Úvod Divadlo Vraždy ze žárlivosti? Slezské divadlo v Opavě je zvládá s řemeslnou poctivostí\n18.2.2019\tMilan Bátor\tDivadlo\tRecenze\nSlezské divadlo nabídlo svým divákům zajímavou operní konfrontaci, jejímž společným jmenovatelem je milostný trojúhelník ženy a dvou mužů. V obou případech je partnerská nevěra vyřešena stejně: vraždou obou milenců zoufalým a zhrzeným mužem. Otázka uražené cti a majetnické vnímání ženy byly po staletí zakořeněnými stereotypy, vražda v takovém případě bývala dokonce považována za něco standardního. Za něco, co se obecně tolerovalo. Ztvárnění obou skladatelů však vychází z odlišného prostředí i samotné tvůrčí estetiky.\nNejprve absolventská práce Sergeje Rachmaninova. Aleko je v Opavě uvozen prologem, který sugestivně vypráví bezvadnou ruštinou představitel otce Zemfiry basista Yevhen Šokalo. Kočovný život nespoutaných besarabských cikánů je v opavské inscenaci zasazen do klasické přírodní scenérie. Olistěné větve a otrhaný povoz ilustrují svobodné myšlenkové založení etnika, které prudce kontrastuje s povahou bezradnou žárlivostí sžíraného Aleka, kterého ztvárnil barytonista Jiří Přibyl. Ten nedokáže pochopit, proč se mu Zemfira (Barbora Řeřichová) odcizila, když spolu mají dítě a snaží se zachránit vyhořelou lásku. Nejprve chce situaci řešit po dobrém: když odhalí jejího milence, marně zkouší Zemfiru přesvědčit, aby se k němu vrátila. Citům, ale nelze poroučet a cikánka se mu i s milencem (Juraj Nociar) cynicky vysměje. Aleka popadne amok a v zoufalství mladého cikána a vzápětí i Zemfiru zabije. Vražda je rychle odhalena, stoičtí cikáni však netrestají stejným, ale vyhostí Aleka a nechají ho napospas své samotě a rozklíženému svědomí.\nYevhen Šokalo a B. Řeřichová v opeře Aleko. (Foto: Tomáš Ruta)\nScéna Jany Andělové Pletichové a Ondřeje Bartoše je v opavské inscenaci orámována decentními přírodními prvky (centrálním bodem je maketa spadlého stromu, který je dekorací i součástí děje). Její barevné ladění zdařile koresponduje s kostýmy Michaely Savovové, které akcentovaly typické tóny etnika: červenou, rudou, stejně jako bohatě variované ornamenty a vzorce. Dlouhé vlasy herců byly opásány červenou čelenkou, což vyvolalo i jistou podobnost s indiány. Režie Jany Andělové Pletichové nepřinesla, jak u této režisérky bývá zvykem, aktualizační či moderní pojetí, ale držela se osvědčeného schématu vyprávění v intencích libreta.\nNezanedbatelnou úlohu má v této opeře sbor. Příznačné je, že ženská a mužská sekce v Aleku zpívají nejprve samostatně, přičemž sboristé Slezského divadla představili příjemné, dynamicky tvárné výkony. Mírná nejistota se objevila v závěru fráze v přesnější pěvecké synchronizaci slabik (písmeno „t“ ve slově „zarjajet“), výkon opavského sborového tělesa však postupně nabíral na síle a gradoval. Jedním z nejsilnějších momentů byla árie otce Zemfiry o pomíjivosti života, kterou sugestivně a s příkladnou dikcí zazpíval Jevhen Šokalo. Operou prostupují taneční kreace, které byly dobře synchronizovány a v případě práce s tyčemi také výborně vygradovány.\nB. Řeřichová a J. Přibyl. (Foto: Tomáš Ruta)\nMagnetem opavské inscenace je Barbora Řeřichová. Její Zemfira má všechny atributy, které si její role žádá. Je svůdná, žádostivá a dráždivá ve svých posměšcích, sváří se v ní touha po novém štěstí s nejasným, dosud iracionálním mateřským instinktem, k němuž ji dosti urputně nutí Aleko. Řeřichová zazpívala s velkou přesvědčivostí svého sytého, zdravě pevného sopránu a nechala přitom své jevištní partnery trochu v pozadí.\nSluší se ocenit výkon orchestru, který pod Šumníkovým řízením zahrál pohádkově romantickou hudbu Rachmaninova svěžím způsobem. Podařilo se evokovat sugestivně atmosféru, v níž se mísí ruské folklorní názvuky s orientálním exotickým koloritem. Nejvýrazněji se do uší zapsala harfa, která dominuje rozervané árii Aleka. Závěrečná inscenace vraždy má dobrou dynamiku a tah, slušné herecké výkony Jiřího Přibyla i Juraje Nociara zahladily více či méně přesvědčivé pěvecké výkony některých protagonistů. Aleko v Opavě sází na tradiční pohled v tradičním prostředí. Otázkou zůstává, do jaké míry se inscenátorům podařilo přenést tuto mírně zatuchlou romantickou látku do dnešního kontextu.\nZ opery Komedianti. (Foto: Tomáš Ruta)\nDruhá opera Komedianti Ruggiera Leoncavalla naopak v režii Jany Andělové Pletichové ukázala i na invenční možnosti řešení. Vizuálně sice byla inscenace situována do tradičního prostředí italského venkova, povoz nahradila typická maringotka, kočovný domov všech komediantů rozličných řemesel uměleckých. Tu ale v druhé polovině opery nahradila poměrně moderně pojatá ložnice s postelí, v níž se odehraje závěrečná scéna. Také kostýmy Jany Savovové v Komediantech sehrály výraznější úlohu zdůrazněním křiklavých, pouťových barev, nadsázky a ironie. Podobně jako v předchozím díle je tématem Komediantů vyhaslá láska. Cit, který už není opětován a přináší spoustu dalších problémů tentokrát s větší přesvědčivostí sehráli Juraj Nociar, Barbora Řeřichová a Pavel Klečka. Tento milostný trojúhelník na jevišti fungoval opravdu znamenitě.\nBarbora Řeřichová a Pavel Klečka. (Foto: T. Ruta)\nJuraj Nociar svůj afektovaný vztek a rozčarování podložil sugestivním pěveckým výkonem a působil v roli pomstychtivého šílence přesvědčivěji než jeho předchůdce. Musím s potěšením kvitovat, že pěvecká jistota a výrazová přesvědčivost tohoto opavského tenoristy obecně sílí a je na vzestupu. Barbora Řeřichová zvládla odlišnou úlohu herečky s půvabným a kontrastním hereckým rejstříkem, přičemž hlasově opět excelentně ukázala své největší přednosti: okrouhlé a plné spodní tóny a spolehlivé výšky, její hlas dokáže rozprostřít pestrou paletu barev, které dotváří věrohodný obraz její postavy.\nMužem, který ovšem povýšil celou inscenaci na psychologický nervák podobný thrilleru, byl barytonista Pavel Klečka v roli Tonia. Od okamžiku, kdy vstoupil na scénu, poutal pozornost svým bezvadným pokulháváním, neurotickými tiky a mírným předklonem, který mu dodával cosi hrozivě nebezpečného a znepokojivého. On je tím démonickým hybatelem děje, jehož cit není Neddou opětován, on prozradí nevěru Caniovi, který propadne zuřivé touze po pomstě a lační se dozvědět jméno milence. Klečka od úvodního skvostného barytonového prologu po závěrečný kultovní slogan vpíjel mou pozornost a nutno dodat, že nejen znamenitě psychologicky procítěným hereckým projevem, ale též pěveckou jistotou a výrazovou přesvědčivostí.\nPavel Klečka. (Foto: Tomáš Ruta)\nSe znamenitým nadhledem byla zinscenována také postelová scéna. Z nevinné hry na nevěru v růžových šatech a kloboučku s typickými postavami Harlekýna, Kolombíny a Paňáci se před zraky užaslého obecenstva rozpoutal ďábelský diktát pomsty. Komedianti jsou v režii Jany Andělové-Pletichové rovněž představeni konzervativně, přesto obsahují pár vychytávek, vtipných nápadů (loutkové grimasy Řeřichové a Svetlíka v závěru) a motivů, které nastudování odlehčují. Svěží a účelná je choreografie Lindy Fikar Stránské, která v Komediantech místy i zdařile vystihla neživotné pohyby loutek. Stejně jako v předešlém díle podpořil výkony jednotlivých sólistů (mezi nimiž se neztratili, ale nijak zvlášť nezazářili Peter Svetlík a Alexander Vovk) sehraný, v jednotlivých nástrojích i společné synergii přesvědčivý orchestr a sbor Slezského divadla.\nVraždy v opavském divadle můžu bez obav doporučit mladým generacím i jejich babičkám. Jejich provedení a motiv vás už asi nešokuje, ale ani neurazí. Výkony zmíněných představitelů v čele s Barborou Řeřichovou, Jurajem Nociarem a Pavlem Klečkou však rozhodně stojí za zhlédnutí.


Anal je anal | Vaše Erotické povídky Anál\nRoberte, chci to ještě jednou,“ zakňučela vedle mne Gita a její ruka se jako had doplazila do mého rozkroku, muchlala můj povadlý penis. O chuť by nešlo, tu jsem měl ve svých dvaceti pořád, ale dosud jsem se nezotavil z jízdy, kterou jsem podnikl s břichem přilepeným k jejímu mohutnëmu zadku, dvakrát se z toho rozvzlykala. „Musíš počkat,“ zamumlal jsem, ale ona se chovala, jako bych neřekl vůbec nic.\nPřekulila se ňadry k mému boku, chňapla po penisu ústy a začala na něm pracovat rty i jazykem. Bylo mi jasné, že je zbytečné cokoliv namítat, když si něco usmyslela, musela to mít za každou cenu.\nJejí laskání dlouho nezabíralo, ale nevzdala se, vklouzla rukou pod varlata a mačkala je, až jsem začal povzdychávat, což jí signalizovalo, aby zvýšila své úsilí. Sotva přišla erekce, neztrácela čas, v podřepu mě obkročila a už si cpala penis do kundičky. Svezla se na kolena, dosedla a lapavě nadechla, v zarudlém obličeji se jí objevil výraz blaženosti. Byl jsem na vojně v Lukavé druhým rokem. Ten první nestál za moc, nebylo to velké městečko a dívenky, ochotné utěšit nebohého nadrženého vojáčka, byly obsazené, nebo jsem neměl štěstí. To se na mne usmálo až k podzimu v podobě Gity. Byla číšnicí v hotelu U lva, kam jsem zašel občas na pivo, ale neobsluhovala tam příliš dlouho. Jednou jsem tam seděl s kamarádem, ale ten pospíchal na rande. Zůstal jsem sám a se zalíbením sledoval Gitu, vysokou, plnoštíhlou tmavovlásku s velkými prsy, které jí vypínaly šaty s přišpendlenou sněhobílou zástěrkou, jak se hbitě pohybuje mezi stoly. Když se naklonila a vysadila zadek, zarýsoval se jí pod šaty trojúhelník kalhotek. Vzala si můj půllitr, ale místo piva mi přinesla dvě deci červeného. Než jsem se stačil ohradit, prohlásila s úsměvem, že jde o pozornost podniku. Kluci, kteří tam chodili denně, o ní prohlašovali, že je milá, ale že je marné se o ni pokoušet. Odhadl jsem ji na osmadvacet až třicet a nepochyboval o tom, že je vdaná a že už vodí děti do školky, jestli ne do školy, a samozřejmě dumal, co má znamenat to víno. Sotva jsem ho dopil, ocitla se přede mnou další dvoudecka a Gita mi zaše;ptala, abych na ni počkal, že v osm končí. Tohle už vyburcovalo moji fantazii, ale nemám rád sny, ty člověka jen zblbnou. Když se blížila osmá hodina, zaplatil jsem a vyšel na čerstvý vzduch, už bylo šero. Chtěl jsem se vrátit na záchod, ale najednou stála za mou a prohodila, že bychom se mohli jít projít do zám eckého parku. Hovořili jsme o všem a o ničem a mně se chtělo stále víc močit. Vyhrkl jsem, že si musím odskočit, a zahnul za keře. Vytáhl jsem ptáka z poklopce a už to ze mne tryskalo.\nNajednou se na mé ruce ocitla její ruka. Hlesla, jestli mi ho může podržet. Jak mi ho stiskla, přerušila souvislý proud a penis začal nabobtnávat. Posunula ruk u k žaludu a moč ze mne znovu vystříkla, byla to nesmírná úleva. Oklepla mi ho, ale nepustila. Nevěděl jsem, jak na to reagovat, byl to pro mne tak trochu sok, něco takového se mi dosud nepřihodilo. Tiskla se ke mně ňadry, břichem a klínem a vnímal jsem hlazení šourku. Penis rychle ztuhl a začalo mi škubat ve slabinách. Zasténal jsem a vychrlil do tmy semeno, rozklepaly se mi nohy. Gita mě otočila k sobě, vpila se rty do mých úst, objala mě a znovu se ke mně tiskla. Cítil jsem znovu povstávající penis, šmátrající po jejích šatech. Zašeptala, že se ve mně nezmýlila, prodrala se pravou rukou mezi naše těla, vysoukala si vpředu šaty, uchopila pocukávající penis a vzápětí už tápal vlhkým žaludem v huňatém porostu její‚ho nádhernë vypouklého pahorku, neměla kalhotky. Pomohla penisu mezi teplé stydké pysky a já se přestal ovládat. Dostrkal jsem ji k nejbližšímu stromu, zajel rukama pod její paže, stiskl pevně boky a s vervou svého mládí se k ní prohnul a cítil, jak pronikám do její horké pochvy. Jednou rukou si mě v sobě přidržela, druhou mi uvolnila kalhoty, když sklouzly dolů, spojila obě ruce na mém zadku. Stále víc a víc se rozkročovala, já se dostával hlouběji. Vycházela mi trhaně vstříc a zajíkala se, připadalo mi, že ještě nic tak fantastického jsem nezažil. Pak se mě chytla kolem krku, jako by se obávala, že ji přestanou poslouchat nohy. S hlavou na jejím rameni jsem v ní pumpoval rytmicky penisem jako pístem a mé napětí se rychle stávalo téměř nesnesitelným. Když to přicházelo, vrazil jsem do ní penis, sevřel ji kolem ramen a s hekáním do ní chrlil mocné dávky semene. Gita vyjekla a vyváděla jako v divokë extázi, po chvíli změkla a udržel jsem ji pouze díky tomu, že jsem se zachytil hladkého kmene. Po chvíli zamumlala, že,musím jít k ní, že to moc a moc potřebuje. Spontánně jsem souhlasil a nikdy později nelitoval. Na posteli bylo naše šoustání ještě smyslnější. Ten večer jsem přišel málem pozdě do kasáren. Mé vycházky dostaly smysl. Když Gita sloužila, popíjel jsem u stolu poblíž výčepu z jejích zásob a nestálo mě to ani korunu.\nDoprovodil jsem ji do jejího podnájmu a hladově jsme se na sebe vrhli. Všechny volné hodiny jsme vlastně trávili v posteli. Gita, opírající se pažemi o má ramena, začala zaklánět hlavu a z jejích úst se dralo stále hlasitější sténání. Vyšplhal jsem rukama k pohupujícím se ňadrům prohnětl je a mačkal bradavky. Předklonila se, nalehla prsy na mé ruce. Cítil jsem, jak jí těžkne tělo a vytušil jsem, že je její vyvrcholení velice blízko. Vzepjal jsem se a zakroužil penisem, jak mi dovolil svírající se poševní vchod. Cosi vykřikla a házela sebou, musel jsem ji přidržovat, aby ze mne nesklouzla. Když se uklidnila, pokrčil jsem nohy, položil je podél jejích stehen, usedl, nahmátl její zadeček a hladil ho. Zajel jsem konečky prstů do zvlhlé úžlabiny mezi půlkami, úžasně povolené po prožitém orgasmu. Nahmátl jsem anální otvůrek a nezřízeně po něm zatoužil. Uchopil jsem Gitiny nohy a jak jsem jel po nich rukama nahoru, vyzvedával jsem je. Než padla na záda, vrhla po mně nesouhlasný po‘hled. Poklekl jsem, přisunul kolena pod její stehna, minul naběhlým penisem její rozchlíplou kundičku a vmáčkl žalud do análního otvoru. „Přestaň! Víš, že tohle nemám ráda,“ vyhrkla Gita, ale neměla sílu proti tomu něco podniknout. Zabořil jsem tam celý ocas a čekal, zda bude něco ještě namítat. Její ruce se ocitly na kundičce. V domnění, že chce něco učinit proti mému počínání, začal jsem s rychlými pohyby, ale ona vklouzla prsty mezi stydké pysky a dráždila si poštěváčka. Těsné tření penisu a její masturbace mě brzy doštvaly k vrcholu. Abych jí pomohl, svezl jsem se obličejem do její’ho klína a zapracoval v něm jazykem. Příště jsme to vyzkoušeli v klasické poloze, kdy Gita klečela zapřená rukama a já do ní pronikl odzadu. Soulož do análu nepochybně zpestřila naše milostné hrátky.\nsexu chtívé ženy


Český zaměstnavatel se může setkat se situací, kdy zaměstná osobu, která souběžně vykonává výdělečnou činnost i v jiném členském státě Evropské unie. Jak v takovém případě postupovat? Kam odvádět zdravotní a sociální pojistné?\nPrvním krokem je oznámit tuto skutečnost Okresní správě sociálního zabezpečení příslušné dle místa trvalého bydliště nebo hlášeného pobytu zaměstnance (v případě, že není možné určit státní příslušnost, oznámení provede u jakékoli správy sociálního zabezpečení).\nZaměstnavatel tedy společně se svým zaměstnancem požádá správu sociálního zabezpečení o určení příslušnosti k právním předpisům jednoho státu prostřednictvím žádosti, která je k dispozici na webových stránkách ČSSZ. Žádost je potřeba doručit správě sociálního zabezpečení ve lhůtě do 30 dnů ode dne zahájení zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti.\nTéto žádosti tedy musí předcházet uzavření pracovní smlouvy se zaměstnancem, která se připojí společně s dalšími potřebnými přílohami k žádosti. Následně správa sociálního zabezpečení rozhodne o tom, do kterého státu bude zaměstnavatel povinen odvádět zdravotní a sociální pojistné za tohoto zaměstnance.\nV případě určení příslušnosti k právním předpisům České republiky bude zahraniční zaměstnavatel odvádět zdravotní a sociální pojistné do České republiky dle českých právních předpisů.\nV případě zamítnutí příslušnosti k právním předpisům České republiky bude český zaměstnavatel povinen odvádět zdravotní a sociální pojistné do státu, který byl určen a dle předpisů tohoto státu. Tímto nemůže dojít k situaci, že by jedna osoba platila pojistné ve dvou a více státech zároveň nebo naopak v žádném z nich.