v té době veškerá naše potrava. Úmrtnost byla tehdy hrozivá. Byl to hlavně tyfus a průjmy, kteréžto nemoci kosily vězně v Dachau po stovkách. Z počátku jsem byl na bloku s polskými knězi, kteří byli nejvíce pronásledováni. Když se po čase zjistil tento omyl, dostal jsem se mezi ostatní kněze, mezi nimiž bylo hodně Němců. Po celá léta jsem pracoval na plantážích, právě na těch, na kterých byli stříleni cikáni, když jsme přišli do Dachau v roce 1939. Zatím co jsem měl v Buchenwaldu určité výhody, na příklad možnost obdržet jeden balíček měsíčně z domu, tuto výhodu jsem v Dachau v roce 1942 ztratil. Důvodně jsem se obával infekce, proti které by bylo oslabené a podvyživené tělo marně bojovalo. Pamatuješ si zajisté na dva silné české kněze z Buchenwaldu, na P. Šumšala z Olomouce a P. Otáhala z Drahotuš. Oba v Dachau zemřeli. Měl jsem štěstí. Smrt kosila na všech stranách, ale mne nezasáhla.“\n„Byl tábor evakuován, když se k Dachau blížila fronta ?“\n„Ano. 26. dubna odešel první transport v počtu asi 1000 vězňů. Byli to hlavně Němci a Rusové. Nikdo neví, kam transport odjel a jak skončil. Měly odejít další transporty, ale vězňové nenastupovali. Hlásili se jako nemocní, přebíhali z bloku na blok a znemožňovali tak evidenci. V pisárnách se provedení transportu zřejmě sabotovalo. Zdálo se, že ani všemocní šárové nejsou naladěni pro transportování. Pokud se mé osoby týkalo, rozhodl jsem se s ostatními českými knězi, že z tábora dobrovolně nepůjdeme. Viděli jsme hodně transportů, které přišly do tábora. Byly nám většinou přiváženy již mrtvoly nebo lidé položiví. A tak jsme si řekli, že když máme zemřít, ať jsme zastřeleni v táboře bez mučení, jaké by nás bylo očekávalo na transportu. Téhož dne přijelo do tábora několik aut Červeného kříže ze Švýcarska s balíčky pro vězně. Šoféři aut přinesli zprávu, že měli k projetí do tábora už jen úzký prostor patnácti kilometrů a že všechno ostatní je již obsazeno stále se blížícími Anglo-Američany. Přišel další rozkaz velitele tábora: Všechno nastoupit se všemi věcmi. Tedy přece na transport a všechno naráz. Byli jsme zvědavi, jak to velení tábora hodlá zvládnout. Pak však přišel rozkaz: Všechno odstoupit. Došla totiž zpráva, že na evakuaci tábora již pro blízkost fronty není ani pomyšlení.“\n„Slyšeli jste již dunění děl z fronty ?“\n„Slyšeli. Zesilovalo se každým dnem. 28. dubna 1945 se rozšířila v lágru zpráva, že pro nás přijedou vozy Červeného kříže, kterému bude odevzdán do správy celý tábor. Čekali jsme ovšem marně, ježto na zprávě nebylo nic pravdivého. Příštího dne 28. dubna byla fronta již tak blízko, že jsme už ani nešli do práce mimo lágr. Na nebi bylo stále více amerických letadel, která bombardovala cíle v okolí tábora. Letce jsme se zájmem pozorovali, aniž bychom se byli kryli. Dřevěné baráky by nám byly stejně sotva poskytly nějakou ochranu.“\n„Jaká byla nálada mezi vězni ?“\n„Řekl bych, že mezi vězni převládaly smíšené pocity. Člověk, který je zbaven již řadu let svobody a žije stále v náručí smrti, většinou otupí a nevnímá již tak všechno jako člověk, žijící venku mimo dosah drátů s vysokým napětím. Ráno 29. dubna jsme s obrovským překvapením zjistili, že na hlavní bráně vlaje bílý prapor, že také na velitelství tábora je prapor téže barvy a na všech věžích kolem tábora malé bílé praporky. V duchu jsme jásali, že nebude žádných bojů a že naše osvobození bude hladké. Dodatečně jsme však zjistili děsivé okolnosti. Bílé prapory a praporky na věžích byly vyvěšeny pouze proto, aby byli vězňové ukonejšeni a nebouřili se. Zatím však k táboru táhlo s kulomety asi 2000 esesáků, kteří měli od Himmlera rozkaz, že se ani jeden heftlink z Dachau nesmí dostat živ do rukou Američanů. Himmler byl totiž strašlivě dopálen, když po osvobození Buchenwaldu nahlédli spojenci do hrůz nacistického koncentračního tábora a když se rozpovídali heftlinci, kteří byli v táboře několik let. Esesmani v táboře věděli, že nadchází jejich chvíle, a proto začali pálit v táboře různé doklady. Kdy 3. americká armáda dobyla město Dachau, zastavila se a koncentrační tábor sám měl býti osvobozen příštího dne 7. americkou armádou. Obyvatelstvo v Dachau však spatřilo kouř nad koncentračním táborem a projevilo obavy o osud vězňů. Načež jeden americký důstojník a asi 40 mužů se vypravili s několika tanky na vlastní pěst do koncentračního tábora, který v té době byl střežen nejostřejšími oddíly SS Truplem Viking. Po 12. hodině se již blízko tábora ozývala střelba z pušek a o půl 17. hodině se mezi vězni neslo jedno volání: ‘Už jsou zde Američané !’\nNačež se vězni pustili úprkem k hlavní bráně, kterou jako první vcházela americká reportérka a jeden belgický reportér. Poté vjel do tábora tank, z něhož vystoupil důstojník. Vězňové přibíhali, objímali a líbali americké důstojníky a vojáky. V té době padla s věže střelná rána, po které se skácel mrtev k zemi vězeň, který běžel naproti americkým vojákům. Šest esesmanů muselo s věže ihned dolů a všichni byli okamžitě ihned zastřeleni. Postupně byli odzbrojeny hlídky na všech věžích kolem tábora.“\n„Jak se k vám chovali Američané ?“\n„Byli jsme překvapeni jejich starostlivostí o naše životy a zdraví. Ihned po osvobození tábora vystoupil jeden americký důstojník na věž hlavní brány a vyzval celý tábor k motlitbě za osvobození a za vězně, umučené v táboře. Byla to velmi dojemná slavnost, po níž si každá skupina jednotlivých národů pořídila prapory a vyvěsila je v táboře. Klid však ještě nebyl. Večer zahájili Američané dělostřelbu a střetli se s esesmany, kteří byli vysláni, aby postříleli celý tábor. Esesmani byli v krátké době potřeni a zčásti zajati. Šárové z tábora se většinou rozprchli. Někteří však byli chyceni, a to dokonce v trestaneckých uniformách, do kterých se v poslední chvíli v zoufalém strachu převlékli. Na místě byli pak také likvidováni velitelé bloků z řad heftlinků a různí „vorarbeitři“, kteří byli velitelem lágru pověřeni v táboře nějakou funkcí a vystupovali vůči spoluvězňům brutálně nebo je udávali u brány. Mnohý vězeň takové udání odpykal životem.“\n„Jak jste se dostali domů do Brna ?“\n„Ano, to byl velký problém. Do tábora přijel zástupce československé vlády kapitán Faltys, který domluvil s Američany repatriaci českých vězňů. Naše vláda však neměla potřebné dopravní prostředky. Američané nám dali k disposici 42 velkých nákladních vojenských automobilů, které nás dopravili téměř po šesti letech strádání do Plzně. Když jsme přejížděly hranice Čech, mnozí z nás slzeli. Slzeli pohnutím při návratu do vlasti již osvobozené a nad osudem těch, kterým to nebylo dopřáno. Všem těm, které tam kryje cizí, nehostinná zem, uchováme navždy vřelou vzpomínku, protože oni nezemřeli. Odešlo pouze jejich tělo. Jejich duch zůstal a navždy zůstane v celém českém národě.“\nPoslední statistika z Dachau.\nPodle statistiky vězňů k 26. dubnu 1945, tři dny před osvobozením, byli v Dachau vězňové sedmadvaceti národností ! Podle počtu byl tento stav: Poláci 14.894, Rusové 13.536, Maďaři 12.067, Francouzi 6976, Němci 5013, Italové 3388, Litevci 3250, Jihoslované 3080, Čechoslováci 2205, Belgičané 909, Holanďané 836, Řekové 358, Španělé 263, Lotyši 230, Luxemburčané 211, Turci 86, Norové 77, Rumuni 69, Bulhaři 54, Angličané 13, Švýcaři 12, Američané 11, Portugalci 8, Estonci 5 a 1 Dán. Z celkového počtu 72.291 vězňů bylo 4626 žen (4016 židovek a 610 arijek). Ochrannou vazbu (političtí) mělo 43.724 vězňů. Židů bylo 22.100, 8 emigrantů, 8 rukojmí, pracovní přestupky 1066 a 759 zločinců z povolání. Kněží bylo v Dachau 1255, a to 777 kněží polských, 152 německých a 69 českých. Cikánů bylo v táboře 255. Z uvedeného počtu Čechoslováků bylo 1974 Čechů a 231 Slováků. Od počátku číslování vězňů zemřelo v Dachau asi 62.000 osob.\nStudent z Oranienburgu má slovo.\nKoncentrační tábor v Sachsenhausen u Oranienburgu nebyl o mnoho méně pověstný než Dachau a Buchenwald. V tomto táboře pobyl delší dobu také brněnský student MUC. Jaroslav S t a n ě k, který po osvobození Brna vydal o jmenovaném koncentračním táboře toto svědectví:\n„Zatím co si odrodilci a prospěcháři hledali cestičku k vysoké škole do Německa, mrzlo a hladovělo 1200 českých studentů v koncentračním táboře Sachsenhausen u Oranienburgu, 32 km severně od Berlína. A ještě tři roky po zavření českých vysokých škol se našli studenti, kteří zapomněli na své příkoří, zradili sami sebe a hrnuli se po Frankově výzvě na německé vysoké školy. Nevěděli, jak strašlivá byla zima roku 1939 – 40 pro vyhublé druhy, oblečené chatrnými košilkami, plátěnými trestaneckými oděvy a nezašněrovanými botami. Nepoznali, co znamená vydržet mnoho hodin stát v sněhové bouři s oholenou lebkou, bez čepice a při 36 stupních. Nepředstavili si jistě nikdy, že tento mráz dovede i v pravé poledne zabít ve dvaceti minutách 120 lidí z desíti tisíc, postavených na cvičiště jen proto, aby se zjistilo, jsou-li všichni. To byla zima a to byly vánoce 1939 v Oranienburgu, připraveném pro české studenty již týden předtím, než v Praze došlo k nějakým demonstracím nebo jak tomu tehdy říkali. Se zimou přišla první epidemie spály a tak se dostala první vlna studentů na „revír“, čarovné místečko v rohu koncentráku, kde se jedni hleděli udržet co nejdéle bez práce, kterému se však jiní úzkostlivě vyhýbali, poněvadž jim bylo dopřáno čistit místnosti „betšajsrů“, trosek lidí, hynoucí do týdne na úplavici. Taková tu byla vesměs starost a péče o nemocné, to jest o lidi s horečkou vyšší než 39 stupňů. Dokonce byla ve všech barácích se spálou ihned nebo na druhý den zavedena přísná karanténa, za níž nesměl nikdo opustit barák. Některé baráky „spálistů“ (tento pojem byl u nás naprosto vžitý) byly zčásti také podrobeny „důkladné desinfekci“ silně zředěným roztokem lysolu, jímž bylo symbolicky vykropeno lože nemocného. Ostatní dostali k snídani, k obědu a k večeři hypermangan s vodou. Tak míjely první měsíce za dráty, měsíce, v nichž studenti ještě nemuseli pracovat. Pro osvěžení byli jen dvakrát za den vyhnáni na vzduch a směli pochodovat mezi baráky v sevřených útvarech, za náhodné kontroly esesáků, které tu občas potkávali a kteří nad nimi obvykle ihned přejímali velení. A po návratu na barák býval program vždy stejný: umývání pokopaných a zkrvácených tváří, čištění a zašívání šatů atd.\nVšichni čekali jako na vykoupení na jaro, které přišlo skutečně k 21. březnu, ke dni, kdy se nějaký zoufalec opět pokusil o útěk, a tak celý tábor oslavil první jarní den dlouhým čekáním do noci, kdy byl odběhlec dopaden. Čekání, až bude uprchlík dopaden, bylo jedním z ušlechtilých táborových zvyků: všichni stáli bez jídla na nádvoří v pětistupech, některé skupinky při tom cvičily k zemi – vztyk, jiné byly v dřepu a některé se hromadně kutálely, převalovaly a okopávaly v obličejích, protože nestály v zákrytech. Jaký to byl pokrok proti dřívějšku, kdy byl zákryt vyrovnáván pistolí ! To stání netrvalo konečně tak dlouho – nejvýš tři dny a tři noci. V táboře pomalu nastával obrat k lepšímu. Tehdy byla nevysvětlitelnou náhodou zaplavena čtrnáct dní kantina chlebem, a kdo měl dost peněz, mohl se v nejkratší době zúčastnit opravdových hodů.\nDen se prodlužoval a prodlužovaly se také hodiny studentských pochodů táborem. Ze dvou hodin denně byly pojednou čtyři a ještě rychleji šest. A vtom jsme se dověděli, že studenti budou „dobrovolně“ chodit na práci s ostatními vězni. 20. dubna 1940 jsme zjistili jediný význam Hitlerových narozenin: bylo propuštěno asi 200 studentů. Ostatní zklamáni tu zůstali a jen se smutně dívali k bráně, aby po chvíli přemýšlení sklopili hlavu a spolkli sliny. Za pár dalších měsíců zůstávalo na barácích přes den už jen několik studentů. Všichni ostatní nosili někde traversy, házeli cihly, nosili celé dny pytle cementu, jednou v potu a s vyprahlým hrdlem, jindy v mokrých šatech a prádle na studeném větru. Hladoví, slabí i nemocní vykládali písek z lodí na průplavu, stavěli tam přístavní doky a chystali filiálku svého „mateřského“ lágru v obrovské, nově postavené cihelně, jejíž stavba překročila víc než desateronásobně rozpočet a přesto cihly takřka nevyráběla, dík německému „plánovitému hospodářství“ a dík vězňům z Oranienburgu. V poledne se tu každý vrhl lačně na misku polévky, do níž vítr na této poušti vháněl neustále nové a nové dávky písku. A večer vyčerpaní a nezřídka potlučení bitím, vraceli se i naši studenti s dvěma tisíci jiných vězňů tříkilometrovou cestou zpět, nesouce kamarády, kteří toho dne své trápení nepřežili. I ostatní, aby snad nebyli bujní – měli břemena: každý musil přenést do lágru z cihelny balvan pěti-až patnáctikilový. Proč, to snad nikdo nevěděl.\nTakový byl život většiny vězňů v zimě i v létě, den ze dne, mimo neděle, kdy bylo na programu holení a stříhání, umývání skříněk, cídění nádobí, cpaní slamníků, aby byly dokonale hranaté, pochodování, cvičení několika povolených táborových písniček, jednou za čtrnáct dní psaní domů a stejně často nedočkavost, zda přijde dopis z domova. Každý den večer před spaním jsme si hlásili z postelí nejnovější zprávy, jednak t. zv. „odjezdovky“ (většinou rázu naprosto panikářského a nesmyslného, ať už takovou zprávu označili za „hotovku“ nebo dokonce za „morovku“), jednak zprávy politické a o náletech z minulé noci. Celý rok 1941 znamenal pro Berlín a tím také pro nás aspoň 300 náletových nocí, a to celých nocí od večera do rána, nocí benátských se světelnými střelami všech druhů a kalibrů, s pumami trhavými, zápalnými i světelnými, nocí pro mnohého z počátku bez spánku, zato však z průjmem. Nebylo se kam ukrýt, každý musil zůstat ležet na svém místě v dřevěném přízemním baráku. Střepiny protiletadlových nábojů dopadaly často celou noc na baráky a mnohé z nich ovšem prolétly dovnitř, aby předvedly ubohým vězňům, co je to štěstí a smůla.\nSkoro po ročním pobytu v koncentráku se někteří ze studentů začali dostávat k odborné práci pod střechou: do krejčovské dílny, do stolařské, elektrikářské a radiové, později do keramické apod. Tehdy jsme začali pravidelně odposlouchávat zprávy z Anglie, Sovětského svazu a Ameriky a měli jsme přichystánu krátkovlnnou telegrafní vysílačku z amerického vojenského materiálu, francouzský vojenský komunikační přijímač, vlnoměry vlastní konstrukce a jiné měřicí přístroje.\nPak přišel 20. duben 1941 a s ním velké zklamání: nikdo nebyl propuštěn. Jugoslávie válčila s Německem a náš národ projevil své sympatie s Jugoslávci. Trest jsme pocítili i my. Pocit zklamání byl tehdy jen krátký, uvědomili jsme si, že zůstaneme za dráty až do konce války. Zůstali jsme ještě pevnější. Potom Německo přepadlo Sovětský svaz. Celý tábor tajně jásal a zářil – všem bylo jasné, že se blíží konec Německa.\nNa podzim roku 1941 začali do tábora přivádět první válečné zajatce z východní fronty. Byl to strašné obrazy. Vyhradili pro ně několik baráků, které byly hlídány dokonce i některými vězni, a napsali u jejich vchodu toto lživé slovo: „Kriegsgefangenenarbeitskommando“. Pod záminkou, že je vybírají na polní, zahradnické a jiné práce, den co den přijížděli naši známí esesáci (z nichž každý měl u nás přezdívku: Mravenečník, Tuzarobijce – zbil Tuzara – Bejček, Střelba – střílel každou chvíli z pistole – Panenka, Kriegskassa – byl hrbatý – atd.), tito všichni pochopové odváželi zubožené zajatce za tábor a tam je vraždili ranami z pistolí. Během šesti týdnů povraždili asi 16.000 mužů. Hromady mrtvol ležely za táborovou zdí a čekaly na spálení. Táborové smetiště pak čekalo na jejich popel a kosti. Polní krematoria i táborové pece hořely bez přestání a pod příkrovem podzimní mlhy se válel po táboře kouř, za jehož zápachu jsme se probouzeli, v němž jsme pracovali, jedli i usínali. Mezi zajatci řádil skvrnitý tyf, který se náhle rozšířil i po ostatním táboře a mezi esesmanskými vrahy. Vraždění bylo zastaveno, vyhlášena karanténa nad celým táborem a dvakrát provedena desinfekce tábora kyanovodíkem. Vánoce byly smutné, zachytili jsme odněkud z radia Sněhurku a bylo nám do pláče.\nZa takové nálady nás překvapilo propuštění. Asi 200 nebo 300 studentů bylo propuštěno tehdy po menších “várkách“. Stalo se tak koncem ledna 1942. Propuštění si nedovede představit nikdo, kdo je nezažil. Je to tolik pocitů, že člověk zůstane naprosto zmaten a snad si chvílemi počíná jako děcko. Jak malichernými se vám po propuštění z takového pekla zdají mnohé starosti ostatních lidí, jak hloupé mnohé knihy, filmy, přednášky. Ze všeho se však člověk časem vzpamatuje, na mnohé zapomene, avšak jsou věci, na které se nesmí zapomenout. To říkám dnes těm bývalým kolegům, kteří chtěli dostudovat v Německu.“\nGenerál Hanák o posledních dnech trestnice na Mírově.\nMírov, v hlubokém míru žalář, určený pro nejtěžší zločince, byl za nacistického režimu vězením pro plicně choré vězně všech evropských národností. Žalář, připomínající svou výstavbou středověký hrad a postavený z neomítnutých cihel uprostřed hlubokých lesů na severní Moravě, měl všechny předpoklady pro své poslání.\nBezpečnostně byl Mírov vybaven tak, že šlo opravdu o ojedinělé případy, v nichž se některému mírovskému vězni podařilo z Mírova uprchnout. Jako všechny ostatní německé žaláře a koncentrační tábory, byla také trestnice na Mírově v pohnutých dnech květnových roku 1945 likvidována za okolností, jež sice neměly tak dramatický spád, jako na příklad v Buchenwaldu, přesto však byl konec gestapáckého žalářování velmi zajímavý.\nKdyž jsem se dověděl, že se do Brna vrátil generál Rudolf Hanák, který si na mírově odpykával pro velezradu šestiletý žalář, vyhledal jsem ho a požádal o informace. Generál Hanák byl duševně i tělesně celkem v pořádku. Z přisouzeného trestu si odpykal tři a půl roku. V žaláři onemocněl a byl převezen na Mírov, jehož stav byl v posledních dnech před likvidací asi 700 vězňů. Z toho bylo asi 250 Čechů. Podstatnou část vězňů tvořili Poláci. Byli zde však také Italové, Belgičané, Francouzi, Holanďané, Bulhaři, Jihoslované a v poslední době též Rusové.\nKdyž se Rudá armáda blížili k Mírovu směrem od Šternberka, nastal mezi německými dozorci ve věznici, zvanými „bachaři“, poplach. Vedení trestnice s nacistickým ředitelem Partlem trnulo hrůzou, že trestnice bude bombardována. Genrál Hanák doporučil 5. května řediteli trestnice, aby na nejvyšším bodě trestnice vyvěsil prapor Červeného kříže, ježto byl jako voják přesvědčen, že Rudá armáda bude toto výsostné znamení respektovat, což se také skutečně stalo. Partl radu přijal. Prapor byl ušit z vězeňských prostěradel a červených praporů, z nichž byly odstraněny hákové kříže.\nSoučasně bylo řediteli z řad vězňů doporučeno, aby zahájil jejich propouštění. Partl napřed rozhodl, že budou propuštěni pouze ti, kdo si mají odpykat ještě nejméně tři roky žaláře. Posléze však souhlasil i s propuštěním vězňů, odsouzených na doživotí. Je pochopitelné, že mezi vězni byla přijata tato zpráva s jásotem.\nFronta se stále blížila. Dělostřelba se každým dnem zesilovala. Čeští vězni se sešli a utvořili Národní výbor podle pokynů československé vlády z Londýna, ježto o všem, co se dělo ve světě, byli vězni dobře informováni z rozhlasového přijímače, v trestnici dobře ukrytého. Předsedou Národního výboru byl zvolen Mach, místopředsedou Papež, druhým místopředsedou Troníček z Kutné Hory, členy výboru dr. Žižlavský z Brna, Fiala, bankovní úředník, Linhart z Brna, generál Hanák a Šindelář z Mělníka. Zdraví vězni, mezi nimiž byl profesor Boček z Brna, mohli z trestnice po vrácení občanského oděvu ihned odejít. Ovšem každý na své risiko, ježto fronta byla již nedaleko.\nDne 8. května propouštění vězňů pokračovalo. Stav vězňů klesal v poslední době každým dnem. Vězni si v té době vynutili zlepšení stravy pro nejtěžší pacienty. Byli velmi rozrušeni, když v posledních dnech před likvidací byly provedeny na Mírově tři popravy, které byly v dějinách Mírova ojedinělé. Pod hradbami věznice byly postaveny německé baterie, které však uposlechly kapitulační výzvy a v noci z 8. na 9. května zastavily palbu.\nVězni, pokud byli s to se udržet na nohou, tančili, jásali a objímali se. Ve všech celách byl nadšeně oslavován mír, s nímž byl spojen konec žalářování. Národní výbor vztyčil 9. května na nádvoří trestnice československou vlajku a předseda učinil ke shromážděným vězňům slavnostní projev, zdůrazniv význam historické hodiny, v níž spadly nejen s vězňů, ale se všech evropských národů okovy germánské nadvlády. Rusové vztyčili sovětskou vlajku a narychlo byly pořízeny vlajky všech ostatních národností, zastoupených v trestnici. Do okolních hlubokých lesů se pak nesly velebné zvuky sovětské, československé a polské hymny.\nVýsostný znak říše, stržený s trestnice, byl na nádvoří za účasti všech vězňů spálen jako symbol zhroutivšího se krvavého nacismu. V den osvobození zemřeli dva polští vězni, kterým byl vystrojen slavnostní pohřeb za hlubokého pohnutí osazenstva trestnice.\nVětšina mírovských bachařů do té doby již utekla. Partl s několika pochopy v trestnici zůstal. Byl se zbytky svých pomahačů po příchodu Rudé armády zajištěn. Vězni, pokud mohli chodit, rychle opouštěli trestnici, v níž zůstal pouze československý Národní výbor, který pečoval o dopravu posledních těžce nemocných vězňů.\nMírov, v němž v posledním roce zemřelo podle sdělení generála Hanáka 350 vězňů, osiřel. Na chodbě a nádvoří již nehalasí těžké podpatky trestaneckých bot a dřeváků. Řezavé hlasy nacistických bachařů, kteří se neostýchali kopat a bít vězně již umírající, patří neblahé minulosti. Z nacistické vlády na Mírově zůstalo na vězeňském nádvoří pouze trochu popela z německého orla, jehož spáry se již nikdy nezatnou do těla osvobozené Evropy.\nKonec tábora ve Svatobořicích.\nPověstný svatobořický tábor rozpustili Němci sami, když se blížila sovětská vojska k moravským hranicím. V táboře bylo do poslední chvíle přes 800 internovaných. Mezi nimi byly četné významné osobnosti, jako sochaři Španiel a Pelikán. V jedné skupině byli rodiče a příbuzní členů našich zahraničních bojovníků, v druhé chyceni partyzáni a ve třetí děti popravených rodičů ve věku od 6 do 18 let.\nDne 13. dubna byly rozdány asi 600 vězňů propustky domů. Tábor přestal existovat příští den, kdy zbývající část vězňů byla naložena do otevřených nákladních aut a děti do autobusů a všichni byli odvezeni do tábora v Plané nad Lužnicí. Byl to pracovní tábor, v němž dřívější vězňové trpěli bitím a strašnou nečistotou, neboť neměli vodu ani na umytí. Odtud pak byli svatobořičtí strávníci propuštěni 5. května. Protože neměli možnost se dostat domů, zůstali v táboře. Do Brna se vrátili v pondělí 14. května. Svatobořičtí i planenští obyvatelé podporovali vězně potravinami, pokud to bylo možné, takže internovaní netrpěli velkým hladem. Četníci z Plané zatkli 5. května 1945 bývalého velitele tábora v Plané, který měl na svědomí týrání internovaných.\nKromě četných jiných známých měl jsem v táboře dobrého přítele Ludvíka Smazala z Olomouce. Přítel Smazal bydlel původně v Uničově, odkud musel uprchnout do Olomouce. Smazalův syn brzy po zřízení nacistického režimu v Československu uprchl za hranice, kde se zúčastnil aktivně odboje. Když se to gestapáci dověděli v roce 1942, zavřeli Smazala i s jeho manželkou do Svatobořic. Smazal se stal ve Svatobořicích pro své bodré jednání a zvláště své všestranné schopnosti velmi populárním vězněm v táboře a navázal se mnou písemné spojení, které jsem s ním udržoval. Začátkem roku 1945 mne jednou dokonce zavolal do Brna telefonicky se žádostí, abych vyřídil paní Kuchařové, jeho provdané dceři v Brně, nějaký vzkaz. Tento telefonický hovor mu byl umožněn benevolencí jednoho českého četníka, který tím jistě hodně riskoval. Smazal byl znám v táboře pod přezdívkou „strejda“. Napsal mi pod tímto krycím jménem z tábora také dva články, které jsem otiskl. Samozřejmě, že to byly články nevinné, které nezachycovaly přímo život v táboře, ježto bychom byli měli oba gestapo na krku. Noviny však chodily do tábora. Vzbudilo tam jistě nadšení, když se rozšířila zpráva, že si to „strejda“ dovedl v kriminále zařídit tak, že dokonce píše do novin. „Strejda“ se vrátil s manželkou ze Svatobořic živ a zdráv. Za tři roky svého věznění nasbíral jistě mnoho dojmů, které bude moci zachytit novinářsky nebo knižně, ježto tábor ve Svatobořicích nebyl malou episodou v rámci gestapáckého řádění.\nNoc hrůzy v celách drážďanského žaláře.\nTisíce vězňů gestapa má strašlivé zážitky z tak zvaných „transportů“, to jest cest ze žaláře nebo táborů k výslechům, konfrontacím, vyšetřováním, přemístěním věznic a podobně. Soudíme, že nejhorší chvíle na takovém transportu zažili vězni, kteří byli v lednu 1945 transportováni z Pomořan. Mezi vězni byl brněnský občan Jindřich Svoboda, který děkuje jen šťastné náhodě, že se dostal z onoho soudného dne domů. Jindřich Svoboda nám po svém návratu do Brna vyprávěl kromě jiného toto: „Letos 5. ledna jsem se vracel, odpykav si německým soudem vyřčený trest, z věznice Gollnow v Pomořanech u Baltického moře. Trest jsem si odseděl, ale propuštěn jsem nebyl, ježto si mě vyžádalo brněnské gestapo, aby mě pravděpodobně uvrhlo do koncentračního tábora. V tak zvaném německém soudnictví to bylo obvyklým zjevem. Na příklad pět let káznice a potom na neurčito „převýchova“ v německém koncentračním táboře.\nByl jsem vezen s několika vězni v poutech ve vězeňském vagonu, zvaném ponorka. Často celý den bez vzduchu, bez vody a jídla. Jelo se s velkými přestávkami. V každé větší stanici se dlouho stálo, protože vězni byli artiklem, jenž se mohl „zkazit“, aniž směl někdo vznést žádost o „náhradu škody“.\nJeli jsme přes Štětín, Berlín, Chotěbuz, Zhořelec do Vratislavě. Odtud měla cesta pokračovat přes Frývaldov a Olomouc do Brna. Zatím však přišla zpráva, že Rudá armáda obsadila již Opolí, stáčí se k Ratiboři a obchází Vratislav z jihu. Ve dnech 24. a 25. ledna 1945 byli odváženi vratislavští vězni na západ. Bylo jich celkem asi 4000. Soudím, že polovina jich cestou zmrzla nebo zemřela hladem, ježto v největším mrazu byli v lehkých bluzách několik dní na cestě v otevřených nákladních vagonech, v jakých se vozí dřevěné klády.\nVe Vratislavi jsem byl vězněn na policejním ředitelství. Náš transport do Drážďan trval celých 14 dní. V Drážďanech jsme byli ubytováni v místní káznici ve sklepních celách. V naší cele bylo 22 Moravanů a 4 Rusové. Dne 13. února nás vachmajstři zavedli do horních cel, kde jsme prožili noc hrůzy a zkázy, noc, na kterou nikdy v životě nezapomenu. Letecký útok na Drážďany začal po 20. hodině. První letecké vlny shazovaly nejprve světelné rakety a pak tak zvané hořící fosforové stromečky. Na nádvoří věznice se vzňalo několik dřevěných vozů. Jasně osvětlily naše cely. Potom začaly dopadat pumy nejtěžších ráží. Masivní budova věznice se kymácela v základech. Věznice zatím zasažena nebyla, ale v celách vyletěla tlakem vzduchu veškerá okna. Do cel se dral kouř z fosforu. Dusil nás a nemilosrdně pálil v očích.\nPřikládali jsme si namočené kapesníky na oči a ústa, aby se nám lépe dýchalo. Za necelou hodinu bylo v plamenech mnoho okolních budov. Věznice však stále měla štěstí. Sirény oznámily konec leteckého útoku. Uléhali jsme na slamníky a usínali.\nHodinu po půlnoci 14. února zaječely znovu poplachové sirény. Mnoho set létajících pevností vzápětí začalo shazovat na Drážďany tříštivé a zápalné pumy. Strašlivá detonace, která s námi otřásla. Budova věznice a kanceláře byly zasaženy. Za chvíli byla věznice v plamenech. Naše křídlo s kobkami začalo rovněž hořet. Do cel se dral stále mocněji kouř a žár. Na celách vznikla panika. Pokoušeli jsme se všemožným způsobem dostat se na svobodu z hořící věznice. Vedlejší křídlo věznice již propadalo plamenům. Šílené výkřiky hořících vězňů zanikaly v praskotu požáru.\nVynaložili jsme poslední síly a rozbíjeli jsme lavicemi vězeňské dveře. Někteří vězni křičeli, jiní se modlili. Část vězňů se apaticky odevzdala svému osudu a zírala nepřítomnýma očima do plamenů, stále se zvětšujících.\nKonečně zaskřípal v zámku naší kobky klíč. Zámek však nešel otevřít, ježto byl páčením dveří poškozen. Na štěstí však vedly do naší cely ještě jedny, nepoškozené dveře, kterými nás vypustil mladý holandský spoluvězeň. Od něho jsme se dověděli, že vachmajstři se rozutíkali a dali holandskému vězni klíče od cel, aby nás pustil. Zlatý Holanďan ! Zachránil vězně ze tří poschodí. Vězni by byli zcela určitě uhořeli tak, jako uhořeli všichni vězni ve čtvrtém a pátém poschodí věznice.\nProráželi jsme si cestu plameny a kouřem a vyběhli z hořící věznice. Venku všechny ulice byly v plamenech. Požáry vpředu, vzadu, zleva i zprava. Všude moře plamenů. Pádili jsme delší dobu hořícími ulicemi. Skoro bez dechu jsme dorazili do nějakého malého parčíku, kde jsme dlouho odpočívali. V hořících ulicích nebyl skoro žádný kyslík, ježto byl spotřebován plameny. Po oddechu jsme běželi dále a konečně jsme se dostali k Labi. Ach, toť řeka, kterou plní voda z naší vlasti.\nByly tři hodiny ráno. Vítr skučel a bušil do nás ledovým únorovým deštěm. Našli jsme schodiště, které nás přivedlo do širokého řečiště, a tak jsme se dostali až k samé vodě. Tisíce lidí spěchaly podél vody v zoufalém zmatku. Hitlerovi nikdo neděkoval. Slyšel jsem jen tiché kletby na původce této hrůzy. Nebylo vyloučeno, že s nimi prchá také nějaký gestapák, kteří, pokud jde o hrdinství, dovedli je uplatňovat pouze na bezbranných, ubohých vězních.\nUvolněni z okovů, žáru a dýmu, strašlivě hladoví, ale plni radosti nad svým osvobozením a šťastnou záchranou spěchali jsme podél Labe do své vlasti…\nJak zahynul moravský zemský president dr. Mezník.\nV Kounicových kolejích v Brně byl zastřelen kromě mnoha set jiných popravených Čechů též moravský zemský president dr. Mezník za okolností, kterým věnujeme zvláštní místo. Přesné informace o Mezníkově smrti podal vrchní zemský rada v. v. dr. Vl. Fandrlík, který uvedl:\n„Když jsem byl roku 1942 zatčen a dodán do Kounicových kolejí, sdílel se mnou celu kromě jiných kovodělník František Novák, zaměstnaný předtím v továrně bratří Paříků v Napajedlích. Byl nejstarším vězněm naší cely a bylo tedy jeho povinností nás informovat, co je v Kounicových kolejích nařízeno, co zapovězeno atd. Došlo tedy i na to, že je přísně zapovězeno otvírat okna nebo se z otevřeného okna dívat a že hlídka, budovu obcházející, střelí po každém, kdo by tohoto zákazu nedbal.\nTo mne přivedlo na smrt zemského presidenta dr. Jarosl. Mezníka a zmínil jsem se o tom p. Novákovi. Nato vyprávěl Novák toto: Mezník byl dodán do cely v prvním patře, v níž jsem byl tehdy sám. Dal jsem mu poučení jako vám. Vzal je na vědomost, ale nijak se nepouštěl do rozhovoru. Byl zřejmě zatčením velmi rozrušen, skoro nemluvil, přecházel rozčileně po pokoji a v noci nespal. Asi za tři nebo za pět dní byl volán k výslechu na gestapo. Když se odtud odpoledne vrátil, bylo jeho vzrušení ještě značnější. V jedné takové chvíli zřejmě nejvyššího rozrušení přistoupil k oknu a rychle je otvíral. Volal jsem na něho, že bude zastřelen, ale on se rychle vyklonil z okna celou horní částí těla. Vrhl jsem se na zem, připlazil jsem se rychle k oknu a snažil se Mezníka strhnout za nohy k zemi, ale pozdě. Vtom třeskla rána a Mezník se skácel do pokoje na zem. Byl skoro ihned mrtev, dříve než hlídka z chodby otevřela dveře. Je zřejmo, že Mezník otevřel okno a vyklonil se ven úmyslně. Tolik z vyprávění pana Nováka, který byl později odvezen do Osvěčima, kde 21. ledna zemřel. Svědky tohoto líčení byli další dva členové naší posádky pokojíčku č. 81/A: Rudolf Gleich, Tišnov, Příční, a koncipista okresního úřadu v Roudnici nad Labem dr. agr. Štěpán Benda. Gleich už je doma, vrátil-li se Benda, dosud nevím. Byl odsouzen na šest let v Říši.“\nSmrt dr. Jaroslava Mezníka měl na svědomí tehdejší tak zv. presidiální šéf zemského úřadu dr. Markus, přímý exponent gestapa. Pod Markusovým vedením bylo provedeno též naše hromadné zatýkání v Brně při vypuknutí války s Polskem 1. září 1939.


Tipy na nejlépe hodnocené hotely Primorska v Bulharsku | New Travel.cz\nBulharsko je tradičně oblíbenou letní destinací pro dovolenou u moře a Primorsko patří mezi jeho nejvyhledávanější destinace. Jedná se o poměrně malé přímořské městečko, které je lemováno turistickým letoviskem s moderními hotely, ale i tradičními bulharskými apartmány. Vzhledem k tomu, že sem každoročně přijíždí velké množství Čechů, české klientele se přizpůsobili i zdejší obchodníci - v restauracích naleznete jídelníčky v češtině a domluvíte se česky také v některých obchodech. Což je ideální, pokud nejsou cizí jazyky vaší silnou stránkou.\nV tomto článku jsme si pro vás připravili přehled nejlépe hodnocených hotelů v Primorsku, které vám mohou pomoci při plánování vaší letní dovolené. Kompletní přehled recenzí na hotely v Primorsku naleznete zde.\n100 % Penzion Laguna Zara**\nZatím nejlepší hodnocení, čistých 100 %, si získal penzion Laguna Zara**, který nabízí nejnižší cenu ubytování mezi hotely v Primorsku. A právě proto je turisty velmi vyhledávaný. Za nízkou cenu zde totiž získáte kvalitní ubytování na dobrém místě i možnost zajištění stravy. Hotel se nachází nedaleko pláže, kde máte k dispozici jak koupání v moři, tak pestrou nabídku vodních sportů, plážové bary i nákupy na promenádě. Jedním z velkých lákadel je také aquapark, který se nachází cca 700 metrů od hotelu.\n„Jezdili jsme s manželkou 7 let, než mi náhle zemřela, byli jsme navísost spokojeni a jsem odhodlaný se vrátit a zavzpomínat na krásné dny které jsme spolu užili u moře.“\n90 % Les Magnolias****\nDruhým nejlépe hodnoceným hotelem Primorska je hotel Les Magnolias**** s hodnocením 90 %. Jedná se o nově postavený hotel, který je situován v zahradě, takže si zde užijete i velké množství zeleně. Pláž je od hotelu vzdálena necelých 250 metrů a do moře se svažuje poměrně mírně, což je ideální pro rodiny s dětmi. Pro rodiny jsou zde navíc připraveny animační programy, takže se vaše děti skvěle zabaví a vy si můžete užít příjemný odpočinek.\n„Super dovolená. hotel se nám moc líbil. Hotel je zaměřen na francouzskou klientelu a tomu je přizpůsobena i strava, což nám plně vyhovovalo, protože francouzskou kuchyni milujeme. Pláž je kousek, krásná písčitá s pozvolným stupem.“\n88 % Žeravi****\nTřetím turisticky nejoblíbenějším hotelem Primorska je hotel Žeravi****, který je ideální pro všechny náročnější klienty. Moderní architektura, vzdušný design, pestrá strava, vynikající nabídka služeb a animační programy činí z hotelu Žeravi ideální místo pro letní dovolenou u moře.\n„Velmi klidná a příjemná dovolená. Žádný hluk, žádné obtěžování. Pohoda. Jen předposlední den přijel autobus plný místních dívek a žen na cvičení zumby, tak se tam trošku roztahovaly a dělaly hluk do jedné v noci. Tak to dost lidem vadilo. Ty narušily dosud klidný pobyt. Ale nikdo je neusměrnil.“\n88 % Belvedere***\nNa děleném třetím místě v hodnocení hotelu Primorska je hotel Belvedere***. Jedná se o poměrně klidný hotel, který je ideální, pokud chcete na své dovolené v Primorsku hlavně odpočívat. Nachází se jen pár metrů od písečné pláže, navíc je obklopen zahradou se spoustou zeleně. Hotelovým hostům je navíc k dispozici také bazén, bar, brouzdaliště pro děti i klub s animačními programy pro děti (s česky mluvícími animátory).\n„Dovolená v Bulharsku se nám moc líbila a se službami CK i ubytováním jsme byli moc spokojeni.“


Na fotografii mě baví a zajímá úplně všechno. Focení mě umožňuje umělecké vyjádření, je mou pracovní realizací a nakonec je mým učitelem: učí mě znát svět - znovu a znovu. Tříbí moje pozorovací schopnosti a rozšiřuje mou vizuální paměť i rejstřík vnímaných barev, kontrastů, tvarů a emocí. Někdy mám pocit, že vnímám svět kolem sebe ve fotkách, a tak mám v hlavě spoustu záběrů minulých a i budoucích.\nCelý proces vzniku fotografie je tak kreativní, a to je přesně pro mě. Od širokých technických schopností dnešních fotoaparátů, přes výběr a stylizaci toho co fotíme a dnešní postprodukční vyspělou editaci či vysloveně grafickou práci až po finální portrét, fotografii, či fotoobraz.\nFocení mě provází od malička. Jako malá jsem asistovala v improvizované koupelnové fotokomoře maminky snad tisíckrát a pamatuji si velmi detailně všechno, protože už tenkrát mě to moc bavilo. Nejkrásnější bylo jak se fotka pomalu začala objevovat ve vývojce na papíře … jako kouzlo.\nVizuální forma umění mě zajímala a zajímá i teoreticky, a tak byla “krása a její zákonitosti, symetrie, asymetrie a zákonitosti zlatého řezu” tématem mé diplomové práce.\nTakže nakonec po přečtení spousty knih, absolvování mnoha kurzů i letitém tréninku ( - který samozřejmě nikdy nekončí), fotím profesionálně i pro Vás.\nMoje práce můžete aktuálně sledovat na Facebooku (@icanseeyourbeauty), a dále také na stránkách časopisu www.ifotovideo.cz, kde sepravidelně účastním soutěží.\nRáda fotím krásu - to, co lahodí našemu srdci a oku. A já vidím krásy kolem sebe hodně.\nFascinujeme mě lidská tvář. Dělá mi radost ukázat lidem “jak” jsou krásní. Je mou prací zdůraznit přednosti, počkat si na ty správné výrazy, vybrat správné světlo i situace, navodit komfortní atmosféru - prostě se zájmem se věnovat světu toho koho fotím až k finální sérii portrétů. Maximálně se snažím, aby samotné focení bylo pro Vás příjemným zážitkem, zábavou. Pomoci Vám odbourat stres ze zábran před fotoaparátem, který přirozeně většina z nás má, je také součástí moje práce.\nDojímá mě dětská spontánnost a upřímnost. Zachytit dětskou nespoutanost, hravost - dětskost - těší moje srdce. A děti rostou tak rychle a nejde to vrátit, a tak vzpomínkové rodinné album by nemělo nikde chybět.\nRáda pracuji s protisvětlem a pohybem. Mám ráda plnou kompozici, dynamiku ve snímku.\nTaky fotím ráda intimitu přírody - to je takový můj výraz pro fotografii malých vesmírů ještě před dveřmi makra - třeba listy, květiny a různá zákoutí:-) Fotím i obrazy na zakázku\nse zadaným tématem a s ohledem na souhru\nOblíbený YouTube guru:\nosobní profil také na\nAbsolvované kurzy 2017 až 2020\nOvládání zrcadlovky - Vojtěch Kubec - NIKON\nKreativní portrét - Kateřina Janišová - Foto Škoda\nSvícení portrétu v ateliéru s Michalem Pavlíkem\nAdobe Lightroom (Stanislav Petera) - Foto Škoda\nFilmové svícení (Stanislav Petera) - Foto Škoda\nSpráva barev a kalibrace - Foto Škoda\nPortrét v přirozeném světle - Robert Vano - Foto Institut\nMarketing fotografa - Petr Pělucha - Foto Institut\n… a další workshopy a individuální kurzy hlavně u Foto Škoda\nV centru mého osobního zájmu stojí také kompozice a lidské vnímání tvarů, forem a uspořádání, Genetické predispozice a kódovaní lidského vnímání, zlatý řez a jeho praktické i filozofické aspekty. Tomuto tématu jsem se věnovala ve své diplomové práci “Symetrie a asymetrie ve světě kolem nás” (katedra filozofie TU Liberec) a dodnes pokračuji ve sbírání dalších informací a úvah.


Čtyřdenní lázeňský pobyt na zkoušku v Mariánských Lázních\nKrátký lázeňský pobyt s polopenzí a 6ti procedurami v ceně v Mariánských Lázních.\nHodnocení uživatelů (celkem 139):\nOldřich Bohata (10. 6. 2016): 97%\n+ plusy: Viz ohodnocení - hvězdy.\n- mínusy: Čekání na plynové injekce. Jedno pracoviště a mraky lidiček. Není přece problém zřídit jedno či dvě pracoviště k posílení procedury. Po bouři od pondělí do čtvrtka nešla v celém hotelu WI-FI. Nouzový provoz nezajištěn. Ale to je proti injekcí drobnost.\nJuskaninová (7. 6. 2016): 90%\n+ plusy: uklízecí služby perfektné,personál v restauraci velmi příjemný,\n- mínusy: jídla bylo dostatek,ale 5x na snídaní bylo to samé ! zdravotnímu personálu chyběla přívětivost,už ráno působili unaveně,\nVladimíra Hiorká (1. 6. 2016): 93%\n+ plusy: velmi dobré jídlo\nPetra Žilková (18. 5. 2016): 93%\n+ plusy: poloha hotelu,výborné jídlo,příjemná atmosféra,výborný personál\nK.Kohoutkova (9. 5. 2016): 93%\n+ plusy: kladně hodnotím polohu hotelu, ubytování, čistotu v celém hotelu, procedury i bazén bez omezení, jídlo i obsluhu v jídelně\n- mínusy: chyběla informace, jak se do hotelu dopravit /č.trolejbusu a jak a kde zakoupit jízdenku/, také možnost výměny lehkého obědu za večeři, která byla pro seniory sytá i inform. na recepci, jakým způsobem nápoje platit-tuto jsme získali až u rekreantů u stolu,že se nemusí platit jen v hotovosti\nanonym (27. 4. 2016): 95%\n(23. 3. 2016): 98%\n+ plusy: Ačkoli se stalo,že náš rezervovaný hotel neměl pro nás pokoje,byli jsme nadstandardně ubytováni jinde a dostali jsme parkování zdarma navíc.\nBalánovi-senioři (16. 2. 2016): 100%\n+ plusy: Moc nám prospělo několik procedur v seniorském programu, zvlášť vynikající byl bazén!\n- mínusy: Nic. Mínusy jsme nezaznamenali.\nMarie (9. 12. 2015): 90%\n+ plusy: centrum města,chování a ochota personálu,příjemné wellness\n- mínusy: Výběr jídla celkem veliký,ale nabídka těžkých,klasických českých jídel.V nápojovém lístku popsán blahodárný účinek všech podávaných tekutin,ale jídla již tak zdravá nejsou,protože naše česká kuchyně je těžká,tučná a moučná.Protože se tak ale vaří prý kvůli cizincům,nedá se nic dělat.My si zase pro změnu na dobrá a lehká jídla jezdíme do ciziny.\nPřibáňová Jana (30. 10. 2015): 100%\n+ plusy: vše bylo na úrovni. celková spokojenost. rádi si pobyt zopakujeme a vaše zařízení budeme doporučovat známým.


Domů Recepty Lahodné smažené brambory s mletým masem – rychlá a jednoduchá večeře\nKdyž se vrátíte domů pozdě večer, máte hlad, ale to poslední, co se Vám chce, je stát hodiny u sporáku. Proto se hodí tento dnešní recept na rychlou, snadnou a chutnou večeři. Připravte si tyto lahodné smažené brambory s mletým masem, které si určitě zamilujete. Jejich příprava je velice jednoduchá a zvládne ji opravdu každý.\nRecept na lahodné smažené brambory s mletým masem:\nBrambory – 700 gr.\nMleté maso – 700 gr.\nKopr – 1 lžička\nČerný pepř – 0,5 lžičky\n1) Oloupané a omyté brambory si nakrájíme na menší kousky a přendáme je pánev s olejem. Osolíme, opepříme a přidáme lžičku kopru. Brambory osmažíme dozlatova.\n2) Nakrájíme si cibuli a přendáme ji na novou pánev. Smažíme 5 minut a poté přidáme mleté maso. Osolíme, opepříme a promícháme. Necháme 10 minut.\n3) Hotové maso následně smícháme s bramborami a necháme ještě 5 minut. Nakonec posypeme petrželkou a můžeme podávat. Přejeme Vám dobrou chuť.\nDoporučujeme – Připravte si plněná kuřecí prsa s oblíbenou přílohou – Neuvěřitelně křehké a šťavnaté\nPředchozí článekVynikající kuřecí kousky s bramborami v chutné omáčce připravené v jedné pánvi\nDalší článekUpravte si prostor kolem zahradního bazénu – Inspirace na každou zahradu


Mousepad s efektním podsvícením | ALL4GAMERS.CZ je nyní GAMERS-GENERATION.COM\n30 listopadu, 2019\t0\tOd ALL 4 GAMERS\nGenesis Boron 500 je spolehlivá a odolná textilní podložka pod myš s efektním podsvícením okrajů, které umožní ještě více vyniknout hernímu stylu. Kvalitní, hladký textilní povrch podložky snižuje tření při pohybu myši a zvyšuje přesnost kurzoru. Výsledkem je lepší kontrola nad pohybem myši, tak jak si to přejí i hráči s nejvyššími nároky na své vybavení.\nAktuálně je k dostání ve dvou rozměrech M a XXL. Boron 500 M má rozměry 350 × 250 × 4 mm, naproti tomu Boron 500 XXL díky svým maxi rozměrům 800 × 300 mm pokrývá převážnou část stolu, vejde se na ni nejen myš ale také klávesnice. Pravá část podložky vyčleněná pro myš poskytuje dostatečný prostor pro neomezený pohyb myši i při nižším DPI.


Cvičení v těhotenství - Poradna - eMimino.cz\nRychlá navigace: eMimino.cz » Odborné poradny » Poradna gynekologa » Cvičení v těhotenství\nLuciEs94 se ptá 03.09.18\njsem v 9. týdnu a už měsíc nejsem schopna nikam jít, natož cvičit. Do té doby jsem byla zvyklá s manželem chodit do posilovny každý den + procházky a další pohyb. Nyní jen ležím, cítím se jako po pořádné chřipce, motá se mi hlava, je mi špatně, ale nezvracím. Nepřejídám se, ale nejsem schopna sníst nic z mého dřívějšího jídelníčku, což bylo maso, ořechy, zelenina a ovoce. Přílohy jsem nejedla a nyní zvládám jíst převážně celozrnné pečivo. Přibrala jsem za ten měsíc 5 kg… nejspíš z většiny voda a prsa.\nZajímá mě, jestli je možné to něčím překonat, nebo jen čekat, až tyto stavy zmizí. Gynekoložka se mi k tomu nevyjádřila a jen mi napsala tabletky na nevolnosti (v letáku píšou na nevolnosti po chemoterapii) a léky na odvodnění… ani jedno neberu.\nJiří Škultéty odpovídá 10.09.18\núnava, nechutenství, nevolnosti jsou normálním projevem těhotenství. Většinou tyto příznaky skončí prvním trimestrem, tedy za chvíli byste měla mít nejhorší za sebou.\nMůže to být neplodnost?\nKrvácení 14 dní po menstruaci\nPseudomonas a antibiotika\nPéče po rozsáhlé myomektomii\n180 Kč Nový top XL/XXL 100 Kč Zateplená mikina LUPILU. TOP STAV...