4. číslo, ročník IV., prosinec 2015, cena: 25 kč\nVě z e ň s k ý e x p e\nr im e n t p o č e s k\nZ lásky k Polsku (Tomáš Fošum)\nl Téma: Polský volební rok\nVolební geografie Polska (Michal Lebduška)\nZměnilo se Polsko? (Vít Dostál)\nDámská volenka (Anna Plasová)\nCizí slovo na „K“ a polská otázka (Maciej Ruczaj)\nPrvní měsíce prezidenta Dudy (Jan Łapuszewski)\nBeata Szydło jako Angela Merkel? (Tomáš Fošum, Petr Zenkner)\nVězeňský experiment po česku (Marie Jüptner Medková) Vrbětické výbuchy (Ladislav Havelka)\nHledá se antibabiš. A ne jeden (Tomáš Fošum)\nDigitální Česko žije ve strategiích (Marie Chrástková)\nl Střední Evropa\nNáš přítel Lukašenko (Kateřina Hamatová)\nSvobodní dál plují na vlně úspěchů (Miroslav Šepták)\nFico, pravice a politický marketing (Martin Gonda)\nAngela Merkelová po 10 letech neslábne (Jaroslav Šonka)\nDobrovolné poválečné přesuny Němců (Kateřina Hamplová)\nVaršava mezi Moskvou a Berlínem (Lucie Zakopalová)\nHustá růžová mlha na maďarských festivalech (Petra Pásztorová)\nl Historie a současnost\nPřemysl Otakar II.: Král, který neuspěl? (Jan Škvrňák)\nVisegrádské metropole mezi starým a novým (Jan Holovský)\nl Zraněná města\nBudapešťský Harlem (Alena Mikolášková)\n4/2015, vydáno v prosinci 2015, ročník IV.\nJan Jüptner, Kateřina Hamplová, Tomáš Orlík, Jan Holovský\nV tomto čísle najdete hned několik článků týkajících\nse Polska. Objevování této země sehrálo velkou roli při\nvzniku našeho časopisu a jeho zacílení na středoevropský region. Ti z nás, kteří nevyrůstali v blízkosti polských hranic a nechytali polskou televizi, občas nahlíželi\nna severního souseda pod úhlem různých negativních stereotypů, jež se o Polácích v českém prostředí šíří. Stačilo\nvšak podniknout pár cest do Polska, začít podrobněji sledovat tamní politiku a kulturu, a člověk se rázem nemohl\nubránit srovnávání, které pro jeho rodnou zemi v mnoha\nohledech nedopadalo dobře.\nVedle negativních stereotypů samozřejmě existují i ty\npozitivní, a i těch je dobré se vyvarovat. Když máme\nněkoho rádi, neměli bychom mu mazat med kolem huby,\nkdyž dělá něco špatně. Tak tedy: Polsko má - stejně jako\nkaždá jiná země - své mouchy. Jelikož se v rámci hlavního tématu čísla zabýváme polskou politikou, zmiňme\ntřeba „polsko-polskou válku“, kterou mezi sebou léta\nvedou dva tábory seskupené kolem liberální Občanské\nplatformy a konzervativního Práva a spravedlnost (PiS).\nNa jednu stranu musíme v konfrontaci s českou politikou\nocenit, že v té polské se častěji bojuje o nějaké hodnoty,\npřičemž kolem obou uvedených táborů se shromažďují\nmédia, publicisté a političtí myslitelé, kteří o těchto hodnotách vedou živou debatu. Na druhou stranu výsledkem\noné „války“ někdy bývá nenávist až za hrob.\nEvropští liberálové se ocitli v šoku, když v letošních prezidentských i parlamentních volbách zvítězil PiS\nJarosława Kaczyńského, jenž v předchozím desetiletí\nv podstatě ve všech volbách prohrával. Po jeho vítězství\nse začalo psát o výrazné proměně polské společnosti, o jejím posunu k nacionalismu, autoritářství či euroskepticismu. Ve skutečnosti k dramatickým změnám poměru\nsil mezi konzervativním a liberálním táborem nedošlo.\nPiS získal většinu v parlamentu jen díky souhře několika\nfaktorů. Svědčí o tom i text týkající se volební geografie,\njenž na vás čeká uvnitř čísla.\nStřídání u moci je pro demokracii zdravá věc a z tohoto úhlu pohledu je třeba se na vítězství PiSu dívat.\nKaczyńského strana reprezentuje konzervativní část společnosti a ta má stejné právo měnit zemi k obrazu svému jako liberální tábor. To platí za podmínky, že nejsou\nporušována základní demokratická pravidla. V tomto\nohledu bohužel přinesly první týdny vlády PiSu zklamání. Největším přešlapem bylo rozhodnutí prezidenta\nDudy zvoleného za PiS omilostnit nepravomocně odsouzeného ministra v nové vládě PiSu. Když k tomu přičteme snahu nahradit již zvolené ústavní soudce jinými,\nrozpaky z nové vlády rostou. PiS se před volbami tvářil jako umírněná strana, kterou zajímají hlavně ekonomická a sociální témata. Nyní se veze na jisté vlně triumfalismu a chová se jako dobyvatel nepřátelského území. Vyvolá to jen další zuřivé bitvy v rámci „polsko-polské války“. Nicméně Kaczyńského strana má ještě celé\nvolební období na to, aby nepříznivý dojem z počátku\nsvé vlády napravila. Držíme jí v tom palce. Už jen vzhledem ke zmíněné lásce k Polsku.\nTÉMA: Polský volební rok\nLetošní prezidentské a parlamentní volby v Polsku, které vyhrála strana\nPrávo a Spravedlnost (PiS), sice částečně změnily zaběhlé stereotypy spojené s polskými volebními výsledky, avšak stále lze vysledovat\nvýraznou kontinuitu s předchozími volbami.\nI přes určité posuny způsobené především všeobecnou únavou\nz dlouhé vlády Občanské platformy\n(PO) pořád v zásadě platí tradiční\nrozdělení na bohatší západ a chudší východ, venkov a města či podle\nvzdělání. Obecně ale také platí, že\ni přes vyostřenou volební kampaň si\nmnoho Poláků s volbami příliš hlavu neláme, neboť volební účast je\nv Polsku tradičně nižší než v Česku.\nLetos v květnu hlasovalo v prezidentských volbách v prvním a druhém kole 48,96 % a 55,34 % oprávněných voličů. Říjnových parlamentních voleb se zúčastnilo 50,92 %\nvoličů. Pro srovnání v Česku byla\núčast v posledních analogických volbách 61,31 %, 59,10 % a 59,48 %.\nPřevaha PiSu není tak\nAčkoliv tentokrát na úrovni polských vojvodství vyhrála Občanská\nplatforma jen v Pomořském (Gdaňsk)\na Západopomořanském vojvodství\n(Štětín) a PiS opticky ovládl téměř\ncelé Polsko, při bližším pohledu na\nvýsledky již situace tak jednoznačná\nnení. Výraznější odstup od Platformy\ntotiž PiS zaznamenal především ve východní polovině Polska, která je jeho\n„tradiční baštou“, tedy v Mazovském\n(s výjimkou Varšavy), Lodžském,\nPodlaském (Białystok), Lublinském,\nSvatokřížském (Kielce), Malopolském\n(Krakov) a Podkarpatském (Řešov)\nvojvodství. Velkou změnou oproti\ndřívějším volbám, která opticky na\nmapě zvýraznila vítězství PiSu, je totiž\núspěch liberální strany Nowoczesna\n(Moderní) Ryszarda Petru, jež sebrala část voličů Občanské platformě.\nPrávě tato nová strana výrazněji uspěla v západopolských regionech a především pak ve velkých městech (kromě Varšavy také v Poznani, Krakově,\nWrocławi, Zelené Hoře a části hornoslezské aglomerace), kde je tradičně\nsilná Platforma. Jistým symbolem\núspěchu Ryszarda Petru je výsledek\nv elitní varšavské čtvrti Wilanów na\njihu hlavního města, kde jeho strana\nzískala 24,74 % hlasů. Pokud tedy\nvezmeme v úvahu tuto změnu, tak se\nv zásadě příliš nemění obrázek z květnových prezidentských voleb, v nichž\nBronisław Komorowski vyhrál v devíti z šestnácti polských vojvodství.\nPři sečtení výsledků PO a Moderní je\ntotiž skóre v souboji s PiSem na úrovni vojvodství 8 proti 8.\nVelmi málo se toho změnilo i na\nmnoha dalších místech na lokální\núrovni. Typicky se výrazně vymykají mimo jiné oblasti, v nichž žijí\nnárodnostní menšiny. Například ve\ndruhém kole prezidentských voleb\nzískal v Podlaském vojvodství na\nseverovýchodě Polska kandidát PiSu\nAndrzej Duda celkem 59,31 %, nicméně prohrál ve dvou okresech.\nV okrese Hajnówka (v němž se nachází Bělověžský prales) uprostřed území PiSu získal Komorowski dokonce\n70,25 % hlasů. Jen v samotném městě\nHajnówka přitom tvoří čtvrtinu obyvatel Bělorusové a v některých okolních obcích (gminách) stoupá jejich\npodíl až k 80 %. V okrese Sejny na\nlitevské hranici Komorowski zase\nzískal 56,61 % hlasů, přičemž jednoznačně nejlepší výsledek připadá\nna obec Puńsk se ziskem 75,39 %.\nPrávě Puńsk je jedinou polskou obcí,\nv níž tvoří většinu obyvatel Litevci.\nPodobná situace platí i v Opolském\nvojvodství ve Slezsku. Ačkoliv v celém vojvodství vyhrál PiS, tak ve\nčtyřech okresech, v nichž se koncentruje německá menšina, zvítězila PO, a to i přesto, že si Němci volí\ndo parlamentu vlastního menšinového zástupce. Podobnou „anomálií“\nje také město Wisła v okrese Těšín\nu českých hranic. Ačkoliv v tomto\nměstě nežije žádná národnostní menšina, tak je přeci jen výjimečné. Jedná\nse totiž o jediné město v celém Polsku,\nkde tvoří většinu obyvatel luteráni.\nKromě toho tu svou roli hraje i skutečnost, že PO podporuje známý skokan na lyžích a místní rodák Adam\nMałysz. Proto nepřekvapí, že v druhém kole prezidentské volby zde získal Bronisław Komorowski 84,38 %\nhlasů a ve volbách do parlamentu\nzvítězila PO s výsledkem 47,66 %.\nHned v sousední obci Istebna přitom\nPiS získal 61,45 % hlasů.\nPokud jde o regionální preference jednotlivých stran, pak je třeba zmínit i další politická uskupení.\nTradiční pevností polských lidovců\n(PSL – Polskie Stronnictwo Ludowe)\nje venkovské Svatokřížské vojvodství na jihovýchodě Polska. Ačkoliv\nkandidát lidovců v prvním kole letošní prezidentské volby Adam Jarubas\nzískal celkově pouhých 1,6 % hlasů,\nv Svatokřížském vojvodství to bylo\n13 %, což tvořilo zhruba čtvrtinu ze\nvšech hlasů, které tento kandidát získal v celém Polsku. Svatokřížské vojvodství má přítom mezi 16 polskými\nvojvodstvími čtvrtý nejmenší počet\nobyvatel a po Podkarpatském vojvodství na ukrajinsko-slovenském\npomezí také nejnižší míru urbanizace.\nV této souvislosti tedy nepřekvapuje ani výsledek lidovců v parlamentních volbách, kde bodovali ve venkovských a tradičně zemědělských\nregionech, což je kromě již zmíněného Svatokřížského vojvodství především Velkopolsko, Mazovsko a okolí\nvýchodopolského Lublinu. Naopak\nve velkých městech se jejich výsledek blížil nule. Nejlepšího výsledku z pěti největších polských měst\ndosáhli v Lodži – 2,25 %.\nPoslední tradiční politickou silou\nv Polsku je levice (SLD – Sojusz\nLewicy Demokratycznej), která se\nletos sice kvůli kandidatuře v koalici\njako tzv. Sjednocená levice nedostala do parlamentu, když nepřekročila\n8% práh pro koalice, avšak získala více hlasů než lidovci.\nAčkoliv obecně platí, že levice má nejvíce příznivců spíše\nna západě Polska, ve velkých městech a průmyslových centrech (typicky například v okolí Poznaně), tak zároveň tradičně dosahuje velmi dobrých výsledků i na úplném východě Polska, což souvisí s výše uvedenou problematikou polských menšin. V již zmíněném okrese Hajnówka totiž\nSjednocená levice získala v letošních volbách 20,05 % (v\ncelém Podlaském vojvodství to přitom bylo jen 7,35 %)\na Hajnówka tak dostála svému tradičnímu přízvisku „rudá“.\nJedním z mnoha paradoxů polské volební geografie jsou\ni tradičně dobré výsledky levice ve dvou nejvýznamnějších\nměstech spojených s římskokatolickou církví a dějinami\nkřesťanství v Polsku – Čenstochové a Hnězdně.\nPro úplnost je ovšem třeba dodat ještě pár dalších\núdajů. PiS letos sice vyhrál ve všech věkových kategoriích, mezi nejlépe i nejhůře vzdělanými a na venkově\ni ve městech, ale i zde jsou patrné výrazné rozdíly.\nObecně totiž pořád platí, že u starších voličů, mezi méně\nvzdělanými a na venkově měl PiS daleko výraznější převahu. Mezi lépe vzdělanými a voliči z měst navíc výrazně přibývá i voličů strany Moderní a Sjednocené levice. Mezi voliči se základním vzděláním získala Moderní\npouze 1,9 % hlasů, zatímco u vysokoškoláků to bylo\n12 % (opět tady jako v případě některých vojvodství platí, že v součtu získaly PO a Moderní mezi vysokoškoláky více hlasů než PiS); levice získala v těchto skupinách\n3,6 % a 7,2 % hlasů. Ve městech pak měly Moderní\na Sjednocená levice podporu 13,2 % respektive 7,8 %\na na venkově jen 4,4 % resp. 4,6 %. Přesně opačně jsou\nna tom lidovci, kteří dosahují lepších výsledků na venkově (9,3 %) než ve městech (1,4 %). Zajímavostí je i skutečnost, že mezi věkovými skupinami má levice největší\npodporu mezi lidmi nad 60 let, což vyplývá z jejího postkomunistického charakteru. Naopak mezi mladými voliči do 29 let velmi silně bodují populisté. Rocker Paweł\nKukiz a výstřední libertarián Janusz Korwin-Mikke získali v této voličské skupině celých 37,4 % hlasů.\nPři důkladném pohledu na volební mapu je tedy zjevné,\nže ačkoliv byly prezidentské i parlamentní volby spektakulárním vítězstvím PiSu Jarosława Kaczyńského, nejedná\nse o žádnou zásadní revoluci, nýbrž alternaci moci, která\nje v demokratickém systému zcela normální. Podrobnější\nanalýza výsledků voleb jednoznačně dokazuje, že řada\ntendencí se zásadně nemění a výsledky na regionální\ni lokální úrovni stále zůstávají do značné míry předvídatelné. Vzhledem k tomu, že PiS nyní bude vládnout samostatně a přebírá plnou odpovědnost za směřování Polska,\nlze očekávat, že se preference začnou v průběhu volebního\nobdobí podle výkonu vlády pomalu nebo rychleji přelévat\nzpět na druhou stranu a zdánlivě dominantně modrá volební mapa Polska se opět částečně přebarví na oranžovo.\n* základem Svaz demokratické levice a hnutí Twój Ruch. Koalice musela získat 8 %\n** jednoho poslance německé menšiny garantuje polská ústava.\nEvropa, a to včetně Česka, si v posledních osmi letech navykla na Polsko\nObčanské platformy. Radosław Sikorski byl v českých médiích ukazován\njako středoevropský obroditel, jako někdo, kdo konečně světu ukazuje,\nže náš region dosáhl kvalit západu. Polsko hospodářsky rostlo, získávalo\nvýznamné pozice v Bruselu a umně vytvářelo falešný dojem, že bude užuž\nklepat na dveře eurozóny, čímž dokončí své srůstání s Evropou. Liberálně\na proevropsky naladěné kruhy v Praze znepokojovala obava, že Polsko nás\ndefinitivně předstihne a podobně jako Slovensko díky traumatu vlastní\nperifernosti dobude západ dříve než my, kteří v české kotlině zatuchneme.\nPo dlouho dobu českým pozorovatelům politického života imponoval klid, se kterým se v Polsku vládlo. Platforma šla od vítězství k vítězství, s koaličním partnerem se dokázala domluvit, Donald Tusk dlouho zvládal aférky svých ministrů\na poslanců a panoval nad vlastní stranou bez křiku. Pod pokličkou ale vřelo. Ačkoli vítězství Práva a spravedlnost se vykládá jako blesk z čistého\nnebe, který zanechal Evropu v šoku\na obavách, tato změna má řadu pochopitelných důvodů.\nvrátili k národnímu konzervativismu\nse vším, co budí znepokojení v liberální Evropě i Česku. To vůbec neplatí. Platforma neprohrála proto, že by\nse Polákům znechutila modernizace\na „pozápadňování“. Prohrála proto,\nže přestala být důvěryhodným reprezentantem tohoto procesu. Naopak\nPrávo a spravedlnost (PiS) se stalo přijatelnou alternativou i pro řadu\nvoličů mimo jeho dvacetiprocentní\npevný konzervativní elektorát.\nPiS umístil do středu své kampaně hospodářská a sociální témata.\nHovořil o věcech, které Poláky trápí\na se kterými Platforma buď nic neudělala, nebo je přímo zavinila.\nPo zveřejnění tajně pořízených\nnahrávek rozhovorů čelných představitelů Platformy s vysokými úředníky a byznysmeny se v plné nahotě\nukázala arogance moci, jež v Polsku\nvládla. Kromě toho, že Platforma\niritovala přešlapováním na místě\nv praktické politice, chválením se\nstatistikami či drobnými (ne)reformami, jako bylo částečné zestátnění\ndruhého důchodového pilíře, najednou Poláci získali velmi konkrétní\nobrázek její bubliny, který je naštval.\nPohár trpělivosti definitivně přetekl během kampaně k prezidentským\nvolbám. Bronisław Komorowski –\nsám ještě docela populární politik\ntěšící se důvěře veřejnosti – zanedbal kampaň, taktizoval a populistickým vypsáním referenda o změně volebního systému se snažil rychle nahnat hlasy. Toto Poláci odmítli\nakceptovat a účet předložili jemu i,\no půl roku později, Platformě v parlamentních volbách.\nV reakci na volby se objevila řada komentářů o tom, jak se Poláci\nEkonomicky silně levicový program nové vlády tak zahrnuje\nměsíční příspěvky na druhé dítě,\na v chudších rodinách už na prvního potomka, ve výši 500 zlotých,\nsnížení věku odchodu do důchodu,\nposílení role státu v energetice, úsilí o udržení kapitálu v zemi, snahu\no ochranu lidí zaměstnaných na různé smlouvy o dílo či dohody na dobu\nurčitou, což se týká především mladých, či poskytování léků zdarma\npro nejstarší populaci. Právo a spravedlnost vyhrálo volby se stejným\napelem, se kterým zvítězil v roce\n2007 Donald Tusk – Poláci mají na\nto, aby se jim dařilo lépe.\nPři porovnání letošní kampaně\nPiS a té z před deseti let lze naopak\ndobře zachytit, jak analogie s rokem\n2005 pokulhávají. K prvnímu vítězství se PiS propracoval díky slibu, že\nPolsko společensky vstoupí do nové\nepochy. Vidina konce postkomunismu byla lákavá pro mnohé. Ti, kteří se cítili být hospodářsky převálcováni tvrdou transformací, doufali\nv zadostiučinění, konzervativní kruhy zase věřily v definitivní dekomunizaci společnosti, jež ji zbaví\nvšech strukturálních neduhů. Měl být\nvytvořen nový silný stát.\nn Rafał Trzaskowski bývá zmiňován jako možný šéf Občanské platformy.\nZatím se však do čela strany kandidovat nechystá. Foto: Tomáš Fošum\nAno, jisté akcenty tohoto charakteru lze v idejích\npředstavitelů PiSu zaznamenat i dnes, a nutno dodat,\nže hlavním nositelem takových myšlenek je Jarosław\nKaczyński. Podle kampaně i programu se ale zdá, že PiS\npochopil, jak lichou strategií by bylo bojovat s minulostí, když se musí soustředit na realitu a budoucnost. Další\nrozsáhlá investice do polského rozvoje z Bruselu nepřijde a polské hospodářství se musí do roku 2020, kdy\nvyschnou eurodotační penězovody, postavit na nohy.\nPremiérka Beata Szydło při představování vládního\nprogramu několikrát zmínila, že Polsko musí uniknout\nz pasti středo-příjmových ekonomik. Její ekonomičtí ministři, obecně považování za odborníky na svých\nmístech, si tato zadání jistě dobře uvědomují.\nJistě se nelze tvářit, že z Polska se najednou stává\nbezproblémová země, která ví, kam směřuje. Nepotěší\nzbytečně kritické akcenty vůči Německu hledající\nválečné analogie, ani vstup neofašistů z Všepolské mládeže do Sejmu na kandidátce Pawła Kukize. Objevíli se tvrdá slova proti Bruselu nebo „příliš liberálnímu\nzápadu“, pozici Polska ani celého našeho středoevropského regionu to nepomůže. Je ale důležité si uvědomit, že Polsko tímto není ničím zvláštním a podobné\nhlasy lze slyšet z hlavních měst po celé Evropě.\nKoneckonců české řeči o nástupu doby temna\nv Polsku si strčme za klobouk. Když Varšavou 11. listopadu pochodovali neofašisté, prezident Duda (z Práva a spravedlnost) s nimi do průvodu nešel. Když\n17. listopadu řečnili na Albertově čeští xenofobové,\nstál s nimi na pódiu Miloš Zeman, kterého do prezidentského úřadu vynesla i podpora sociální demokracie ve druhém kole prezidentských voleb.\nDudou) zůstala v čele strany až do\nvoleb, v nichž svůj post obhajovala.\nTen patriarchát je zakořeněný. Jen se podívejte – copak má nějaká politická\nstrana u nás v Polsku lídryni? Všude ve vedení samí muži. (Barbara Loajalita\nNowacka v rozhovoru pro magazín Wysokie Obcasy, 10. dubna 2014)\nVe zprávách o polských parlamentních volbách, které se v průběhu podzimu objevovaly v českých\nmédiích, nemohl ani hodně nesoustředěnému pozorovateli uniknout\njistý – ve středoevropských poměrech dosti neobvyklý – jev: pozici\nlídra kampaně tří nejsilnějších volebních uskupení obsadily tři ženy.\nPřestože těžištěm předvolebního dění\nbylo soupeření dosavadní premiérky\nEwy Kopacz (Občanská platforma)\ns Beatou Szydło (Právo a spravedlnost), do kampaně díky odlišnému\npolitickému stylu viditelně zasáhla\ni lídryně koalice menších levicových\nstran Barbara Nowacka. Již dlouho\npřed volbami tak bylo velmi pravděpodobné, že ať bude jejich výsledek\njakýkoli, do křesla předsedy vlády\npo nich usedne žena.\nPředsedkyně vládnoucí Občanské platformy (PO) a premiérka Ewa\nKopacz obhajovala post zděděný po\nsvém předchůdci Donaldu Tuskovi,\nkterý v listopadu 2014 po sedmi\nletech v čele vlády opustil polskou\npolitiku a přesunul se do Bruselu,\nkde nyní zastává prestižní post předsedy Evropské rady. Tuskova dominantní pozice v rámci vlastní strany\ni na polské politické scéně způsobily,\nže po jeho poměrně náhlém odchodu se Občanská platforma ocitla bez\nsilného lídra. Ewu Kopacz, někdejší\nministryni zdravotnictví a předsedkyni Sejmu, do role své nástupkyně ve stranické hierarchii i čele vlády vybral samotný Donald Tusk.\nKopacz tuto zodpovědnost přijala\nbez viditelného nadšení: do komunálních voleb, jimiž měl v zemi\nzačít „supervolební“ rok, zbýval\ntehdy pouhý měsíc a půl. O půl roku\npozději byla na obzoru volba prezidenta a do roka parlamentní volby\nslibující tvrdý souboj s konzervativní stranou Právo a spravedlnost,\nkterá strávila uplynulá dvě volební\nobdobí v opozici. Přestože se našly\nhlasy, které ji coby loajální dědičku Tuskova politického odkazu\nobviňovaly, že bude jen nastrčenou\nfigurkou bez politické samostatnosti, rok v úřadě jí umožnil prosadit se\ndost na to, že i přes fiasko v prezidentských volbách (původně jasný\nfavorit Bronisław Komorowski prohrál ve druhém kole s Andrzejem\nJejí protikandidátkou se stala Beata Szydło, nenápadná a širší veřejnosti málo známá poslankyně Práva a spravedlnosti (PiS).\nDo této role ji designoval stranický předseda Jarosław Kaczyński.\nTím však podobnost s genezí Ewy\nKopacz končí, protože zatímco Tusk\nse ze strany stáhl, Kaczyński je jejím\nnezpochybnitelným a jediným šéfem. Szydło je tak od své nominace\nvnímána jako neautonomní politička\nzávislá na rozhodnutí někoho jiného.\nTento dojem podpořila i její marginální role v sestavování nového jednobarevného kabinetu a nejistota,\nzda opravdu bude jmenována jeho\npředsedkyní. Kaczyński s její pomocí zopakoval strategii, která přinesla\njeho straně úspěch i v prezidentských\nvolbách: díky průzkumům si byl dobře vědom, že jeho vlastní kandidatura je pro mnohé voliče nepřijatelná,\nzatímco neokoukané tváře europoslance Dudy a někdejší starostky hornického maloměsta Szydło umožnily\nucházet se o hlasy mnohem větší části voličského spektra, než je stabilní\njádro voličů PiS. Kromě dlouholeté\nloajality předsedovi strany prokáza\nla Beata Szydło také schopnost tvrdě pracovat: právě ona řídila prezidentskou kampaň a podílela se tak na\npřekvapivém a triumfálním vítězství\nAndrzeje Dudy. Poslední ingrediencí, která ji vynesla do čela kandidátní listiny, však byla Ewa Kopacz: do\nvoleb vnímaných primárně jako souboj s PO bylo třeba nasadit odpovídajícího protikandidáta, v tomto případě – protikandidátku. Nehledě na\njakékoli politické zkušenosti a osobnostní kvality zůstává totiž v politice\nprimárním určujícím rysem obou žen\nprávě jejich pohlaví.\nTřetím lídrem parlamentních voleb\nse stala Barbara Nowacka, jednička kandidátky Sjednocené levice,\nv rámci níž se spojilo několik menších stran, především postkomunistický Svaz demokratické levice,\nTvoje hnutí Janusze Palikota a Zelení. Angažmá Nowacké i spojení\nstran do volební koalice bylo především důsledkem vyčerpání polské levice, jejíž volební výsledky\nvykazují již delší dobu sestupnou\ntendenci. Po neúspěchu v prezidentských volbách, kde se jednotlivé formace snažily prosadit vlastní kandidáty, došlo přinejmenším na dobu předvolebního boje\nna generační obměnu, jejíž tváří\nse stala čtyřicetiletá informatička Nowacka. Jedna z levicových\nstran vsadila na mladou kandidátku již v prezidentské volbě: nepromyšlená a nezvládnutá volební\nkampaň Magdaleny Ogórek však\nSvazu demokratické levice výrazně uškodila. Rozpaky vzbuzující\npřípad Ogórek byl typickou ukázkou toho, jak by se gender do politiky promítat neměl: příliš mladistvě působící (byť ve skutečnosti jen o málo mladší než vítězný A. Duda) odbornici na dějiny\nkatolické církve designoval jako\nkandidátku na prezidenta dlouholetý šéf SLD Leszek Miller ve\nvykalkulované snaze přilákat mladé voliče a voličky. Nejednalo se\nvšak o kandidátku první volby –\nn Barbara Nowacka nakonec se Sjednocenou levicí neuspěla a poslankyní nebude.\nSpolupředsedkyně hnutí Twój Ruch ovšem sama získala ve volbách 75 813 hlasů.\nČtyřicetiletá politička rozhodně není pouze pěknou tvářičkou a pro levicovou část\npolitického spektra bude určitě přínosem. Jistá pikantnost ale s jejím ženstvím\nspojená je. Lídrem levicové strany Razem (Společně), která ziskem 3,62 procenta\npřipravila Sjednocenou levici o hlasy potřebné pro vstup do Sejmu, je Adrian Zandberg, v minulosti partner Nowacké. Foto: Facebook/BarbaraNowacka\njiž během předvolební kampaně se\nv médiích objevila informace, že\nMillerův štáb se na Ogórek obrátil\naž poté, co kandidaturu v rychlém\nsledu odmítli čtyři oslovení politici. Přehnaně exponovaná ženskost, nulová komunikace s médii\ni otevřený spor mezi kandidátkou,\njež se označovala za nezávislou,\na stranou, která jí zajistila potřebné podpisy i finance na kampaň, se\npak postaraly o beznadějný výsledek 2,38 % hlasů. Kandidatura\nBarbary Nowacké pod hlavičkou\nSjednocené levice však měla zcela jiný charakter. Zkušená aktivistka se vůdčího postu ujala ve\nsnaze osvěžit politický styl levice\na přitáhnout zejména mladé liberální voliče. To je typický moment,\nv němž se ženy v politice ujímají čelních funkcí – jako krizové manažerky, které mají pomoci\npřeklenout problematické období. Vzhledem k tomu, že koalice\nnepřekonala 8% uzavírací klauzuli a ocitla se na čtyři roky mimo\nSejm, se případná stabilizace situace nachází v budoucnosti.\nOtázku, zda se v případě těchto voleb jednalo o náhodu či první výrazný projev trendu feminizace polské politiky, může zodpovědět\nteprve pohled na plakáty před příštími parlamentními volbami. Zda na\nnich bude některá z výše zmíněných\nčtyř žen anebo jiné političky, je nyní\ntěžké předpovídat. Beata Szydło byla\nnakonec 16. 11. jmenována předsedkyní polské vlády, již nyní se však\nspekuluje o tom, zda se ve funkci\nudrží celé čtyři roky, nebo „pouze tak\ndlouho, dokud bude dobrou premiérkou“, jak se v polské televizi vyjádřil Jarosław Kaczyński. Ewa Kopacz\npo prohraných volbách nezískala ani\npost předsedy parlamentního klubu\nPO a oznámila, že se nebude ucházet o předsednické křeslo na nadcházejícím stranickém sněmu. Barbara\nNowacka naopak deklaruje, že projekt Sjednocené levice s její účastí bude i přes neúspěch v parlamentních volbách pokračovat dál.\ndruzí modernitu a vyléčení se z národních vad.“\nNa první pohled nemá se střední Evropou příliš mnoho společného.\nVe skutečnosti je však slovo kolonialismus jedním z klíčů k polské veřejné\ndebatě nejenom posledních let, ale možná i posledních tří století.\nKdo byli Sarmaté? Někdy v pozdním středověku vzniká mezi polskou\nšlechtou (podobné mýty fungovaly\ni v dalších evropských zemích) legenda o etnické odlišnosti „urozených“\na „neurozených“ obyvatel země.\nŠlechta měla být potomky bojovného kmene Sarmatů, který si podmanil\nslovanské rolníky. V 18. století získalo slovo „sarmatismus“ pejorativní význam jako synonymum zabedněnosti a úporné obhajoby republikánského zřízení Rzeczpospolité,\nnavzdory jasným syndromům smrtelné nemoci celého státu. Sami\nSarmaté sebe však vnímali jako jediné obhájce posvátné „zlaté svobody“ a tradic. Silně anti-autoritářská,\ntéměř anarchistická podstata jejich\nodporu, propojená se stejně silnou\nvírou v polskou výjimečnost se zračí ve slovech písně: „Nikdy nepůjdem s králi do aliance / před mocí\nnikdy nesehneme šíje / Kristovi my\njsme pobočníci / Poddaní Marie“.\nUž podle Rousseaua byla podstatou\npolitického jednání Sarmatů koncepce konfederace – ad hoc vytvořeného\nsvazku občanů, zaměřeného na řešení konkrétní krizové situace, avšak\nz definice netrvalého. Idea konfederace se prolíná dalšími dějinami\n„sarmatského“ tábora ve všech polských povstáních a dalších okamžicích národního „vzmožení“.\nV dějinách Polska se brutální historická realita, kterou slovo na „k“\npopisuje, vyskytovala velmi často.\nNa úrovni jazyka ovšem rozhodně\nnebylo a není přijímáno bez kontroverzí. „Jak to? Jsme přece Evropané,\nne žádní černoši,“ popisuje literární vědkyně Ewa Thompson reakci\nprůměrného Poláka na toto slůvko.\n„Ve skutečnosti však nebylo Polsko\nkolonií kratší dobu než africké\nzemě (Polsko zde patří mezi světové\nlídry) či daňovým zvýhodňováním\nglobálních korporací. Nešlo se také\nvyhnout chybějícím dvěma milionům převážně mladých voličů, kteří namísto koloniální periférie zvolili metropoli – tedy práci v Londýně\nči Amsterdamu… Tato diskuze bude\nmít zřejmě i jasnou povolební dohru\nv podobě zdanění např. velkometrážních prodejen či bankovních transakcí novou vládou.\nV dnešní době – po krachu kolonizačních projektů absolutistického\nPruska a Ruska a později Třetí říše\na Sovětského svazu – však slovu\nod „k“ převážně předchází nějaká\npředpona. V letošním supervolebním roce to byla nejčastěji „NEO“.\n„Největším nepřítelem Polska\nv dnešní době je neokolonialismus – globální banky a korporace,“\nprohlásil Paweł Kukiz během jedné z posledních debat před květnovými prezidentskými volbami.\n„Propadáme se stále hlouběji do\nneokoloniální závislosti,“ říkal pro\nzměnu jeden z programových expertů PiS Piotr Gliński. „Třeba cukrovým průmyslem a jeho cenami\nvládnou Němci, ceny plynu kontroluje, víte kdo (…) nejsme zelený\nostrůvek, jsme nová kolonie,“ dodal\nGliński, jenž se před pár týdny stal\nvicepremiérem a ministrem kultury. Krátce po podzimních volbách\nměl na portálu jagiellonski24.pl,\nkterý patří mezi hlavní analytická\npodhoubí nové vlády, největší ohlas\nčlánek nazvaný „Jak nás kolonizují\nzahraniční diskonty“. Objevuje se\nzde teze o „likvidaci soukromého\npodnikání a rozvoje země vlivem\nneokoloniálních praktik globálních\nNicméně ekonomický neokolonialismus je pouze součástí širšího kontextu polské veřejné debaty.\nKontextu, na který se výborně hodí\npojmosloví vypůjčené od Edwarda\nSaida nebo Homi Bhabhy, zkrátka\njazyk POST-koloniální teorie.\nO ekonomické závislosti polské periférie na globálním či evropském centru se hovořilo v souvislosti s rekordními úniky kapitálů ze\nPolsko solidární versus Polsko\nliberální. Polsko racionální versus Polsko radikální. Politika nad\nVislou zkrátka miluje ostré dichotomie. Politicko-kulturní polarizace\nsi našla už i své satirické označení jako konflikt „mafie versus sekta“ nebo politologickou kategorizaci elektorátu na „zloděje a šílence“,\nsamozřejmě založenou na tom, jak\nse tyto dvě skupiny navzájem vnímají. Tendence k polarizovanému,\nmanichejskému vidění světa je však\nmnohem starší než válka Občanské\nplatformy (PO) a Práva a spravedlnosti (PiS) nebo smolenská katastrofa. „Rozdělení na tábor reforem\na tábor Sarmatů vzniklo koncem 18.\nstoletí a přetrvává v různých skrytých formách dodnes,“ psal Czesław\nMiłosz v dobách komunismu. A po\nvolbách v roce 2005 tehdejší volební lídr PO Jan Rokita prohlašoval:\n„Konflikt Sarmatů a reformátorů se\nvrací v polské politice opakovaně už\nněkolik století (…) Vždy jde v podstatě o totéž. Jedni chtějí solidaritu, identitu a lidový katolicismus,\nReformátoři naopak záchranu\nspatřovali tehdy v proměně prapodivného republikánského systému\nRzeczpospolité po vzoru standartních\nevropských států. Co bylo podstatné:\njádrem stanovisek obou stran byla de\nfacto teze o nevyřešitelném konfliktu hodnot považovaných za typicky\npolské (důraz na individuální svobodu hraničící s anarchií, zakotvení\nv národních dějinách a tradici, katolická morálka) a ideálu modernizace\na racionalizace státu podle západního\nvzoru. V 18. století se těmito „západními vzory“ myslel centralizovaný\nstát osvíceného absolutismu. Později\nse však stejný jazyk „dějinné nutnosti“\na misionářského nadšení pro osvícení divokých domorodců používal i ve\njménu jiných ideologií, včetně stalinského komunismu. „Tento národ\nse musí zmodernizovat, i kdybychom toho měli dosáhnout pažbami\nsovětských samopalů,“ napsal jeden\nz poválečných intelektuálů.\nPo roce 1989 se další inkarnací „modernizačního“ pólu polské\ndebaty stala polská obdoba liberalismu, již za svou přijala většina establishmentu nového státu.\nTentokrát se vzorem, který musí\nPolsko přijmout, staly požadavky\nimplementace evropské legislativy\na údajně neměnné principy právního státu. Opět se projevilo specifické vnímání polské tradice myšlení\no politice a společnosti jako „balastu“ modernizačního procesu. Jak n Šéfredaktor deníku Gazeta Wyborcza Adam Michnik občas používá koloniální metafory.\nZdroj: Wikimedia Commons/Stephan Röhl\nněkdy v devadesátých letech napsal\nfilosof Janusz Majcherek: „Afirmace polskosti nebude problémem obrazu sebe sama kolonizovanou elity ctnosti racionality, flexibilipouze tehdy, kdy přestane překážet intelektuální elitou. Podobně pod- ty či tolerance. Autoři těchto apev touze po blahobytu, civilizačních le Homiho Bhabhy „kolonizova- lů, vyslovovaných s misionářským\nvýdobytkách a kulturních atrakcích ná mysl“ vždy lokalizuje „centrum rozohněním, jsou zároveň obviňuzápadního světa.“ Tato předsta- civilizace“ mimo svoji vlastní zem. jícími, svědky, porotou a soudci.“\nva polskosti jakožto anachronické- Její primární vlastností je komplex,\nho dědictví brzdícího pokrok měla jenž nutí k pohrdání vším (včetně\nJarosław Gowin, v současnosti\nsvoji dohru v poněkud paradox- vlády) vyprodukované „doma“ a na- ministr pro vědu a vysoké školství\nní podstatě polského liberalismu. opak ke glorifikaci toho, co přichá- ve vládě PiS, v neuvěřitelně podobZatímco klasický liberalismus vzni- zí z údajného centra. Pro Apolla ných větách definoval před několiká z nedůvěry k moci, polský libe- Amoka je klíčovým rysem koloni- ka lety princip fungování polskéralismus strachu staví spíše na nedů- zovaného já přesvědčení, že zaosta- ho intelektuálního establishmentu,\nvěře elity ke společnosti a na misi- lost kolonie je výsledkem kulturní- jehož hlavním zástupcem byl deník\nonářské tendenci k její převýchově ho dědictví, které je třeba margina- Gazeta Wyborcza:\npodle „importovaných“ vzorů.\nlizovat skrze horlivé nápodobování\nkulturních trendů „metropole“.\n„Intelektuální kruhy soustředěné\ndeníku Gazeta Wyborcza\nJak píše Ashis Nandy: „V poli- byly přesvědčené, že Polsko je\nJak již bylo výše naznačeno, tické kultuře asijských a afrických třeba modernizovat na principro lepší pochopení sporu mezi společnosti, v nichž kolonialismus pu konfrontace s lokální tradicí.\n„Sarmaty“ a „modernizátory“ není vytvořil binární opozici mezi tradi- Modernizace se měla uskutečnit\nod věci se inspirovat u předních ci a modernitou (…) je tradice chá- na základě modelů používaných\nmyslitelů zabývajících se postkolo- pána jako opak modernity, tedy je- v jiných zemích, a tam doopravnialismem. Jména jako Edward jím rysem je nepřátelství vůči rozu- dy ověřených. Jenže imitace je\nSaid, Homi Bhabha či Ashis Nandy mu a duchu demokracie, strnulost, jen zřídkakdy úspěšná (…) Gazeta\nse v polské debatě objevují v posled- nedostatek flexibility a uzavření se vycházela z předpokladu, že polních letech stále častěji.\nna pokrok vědy. Toto chápání tradi- skou identitu je potřeba radikálně\nce je doprovázeno emotivními apely předefinovat, neboť je nevyléčitelSaidova známá koncepce „orien- na domorodce, aby se vzdali před- ně zatížená nacionalismem, chotalismu“ nevzniká pouze akty inte- sudků a vzájemných sporů, a aby robnou mentalitou Poláka – katolektuálního imperialismu, ale i akty se naučili od dávných vládců ze- líka, antisemitismem či nedůvěrou\nakceptace – internalizace negativního mě a její nové, nepočetné moderní v trh a kapitalismus.“\nSám šéfredaktor Gazety Adam\nMichnik v devadesátých letech shrnul polské začátky v rodině demokratických národů v úžasně „postkoloniální“ metafoře: „Vstoupili\njsme v demokratický řád bez politické kultury demokratickému řádu\nvlastní. Jako kdybychom divocha\nz džungle posadili u počítače“.\n„zaścianek”, „Ciemnogród”. Naopak\nmnozí obyvatelé „hradu tmářství“ se\npodobně jednoznačně vymezují vůči\n(v krajní verzi) „židobolševikům a zednářům“ a v poslední době vůči populárním „lumíkům“, tupě následujícím\ntrendy politické korektnosti a správného „evropanství“, diktované establishmentovými „Salóny“.\nVšechny pokusy o „sezení obkročmo na barikádě“ a „stavění mostů“,\ntedy nepodléhání vražedné logice\npolarizace, končí v polské politice neúspěchem. Četní „liberální“ odštěpenci\nod PiS nebo „konzervativci“ vytlačení z PO by mohli vyprávět. Celková\nproměna PiS ve stranu lidově-katolické vzpoury (kdo by před rokem 2005\nobviňoval Jarosława Kaczyńského\nz hlubšího vztahu ke katolické církvi?) a Platformy v uskupení postkomunistického establishmentu s heslem „modernizaci skrze imitaci“ na\npraporech je finálním dokladem síly\nNásledkem tohoto vnímání je realita dvou oddělených světů, které se na\nsebe dívají s odporem a se strachem. Na\njedné straně modernizace, která není\njen pragmatickou volbou, ale i morální normou – vírou v nutnost „převýchovy“ společnosti. Na straně druhé\npřesvědčení, že nabízená modernizace je pouhou bezduchou imitací cizích\nvzorů, a tedy útokem na polskost vedeným odcizenou elitou. Dominikánský\nteolog a filozof Jacek Salij poukazuje na „míru auto-agresivity v kolektivním vědomí Poláků“. Na jazykové\núrovni se projevuje bohatstvím urážlivých pojmů, které označují zaostalost\na tmářství, ale jsou zcela nepřeložitelné,\nneboť se používají výlučně na určení\nčásti polské společnosti: „kołtuneria”,\nPodle valné většiny konzervativnějších komentátorů bylo klíčem\nk vítězství nejdříve Andrzeje Dudy\nv prezidentských a poté PiS v parla-\nmentních volbách „budování společenství“, „vracení Polákům důstojnosti“ a „subjektivity“ (podmiotowość), jak ve společenském, tak\nTato afirmace polskosti stojí samozřejmě v protikladu k základním premisám polského imitačního liberalismu. Na druhou stranu, namísto tradiční „obranné“ rétoriky formuluje program „Sarmatů“ pozitivně, směrem\ndo budoucnosti. Navíc, naději dává\npostupující generační proměna v liberálním táboře. Je příznačné, že mladší\nnástupci „vzteklých starců“ – Adama\nMichnika či Jacka Żakowského – se\nstále větší ironii komentují jejich hysterické strašení „koncem demokracie“ v souvislosti s vítězstvím PiS.\nAniž by přijali program konzervativců za svůj, mladí levicoví intelektuálové už nevnímají volby v apokalyptických kategoriích „války světů“, ale\njako běžnou demokratickou proceduru. A jsou stejně jako mladí pravičáci\nalergičtí na chronické pohrdání vlastní společnosti, tak typické pro klíčové postavy posledního čtvrtstoletí. To\njsou pozitivní signály do budoucna.\nPolské prezidentské volby ukázaly úpadek vlivu generace vůdců vyvozujících se z elit Třetí republiky. Roli zde\nnejspíše sehrála i únava z dosavadních praktik lidově nazývaných politikou „teplé vody z kohoutku” - tedy\nuspokojování základních potřeb voličů, kteří nic více nevyžadují. I přes hlásanou normalitu však neustále\nvybuchovaly nové aféry, které brutálně odhalovaly pravdu o vládnoucích elitách.\nKlíčová byla tzv. „odposlechová aféra”, která nejenže\nodhalila řadu nesrovnalostí ve fungování státu pod vládou\nObčanské Platformy (PO), ale také ukázala, jak nevybíravý jazyk nezřídka politici používají a k čemu využívají veřejné peníze. Díky tomu se zmenšoval strach z případné vlády Práva a spravedlnosti (PiS), ale také z volby\nAndrzeje Dudy, kterého v květnu Gazeta Wyborcza popsala jako „vyrobeného štábem PiSu a celkově závislého na\njiném – v poslední době se skrývajícím politikovi“ (pozn.\nred.: narážka na Jarosława Kaczyńkého). Pro zpochybnění vládnoucí garnitury bylo stejně důležité neakceptování argumentace liberálních elit pocházejících z někdejší\nSolidarity, jako i odmítnutí Třetí republiky (III RP) jako celku, která vznikla v důsledku jednání u kulatého stolu v roce\n1989. Tento trend byl zjevný především u mladších voličů.\nV tomto kontextu se začaly objevovat názory, že dochází\nk souboji dvou odlišných vizí politiky. Jedné ztotožňované s prezidentem Bronisławem Komorowským a pyšnými elitami III RP a druhé zastávající se práv opomíjených\na naštvaných Poláků, kterou měl reprezentovat tábor PiSu.\nTento kontrast měl ukázat, že právě antiestablishmentový PiS je vzdálen od politického pozlátka a „chobotniček” (jeden ze symbolů odposlechové aféry, který se váže\nk setkáním prominentních členů PO v luxusních restauracích) a podává ruce elektorátu, pro nějž nejsou důležité\nspektakulární projekty, nýbrž pocit, že mu elity naslouchají. V této souvislosti bylo klíčové zdůrazňování voleb\njako souboje dvou rozdílných osobností – vládou unaveného Komorowského, který se příliš neorientoval ve společenských problémech, a mladšího nadšeného Andrzeje\nDudy blízkého problémům lidí. Dudovou výhodou bylo\ni to, že se často ukazoval se svou rodinou, tedy ženou,\nkterá je učitelkou němčiny na prestižní krakovské střední škole, a pohlednou dcerou. Během kampaně překvapila\nskutečnost, že se PO již podruhé v historii prezidentských\nvoleb nechala chytit do pasti přebírání agresivní rétoriky,\nkterou PiS opustil. Tato chyba obzvlášť vynikla v momentě, kdy se Jarosław Kaczyński před volbami „schoval“,\ncož bylo bezpochyby dobrým strategickým rozhodnutím\nplně zapadajícím do doktríny, podle níž je pro PiS tím nejhorším právě Kaczyński, bez kterého ale zároveň nemůže\nVýše zmíněné faktory ve výsledku způsobily proražení\n„skleněného stropu”, který od roku 2007 omezoval PiS\nv cestě za volebním vítězstvím. Zásadní však nicméně bylo\nprolínání se prezidentské a parlamentní kampaně, neboť\nhesla o „krachu” III RP a volání po sanaci vlasti v prezidentské kampani připravovala půdu před mnohem důležitější bitvou o místa v Sejmu. Vítězství Andrzeje Dudy znamenalo svým způsobem i jistou prémii, která měla vliv na\nvýsledek souboje z 25. října a obrovský úspěch PiSu.\nn Prezident Duda a jeho spolupracovník Krzysztof Szczerski vedle sebe\nna knižním pultě. Foto: Petr Zenkner\nden paměti obětí stalinismu a nacismu“, ale také výročí\npodepsání paktu Molotov-Ribbentrop. Proto v Tallinnu\nDuda prohlásil: „Na světě neexistuje mír bez úcty\nk mezinárodnímu právu. Nesmíme souhlasit s narušováním hranic.“ Tato slova se bezpochyby vztahovala ke\nkrokům Ruska na mezinárodní scéně. Právě v reakci na\nně si ruští novináři pokládali otázku, jestli se polský prezident „náhodou nepokouší o obnovení Rzeczpospolité\nod moře k moři pod záminkou protiruského baltsko-černomořského spojenectví“.\nPrezident zvolený 25. května se do své inaugurace\n6. srpna příliš neangažoval v politickém životě ani předvolební kampani. To odporovalo argumentaci některých\nprotivníků, kteří tvrdili, že Andrzej Duda bude využívat své autority k neustálé podpoře mateřského uskupení. Doplňme, že podobným tónem se vyjadřovali také\nnovináři blízcí PO, kteří se snažili opakovaně dokázat, že\nDudova nestrannost je mýtem a pouhým marketingovým\ntahem. Tyto názory však nenalézaly oporu v realitě a to\ntím spíš, že 26. května, tedy den po volbách, se prezident\nzřekl členství v PiSu a zároveň zdůraznil, že prezident je\nvolen celým národem. Formálně se pochopitelně jednalo o návaznost na dosavadní praxi, neboť předchozí prezidenti také po volbách vystupovali ze svých stran, ale\ni přesto šlo o jistý symbolický krok.\nNa konci srpna se pak Andrzej Duda vydal do Německa\na během této cesty došlo ke kontroverzím kolem jeho slov\npronesených při rozhovoru s německým prezidentem\nJoachimem Gauckem, že „Polsko není spravedlivým státem“. Tato slova vzbudila řadu polemik. Na jedné straně\ntehdejší premiérka Ewa Kopacz konstatovala, že „se cítí\nzahanbena podobnou prezentací situace v Polsku“, na straně druhé se však Beata Szydło domnívala, že „prezident\njednoduše poukázal na pro Poláky zřejmou věc“. Podobná\nbitva, i když s poněkud menší intenzitou, probíhala kolem\nhodnocení zářijové návštěvy v Londýně, kde prezident\nběhem setkání s Poláky prohlásil, že dnes nemá odvahu\nříct: „Vraťte se do země. Je ve vašich městech více pracovních míst, dá se snáze podnikat, je menší zátěž? Já ty změny nevidím. Polský rozvoj je pouze ve statistikách.“\nPřelomovým momentem byl tedy až 6. srpen, kdy se\nDuda stal oficiálně úřadující hlavou státu. Již sám průběh\ninaugurace naznačoval nový prezidentský styl, neboť na\nrozdíl od svých předchůdců se Duda po aktu převzetí\nvelení nad armádou vydal do prezidentského paláce pěšky, aby se po cestě mohl přivítat s tisíci Poláků, kteří přijeli na slavnostní inauguraci.\nDíky některým nepříznivě naladěným médiím se zdálo, že první kroky prezidenta na mezinárodní scéně jsou\npouze pásmem nešťastných příhod, ale i zde došlo k určitému průlomu. Tím se stala návštěva New Yorku během\n70. zasedání Valného shromáždění OSN, kde během\nDudova proslovu padla slova o tom, že „musíme tvořit\nsvět opírající se na síle práva, a ne na právu síly. Přesně\ntaková vize světa postaveného na rozdělení sfér vlivu\na agresi ze strany těch, kteří pro vlastní zájmy ignorují právo, budí odpor“. Bez ohledu na stranickou příslušnost většina polských politiků, včetně tehdejšího ministra zahraničí Grzegorze Schetyny, Dudův projev chválila.\nV kontextu zasedání OSN nelze podceňovat ani slavnostní oběd v jejím sídle, kde Duda seděl u stolu hned vedle\nBaracka Obamy a jiných důležitých politiků – mimo jiné\ni nedaleko Vladimira Putina.\nBrzy poté byl oznámen plán oficiálních zahraničních\ncest, mezi nimiž si zaslouží významnější pozornost první cesta do Estonska. Její datum totiž nebylo podle prezidentova spolupracovníka pro oblast zahraniční politiky\nKrzysztofa Szczerského náhodné. Odbyla se 23. srpna,\ncož je podle usnesení Evropského parlamentu „Evropský\nPoslední událostí, která stojí za\nzmínku, byla listopadová návštěva\nAndrzeje Dudy v Rumunsku a spolupořádání summitu devíti zemí tzv.\n„východního křídla NATO“ (na němž\nnebyla hlavou státu reprezentována pouze Česká republika), během\nněhož vznikla deklarace prohlašující, že „agresivní politika Ruska na\nUkrajině, včetně nelegální a neoprávněné anexe Krymu, podpora separatistů na Ukrajině a také ruská vojenská\naktivita v našem sousedství podkopává evropskou bezpečnostní architekturu. Ukázali jsme jednotu, rozhodnost a učinili jsme důležitý příspěvek k rozhodnutím, která budou přijata příští rok na summitu ve Varšavě.\nDoufáme, že varšavský summit bude\nrozhodující a ukáže, že NATO žije.\nTo, že NATO žije tváří v tvář ohrožení\nz východu a z jihu, znamená více\narmády a více infrastruktury“.\nDuda PiS otevřeně\nAčkoliv jsem se ve svém článku\nsoustředil především na zahraniční\npolitiku nového prezidenta, nelze zapomenout ani na jeho domácí aktivity.\nZde stojí mimo jiné za zmínku\nprvní veto, které se týkalo zákona o změně pohlaví podporovaného Občanskou platformou, ale také\niniciování projektu snížení důchodového věku, což bylo realizací\njeho předvolebního slibu. Neméně\ndůležitý je také odpor proti zákonům o národnostních menšinách\na státních lesích, tedy otázkách, kterým se PiS věnoval ve volební kampani. Značné kontroverze vzbudilo i nedávné omilostnění bývalého\nšéfa Centrální protikorupční kanceláře, v současnosti ministra ve vládě PiSu, Mariusze Kamińského ještě před vynesením pravomocného\nvýroku soudu. Nejen v těchto otázkách, ale i obecně platí, že činy prezidenta na jedné straně budí odpor\nu politických oponentů z PO a na druhé straně jsou podporovány příznivci\nPiSu. Kromě zmíněné Dudovy návštěvy USA se snad ani jednou nepodařilo najít mezi oběma tábory shodu. Ačkoliv v demokracii je kritika\na vytýkání chyb vládě přirozenou rolí\nopozice, je otázkou, jestli vždy jde\no racionální chování. Kromě již zmiňované malé angažovanosti v předvolební kampani totiž Andrzej Duda\nani v běžném politickém provozu\notevřeně nepodporuje PiS.\nTábor PO samozřejmě neustále tvrdí, že Duda je politikem, který je zcela závislý na Jarosławu\nKaczyńském, důkazem čehož mělo\nbýt i zcela bezvýznamné noční setkání\ntěchto politiků v domu Kaczyńského\nkrátce před parlamentními volbami.\nNěkterá média využila příležitosti\na konstatovala, že vychází najevo\npravda, a sice že záležitosti v zemi\novládá muž „ukrytý ve skříni“ a Duda\nje pouze jeho vyslancem. Na to nechť\nsi každý udělá názor sám. Hodnocení Andrzeje Dudy by se mělo opírat\no fakta, a nikoliv o pouhou interpretaci jeho činů jedním či druhým politickým táborem. Tím spíše, že na ramena PiSu nyní spadla plná odpovědnost\nza vládu v Polsku, a pouze skutečné činy, které změní život Poláků po\ntolik kritizovaném období „zhýralosti PO“, rozhodnou o tom, jestli budou\nsplněny naděje milionů voličů.\na člen strany Právo a spravedlnost\nn Taková normální rodinka Dudova. Zdroj: andrzejduda.pl\nZnámého polského politika a historika Pawła Kowala jsme se ptali nejen na polskou či českou politiku. Řeč přišla\ni na Ukrajinu, kterou se Paweł Kowal dlouhodobě zabývá. Rozhovor se uskutečnil v jednom krakovském hotelu.\nCo je podle vás největším problémem současné\nPaweł Kowal: Největším problémem je to, že politické strany jsou příliš silné v porovnání se státem\na jinými organizacemi občanské společnosti. V Polsku\nje obzvláště důležitá kategorie společného dobra. Zdá\nse mi, že zde více než například v Irsku nastávají situace, kdy je třeba spojit síly nad nějakým společným problémem. Z toho důvodu by měla existovat rovnováha\nmezi mocemi stran, vlády, nevládních organizací, médií\natd. Polský systém financování stran způsobil, že strany\njsou nejmocnějšími, nejlépe zaopatřenými (a proto nejsvobodnějšími ve svém konání) organizacemi ve společnosti. Ztratili jsme rovnováhu mezi společným dobrem a dobrem partikulárním, stranickým, byť vedeným\ntím nejlepším úmyslem. To způsobuje, že když politici o něčem rozhodují, většinou se přikloní ke stranickým zájmům. Skoro nikdy nezvolí společné dobro, které\nby bylo v rozporu se stranickým zájmem. To má kořeny\nv meziválečném období, tedy v časech vládnutí Józefa\nPiłsudského, u kterého si vážím jeho koncepce východní\npolitiky. Ale čím jsem starší, tím víc se mi zdá, že jeho\ndomácí politika měla též své negativní následky. To on\nnaučil Poláky si myslet, že skutečným vlastencem, člověkem hodným důvěry je pouze ten, kdo stál celou dobu\npři něm. Kdo patří do jiné strany, ten je podezřelý. Kvůli\ntomuto způsobu myšlení byly tehdy odstrkovány od\nstátních záležitostí velké skupiny národních demokratů,\nkřesťanských demokratů a pak dokonce i lidovců.\nNe, po zkušenostech z posledních let si myslím, že\nstrany by měly být částečně financovány ze státního rozpočtu. Musí však dělat vyúčtování úplně stejným způsobem jako sdružení nebo církve, zkrátka musí vykázat\nne pouze, kolik utratily veřejných peněz, ale také za co\nje utratily. Měly by tak činit transparentně prostřednictvím jimi vybraných kolektivních orgánů. Nyní, když na\nto přijde, mohou napsat na faktuře „dva miliony – služby pro stranu”. To může vyvolat specifický způsob politické korupce. Na jednu stranu se v tom případě nejedná\no porušení zákona, na druhou stranu to poškozuje vztah\nk penězům, které, ač převedeny stranám na účet, zůstávají veřejnými. Zkrátka si myslím, že když strany dostávají veřejné peníze, tak ty by měly zůstat veřejné až do\nkonce (samozřejmě s respektem k nezávislosti stran)\npodobně jako u spolků, které své kontrolní orgány vybírají samy, ale výsledky činnosti těchto orgánů jsou transparentní. Strany stejně jako třeba firmy by měly být přinuceny, aby každý rok kolektivně shrnuly své financování. Měly by u nich vzniknout dozorčí rady atd.\nNení polský systém přece jen lepší, než kdyby\nstrany financovali oligarchové?\nPolské strany už dobře znají současný zákon a ví,\nže k získání více peněz nemusí spoléhat pouze na státní příspěvek. A zakládají například nadační fondy,\nz nichž pak fakticky financují svou politickou činnost.\nMyslím si, že financování stran prostřednictvím jednotlivců a byznysu je důležité, neboť to je přece jedna\nz forem demokracie, když příslovečný Novák pohnutý akcí nějaké strany dá jí své peníze. Tady nejde vždy\no ekonomické zájmy. Jde o vyjádření toho, zda stranu\npodporuji, nebo ne. Nejdůležitější je transparentnost\ncelé situace. Existují právní prostředky jak zamezit,\naby si bohatí kupovali politické strany.\nDo nedávna napůl oficiální linie Občanské platformy (PO) byla následující: „Snězme” postkomunisty a obsaďme jako demokrati v USA prostor od leva\ndo středu. Nicméně slabost vedení Ewy Kopacz a špatná kampaň Bronisława Komorowského při prezidentských volbách pokazily tenhle plán. Podařilo se stvořit\nSjednocenou levici, která samozřejmě má ještě postkomunistické kořeny, ale to jsou už velice hluboké kořeny. Kdyby se Sjednocené levici pod vedením Barbary\nNowacké povedlo ve volbách získat 10-12 %, tak mohla přemýšlet o budování tábora levice. Výsledek říjnových voleb však staví nad existencí polské levice velký\notazník. Dnes je patrné, že tou novou polskou levicí se\nSjednocená levice nestane.\nO Ewě Kopacz a Beatě Szydło se občas mluví\njako o loutkách. Je to možné říci i o Nowacké?\nV jistém okamžiku ve všech třech případech šlo\no podobný mechanismus, když zkušení politici pochopili, že jejich kandidatura na nejvyšší posty může vzbudit odpor, a tak vystrčili před sebe ženy. Avšak žádná\nz třech dam si nezaslouží být zlomyslně označována za\n„loutku”. Každá z nich má za sebou politickou dráhu i solidní profesní zkušenosti. Ewa Kopacz neustála volební porážku a už je známo, že nebude leaderem opozice.\nV případě Beaty Szydło je všechno otevřené. Dnes ještě není plně nezávislá. V kampani bylo vidět, že chvílemi ztrácela podporu, ale ona má šanci v budoucnu posílit svou pozici a získat větší nezávislost na Jarosławu\nKaczyńským. To ale, pokud k tomu vůbec dojde, bude\ndlouholetý proces. Postavení předsedy Kaczyńského\nv pravicovém táboře je nepředstavitelně silné.\nNěkteří technologové politiky se domnívají, že\nv takových případech je nutný „zakladatelský akt”,\nkterým ty ženy ukážou svou sílu.\nOd toho momentu budou mít šanci vést. S někým jsem se bavil,\nže Szydło je jako Angela Merkel.\nMají podobný styl, ale je mezi\nnimi jeden rozdíl. Angela Merkel\nmusela svést souboj se samotným\nHelmuthem Kohlem. Ten politický mechanismus byl bezohledný.\nNevím ale, jestli je ten model adekvátní pro Polsko. K sametovému předání vlády dochází v politice zřídkakdy, ale v případě polské\npravice je ještě příliš brzy mluvit\no změně vůdcovství.\nJak se od sebe z politického\nhlediska lišili Lech a Jarosław\nJejich politická dráha byla samozřejmě stejná. Považuji za zbytečné\nstavět mezi ně zeď, jako by byli úplně jiní. Bezpochyby měl každý trochu\njiný temperament a ten občas ovlivňoval jejich politiku, ale cíle měli stejné. Levice, ve smyslu jisté citlivosti,\nbyla bližší Lechovi než Jarosławovi.\nVliv na to měly Lechovy sociálně\nladěné osobní názory, jeho zájem\no pracovní právo, vzdělání i odborová činnost. Pokud jde o způsob dělání\npolitiky, tady o některých záležitostech rozhodovala Lechova žena\nMaria, která působila uklidňujícím\ndojmem. Myslím, že příliš málo se\ndoceňuje její vliv. Dávala manželově\npolitice liberálnější příchuť. Kromě\ntoho bratři Kaczyńští vždy měli jen\nčást společných spolupracovníků.\nLidé kolem Práva a spravedlnosti (PiS) se dělili i podle toho, s kým\nz bratrů Kaczyńských začali spolupracovat jako první. To pak hrálo roli\nv jistých záležitostech po Smolensku.\nJá jsem patřil ke spolupracovníkům\nLecha Kaczyńského, stejně jako celá\nskupina „muzejníků”, čili aktivistů\na politiků, kteří pod vedením tehdejšího varšavského primátora Lecha\nKaczyńského připravovali projekt\nMuzea varšavského povstání, které je tak důležité pro politiku paměti PiSu. To též způsobilo, že jsem,\nalespoň myslím, pro mnohé straníky nebyl zcela „člověkem PiSu“. Byl\njsem pro ně „Lechovým člověkem”.\nPo takové tragédii se člověk\nv jistém smyslu hodně změní, ale\ntéž v jistém smyslu zůstává sám\nsebou. Ve smyslu politických názorů. Nechci si hrát na psychologa Jarosława Kaczyńského, čímž\nněkteří lidé nahrazují politickou\nanalýzu. To mi přijde příliš laciné.\nProč jste v roce 2010 odešel\nZ prostého důvodu: Myslím,\nže Jarosław Kaczyński to chtěl.\nKaždopádně jsem byl přesvědčený, že\nnestojí o spolupráci. Nechtěl jsem za\nkaždou cenu odejít, ale dostával jsem\njasné signály. Prvním z nich bylo to,\nže jsem se po smolenské katastrofě\nnedostal do vedení strany - navzdory\nmému podílu na prezidentské kampani Jarosława Kaczyńského, která\nsice nepřinesla vítězství, ale přesto ji\nlze hodnotit jako úspěch. Později se\nke mně doneslo, co si o mně Jarosław\nKaczyński myslí, že už nemá chuť se\nmnou blíže spolupracovat. Napsal\njsem mu soukromý dopis. Bez odpovědi. To jsou přece jasné signály, ne?\nŠel jsem tedy svou cestou. Ukázali\njsme, že jsme schopni dát dohromady stranu (Pozn. red.: „Polsko je nejdůležitější”), jít do voleb, a ne pouze\npřejít do Občanské platformy.\nV roce 2011 jsme nepřekročili volební práh, ale v zemi velikosti Polska není úplně jednoduché jít\ndo voleb, sehnat peníze atd. Z organizačního hlediska se vše povedlo, ale po zkušenostech samostatné\nkandidatury jsem řekl: „Dobře, spojme síly a vyhrajme volby.” Nejprve\nvznikl projekt „Polsko společně”,\na potom „Sjednocené pravice”. Tady\nse nakonec ukázalo, že Jarosław\nKaczyński dodržel dohodu jen v některých aspektech. Kolegyně a kolegové teď ve volbách uspěli. Gratuluji\njim a držím palce.\nPlatforma se nerozpadne,\npohromadě ji drží majetek\nDonald Tusk je už více než rok\n„evropským prezidentem”? Jak\nhodnotíte jeho výkon?\nV polské politice se stal silným\nlídrem díky tomu, že nevyjednával\na rozdával příkazy. Donald Tusk se\nnaučil vodit všechny na „krátkém\nvodítku”. Trvalo to dlouho, a tak\nse to stalo jeho druhou přirozeností (smích). A s tím přijel do Bruselu,\nkde se dělá politika úplně jinak.\nBruselská politika je do určité míry\nopakem toho, co se děje v Polsku.\nPředností tam není držet všechny na\nkrátkém vodítku, ale umět uzavírat\nkompromisy, rozmlouvat, ukazovat\nzájem, mít na všechny čas. Myslím,\nže Tusk se v nové roli stále hledá.\nPro mě je to ilustrací toho, jak\nmáme v Polsku pokažený obraz\npolitiky. V Polsku si všichni myslí, že politika je takovým laciným\nmachiavelismem. Ten je rozšířený ve\nvšech stranách. Když pak někdo přijede do Bruselu nebo Washingtonu\na vidí, že se tam politika dělá jinak,\nže například umění dosáhnout kompromis, tak pohrdané nad Vislou, se\nzde cení, tak je zaražený a nedokáže\nto přijmout. To je podle mě hlavní\nTuskův problém. Nikoli špatná angličtina (protože není tak špatná), ale\nto, že nedokáže budovat vztahy, což\nje základ politiky v Bruselu. Právě\nproto nemá Tusk výrazné úspěchy v Evropské radě. Jestli to tak\nbude pokračovat, tak si ho na konci\nnebude nikdo s ničím spojovat. To,\nže nevybudoval svou pozici šéfa\nRady, může mít dalekosáhlé následky. Vznikne dojem, že lidé z našeho regionu jsou na nejvyšších\nunijních postech příliš slabí. A to je\nBude mít Tusk problém při\nobhajobě svého postu?\nPři vládě PIS to bude složitá otázka. Zdá se mi nepravděpodobné, že\nby Evropská rada vybrala polského předsedu bez polského souhlasu.\nPiS stane před následující volbou:\npodpořit Tuska a říci, že to dělá pro\ndobro Polska, ačkoliv je Tusk pro ně\nztělesněním „zla Platformy“. Anebo\nTuska nepodpořit, ale pak jim bude\nvyčítáno, že ze stranických důvodů nepodporují Poláky na nejvyšší\nunijní posty. Navíc by měli Tuska\nzpátky v Polsku, kde by mohl kandidovat například na\nprezidenta. Otázka zúčtování s Tuskem bude nejtěžším\npolitickým rozhodnutím pro vládu PiS. To je situace,\nkterá nemá dobré řešení.\nAno, má velký vliv na elity Platformy kolem Ewy\nKopacz. Myslím, že je to rovněž zdrojem problémů\nPlatformy. Ne proto, že by Tusk měl z pohledu Platformy\nšpatné nápady. Navzdory všemu si myslím, že by\nPlatforma při letošních volbách byla v lepší situaci, kdyby jí šéfoval Tusk. Jde o to, že ten model řízení na dálku\nje méně efektivní. Vždy je rozdíl v čase, kdy se rozhoduje a kdy se koná, jistá rozhodnutí se činí tajně, nemůže\nse o nich debatovat. Tohle všechno oslabuje politickou\nsílu rozhodnutí. Z toho důvodu vliv Tuskových věrných\nv Platformě slábne, což asi už bude trvalý trend.\nPodle mě se u nás žádná velká strana nerozpadne,\nprotože jsou spojené ohromným majetkem. Platforma už\nroky dostává více než 30 milionů ročně, z nichž nemusela skládat účty. Jestli by tedy ušetřila jen polovinu,\ntak by měla jen za jedno volební období desítky milionů volných peněz, které může investovat do politiky. Upozorňuji, že žádné noviny, spolek, úřad ani firma\n(dokonce ani Microsoft) nemohou na jeden podpis utratit\nnapříklad dva miliony, zatímco strany takovou možnost\nmají. Z toho důvodu je jejich pozice strašně silná, a proto\nse Platforma nerozpadne. Hrozí jí ale zakrnění. Kdyby se\njejí podpora po volbách udržovala na úrovni 17-18 %, to\nse může dostat do stejné situace jako Svaz demokratické\nlevice v roce 2005, kdy se sice probojoval do parlamentu\na pak do dalšího a dalšího, ale vždy už se jednalo o výsledek, který znemožňoval reálný vliv na vládu.\nMají polská média moc? Jaký mají vliv na\nJsou čím dál slabší, hlavně finančně. Nejsou ve stavu postavit se politikům. Tři velké televize – veřejnoprávní, Polsat a TVN - mají svůj vliv, ale když všechna média sečteme dohromady a vrátíme se například\no deset let a porovnáme to s dneškem, tak se jejich vliv\nvelice snížil. V Polsku nastal nyní stejný proces jako\nna Ukrajině, kde roste význam různých malých médií,\nUkrajina bude klíčovým\nDlouho se zabýváte Ukrajinou. Jak moc se za\nposlední roky změnila?\nHodně se změnilo. Třeba postoj společnosti k Západu. Změnil se vztah společnosti ke komunismu.\nTen Ukrajinci symbolicky svrhli teprve po posledním\nMajdanu. Změnily se některé sektory, například vysoké\nškolství. Změnily se důležité základy bezpečnosti, například v největších městech vznikla moderní policie atp.\nV těchto oblastech jsou reformy výrazné.\nLidé, kteří si myslí, že se díky revoluci všechno\nzmění, jsou naivní, protože nikdy se nezmění všechno.\nEuromajdan byl revolucí jak z učebnice, s oběťmi, charismatickými lídry, změnou systému. Hodně se teď změní, ale ne vše. Pak se objeví nějaká reakce. Nicméně směr\ntoho procesu je jednoznačný.\nCo může udělat Západ pro Ukrajinu, aby to\nmělo nějaký efekt?\nZápad neudělal jednu věc, kterou už teď udělat\nnemůže. Hned po revoluci měl svolat mezinárodní\nkonferenci a navrhnout Ukrajině obdobu Marshallova\nplánu, jenž by se dotýkal všech oblastí. Americké síly,\nkoncepce a prostředky se měly spojit s těmi evropskými. Bohužel západní Evropa není psychicky připravena se domluvit s Amerikou...\nZápad musí přestat myslet o Ukrajině v kategorii\n„pomoci“. Lidé na Západě často vidí situaci na Ukrajině\njen v černých barvách – že se rozpadne, rozdělí atd.\nNikdo neočekává pozitivní změny. Jenže jestli se povede provést na Ukrajině reformy, stane se z ní v budoucnu jeden z klíčových hráčů Evropy. Myslím, že je málo\nthink-tanků (možná s výjimkou Německa), které reálně\ntuto možnost vnímají a zvažují, jak s Ukrajinou pracovat. Jde o to nejednat s Ukrajinou jako poloviční kolonií,\nale podporovat ji jako partnera, který se bude rychle rozvíjet, který bude mít velice efektivní, svěží, mladý tým.\nNa Ukrajině vyrůstá nová elita, která bude daleko více\ndynamická, inovativní a otevřená než zpovykaný Západ.\nDivím se, že například Poláci přemýšlí o Ukrajině pouze\nv kategoriích humanitární pomoci a nevnímají ji též jako\nbudoucího konkurenta… To je chyba Polska i Západu.\nO hodně lepší… Na Ukrajině byli a jsou dva lídři,\nkteří, kdyby se narodili v demokratické zemi, dosáhli by\núspěch na celoevropské úrovni. Julie Tymošenko a Petro\nPorošenko. Oba dva, každý z jiného důvodu, jsou politiky evropského formátu. Tymošenko však časem uvízla\nv populismu, a to ji nakonec zničilo. Ale když zkoumáme její profil, vidíme, jaké měla schopnosti, pokud jde\no dialog s veřejností, vidíme její charisma. Kdyby se narodila v jiné zemi, byla by někým úplně jiným. Porošenko\nje politikem absolutně nové generace, který má v mobilu číslo na Obamu nebo Merkelovou. Umí výborně anglicky, rozumí mezinárodní politice, obchodu, má hluboké ekonomické znalosti. Je výjimečným lídrem na úrovni\ncelého regionu. Samozřejmě, situace země, kterou řídí,\nmu nedává šanci na rychlý úspěch.\nPokud jde o to srovnání: U Porošenka a Jaceňuka nevidíme prvek kompromitace, zatímco Oranžovou revoluci\nzabila totální kompromitace jejích vůdců, kteří se hádali.\nNeexistence reforem by se dala přežít, ale neustále spory,\ndestabilizace země fatálně ovlivnily\nobraz Tymošenko a Juščenka. Proto\nbyl svět později ochotný akceptovat\nJanukovyče, protože Západ má rád\nJakou roli hraje v současné\npolské politice historický polsko\n– ukrajinský konflikt?\nHraje velkou roli a bude hrát ještě\nvětší. Pramení to z faktu, že politická základna pravice je trochu jiná než\npřed dekádou. Dnešní linie PiSu je\npodobná té dřívější, ale tuto linii ovlivňují nyní skupiny, jež s ní nikdy nesouhlasily. Je důležité připomenout, že už\nprezident Lech Kaczyński kvůli své\nukrajinské politice čelil ostrým útokům od části pravice (například od známého kněze Isakowicze – Zaleského).\nA to se nyní rozšířilo. V této atmosféře nastaly názorové spory v rámci PiSu. Myslím, že to bylo patrné\ni v letošní kampani, kde se objevovaly útoky vůči lidem angažujícím se\nv ukrajinské věci. Ne jen vůči mně,\nale i vůči některým politikům PiSu. Ti\nlidé začínají mít potíže.\nSamotnou českou politikou ne,\nale díky přátelům jsem byl během\nposledního roku několikrát v Česku\nna různých akcích. Jako bych znovu\nobjevoval Čechy. Byla to totiž první zahraniční země, do níž jsem za\nkomunismu vycestoval. Můj otec\ntehdy pracoval v Chrudimi, pamatuji si všechny ty čokolády a luxus,\nkterého v Česku bylo hodně… Pak\nsi vzpomínám na naše politické přesvědčení po roce 1989, že s Českem\njsme na stejné vlně, a následující rozčarování z rozdílných pohledů. Později jsem se naučil oceňovat\ntakový ten lehký český euroskepticismus. To bylo v čase, když jsem\nbyl europoslancem a měl kontakt\ns Petrem Nečasem a lidmi z ODS.\nTeprve nyní jsem pochopil, jak\nfunguje česká skepse vůči Rusku.\nPochopil jsem, že Češi jsou k Rusku\nkritičtější než Poláci. Ti si vždy\ndělají o Rusku iluze, které Češi\nnemají. Češi si nezvolili Zemana\nn Paweł Kowal proto, že je více či méně proruský.\nTa volba měla jiné příčiny.\nTo je významný Slovák, který\nudělal v Čechách kariéru a nemá\nrád Poláky (smích). Jasně, jde o obchody… Problém oligarchizace je\ndnes jednou z nejdůležitějších otázek i v těch nejlepších demokraciích, přítomný je i v našem regionu.\nRuští politologové se často domnívají, že oligarchie rovná se bohatí\nlidé. Avšak oligarchie je určitý typ\nvládnutí, který popisuje Aristoteles.\nV Polsku se finanční oligarchie moc\nnerozvinula, na rozdíl od stranické oligarchie. Před válkou v naší\nčásti světa na demokratických pilířích vyrůstaly vojenské oligarchie.\nOligarchie patří mezi nejtypičtější nemoci demokracie. Po oligarchii následuje vždy tyranie. Objeví\nse někdo, kdo řekne: „Nechci, aby\nvládli oligarchové.“ A slibuje obyčejným lidem, že zničí oligarchy,\na lidé jsou ochotni podpořit tyrana.\nJako na Ukrajině, kde v reakci na\nchyby „oranžové elity“ a v reakci na\nto, jak se rozrostla oligarchie, občané v jistý moment řekli: „Volíme\nJanukovyče, protože ten válčí s oligarchy.“ Vždy nastane takový vývoj,\nFoto: M. Szymczuk\nNejste teď v politice...\nJá že nejsem v politice? Bavím\nse s vámi o politice! Pouze neberu\nza politiku peníze, jsem fanouškem\npolitiky. A basta (smích).\nNetuším. To ví jen prozřetelnost.\nJá budu dělat co doposud. Budu se\nvěnovat především svému profesnímu a akademickému životu. Jako\nvždycky se budu vyjadřovat k politickým tématům, když se mě na ně\nněkdo zeptá. Výhodou je, že nyní\nuž mě neomezují stranické závazky, a tak se mi snadněji o politice\nmluví. Těžko říci, zda se vrátím. Je\nvíce cest. Někteří odcházeli a vrátili se. Anebo se nevraceli.\nTeď píšu o východní politice.\nPíšu dvě věci, obě jsou úzce svázané s mými akademickými aktivitami, nebudou tedy tak spektakulární\njako kniha o Jaruzelskim.\nTomáš Fošum, Petr Zenkner\nRozhovor zprostředkoval Maciej Ruczaj\nz Polského institutu v Praze\nSedím u svého kuchyňského stolu s kolegou Mikulášem Vymětalem,\njenž mi do dětského švitoření vypráví, jak se stal součástí uprchlického\npříběhu. Mikuláš je farářem Českobratrské církve evangelické a vedle\nsvé farnosti se stará o různé menšiny.\nBělá-Jezová je detenční zařízení, které má ČR v současnosti tři.\nKamarádi pořádali demonstraci\nproti zavírání uprchlíků do takových zařízení, přímo před branami Bělé-Jezové jako projev solidarity. Mě pozvali jako faráře, abych\nse tam pomodlil. Solidaritu jsme\nale nemohli projevit, protože jsme\nuprchlíky neviděli ani přes ploty. Tak jsem napsal na Středisko\nuprchlických zařízení do Prahy,\nže bych rád navštěvoval uprchlíky jako farář. Lidé ze střediska\nna to zareagovali velmi pozitivně.\nVytvořili jsme tým, kde jsme tři\nduchovní a několik dalších pomocníků jako tlumočnice, kytarista,\nfotbalista atd. Jezdíme tam skoro\nkaždý týden, záleží to na povolence, jezdíme hlavně o víkendu.\nPrvní dojem: Když jsem byl poprvé vevnitř, působilo to na mě jako ve\nválečných filmech, kde vidíš zajaté\namerické vojáky v německých táborech. Působili zbídačeně, natahovali k nám ruce, chtěli s námi mluvit.\nOstraha říkala, ať se s nimi nebavíme, a když jsme jim chtěli hodit míč,\nže míčů mají dost. Nejdřív jsme se\ndostali do tělocvičny, která slouží\njako izolace. Když jsme dorazili,\nzrovna obědvali. Každý dostal igelitový sáček, v něm tři krajíčky chleba\na kostičku sýra. Když chtěl někdo\nz nich na WC, zaťukal na ostrahu,\nkterá ho tam s řečmi a neochotně\ndovedla. Padesát navzájem cizích lidí\n(48 mužů a jedni manželé), různých\ngenerací, sociálních tříd a národů sdílí jeden prostor, s minimálními možnostmi osobní hygieny, bez informací a povědomí o tom, co mohou a co\nne, uvízlí za jazykovou bariérou.\nDalší tábory (tábor je rozdělený\nna pět nebo šest podtáborů) nevypadaly lépe. Běženci byli oblečení lehce\n(např. jen v kombiné), strádali chladem, stísněné prostory jim očividně\nnedělaly dobře nejen na duši, ale i na\ntěle. Tábor byl přeplněný a mnoho\nvěcí chybělo. Například neměli umyté vlasy, i když zaměstnanci říkali, že\nhygienické potřeby mají. Když jsme\nnakoupili šampóny, tak příště měli\nvlasy umyté. Možná si jen neuměli říct. Obecně zaměstnanci tvrdí, že\nvše mají, a pokud ne, tak to zašantročili. Ale když třeba vidíš, jak rychle\nsi oblékají ponožky rovnou na nohy,\naby o ně nepřišli, tak si uděláš obrázek sama. Je pravda, že oděvů je dost\na charita je distribuuje, ale pro ty je\nmožné dojít si jen 2x týdně během\nhodinové „procházky“, kterou lze\ntřeba taky využít pro rozhovor s návštěvou, právníkem apod. Jenže tahle\nhodina se často smrskne na deset\nminut kvůli úředním obstrukcím,\ntakže pak je člověk vděčný za to, že\nv té hromadě věcí najde aspoň typově to, co mu schází, velikost (třeba\nTakzvaný stanfordský vězeňský experiment je jedním z nejznámějších\nexperimentů sociální psychologie. Byl proveden roku 1971 americkým psychologem Phillipem Zimbardem. Spočíval v uzavření určitého počtu dobrovolníků do uměle vytvořeného vězení v rolích vězňů a dozorců a sledování\njejich chování. 12 vězňů a 12 dozorců bylo vybráno ze 75 studentů-dobrovolníků. Zcela záměrně byli vybráni psychicky vyrovnaní a zdraví jedinci.\nExperiment musel být předčasně ukončen kvůli neočekávané krutosti dozorců a psychickému stavu všech účastníků experimentu. Uvidíme, kdy bude\nukončen český experiment.\nbot) už nestihne řešit. Bohužel ani\nbalíčky přímo konkrétním lidem nejsou bez rizika, ztrácí se z nich nové\nvěci i drobnosti jako čokoláda nebo\nkáva, ačkoliv personál tvrdí, že příjemci vše dostali.\nPředstavuju si, že takhle mohl na\nzačátku vypadat i koncentrační tábor.\nMoje židovská teta vzpomínala, jak\njim hodní dozorci během transportu mezi tábory natrhali švestky. Ale\npak tu jsou ti zlí a systém. V Bělé\njsou kompetentní zaměstnanci, ale\ni takoví, kteří neprošli psychologickými testy, ale přesto byli přijati.\nTakže lidé na svém místě i ti, kteří\nuž přichází s tím, že uprchlíci jsou\n„čmoudi“, „psi“ a „zvířata.“\nDůležitá je ale role vedení, resp.\npolitické reprezentace a toho, jaké\nvysílá signály. A signál od ministra vnitra zní: příchozí se mají mít\nv táborech co nejhůř. Zároveň\ndotčené instituce jednají pomalu,\na pod tlak se dostávají zaměstnanci tábora i ze strany vlastního zřizovatele. Přeplněný tábor, nedostatek personálu, chybí potřebné profese, nejsou vhodné podmínky pro\njejich bydlení. Na začátku tu například byl jediný sociální pracovník\nna 100-150 dětí, které chodily do\nškoly – na směny.\nMinisterstvo překročilo hranici legality, už samotné zadržování je zřejmě nelegální. Dále už to\njde samospádem. Nikde není psáno, jaký je „standard“ péče o migranta, nerozlišuje se uprchlík a migrant, nebere se v potaz cílová země\nutíkajících. Vězni mají svá práva,\nběženci jsou ve slepém úhlu práva.\nTo je nebezpečná situace. Koncept\nobecně uznávaných lidských práv tu\nI ti „dobří“ pracovníci zařízení\nmají pocit, že se uprchlíkům daří dobře, mají vše, co potřebují, a nejsou\ndost vděční za péči, kterou dostávají. Například jsme viděli jejich boty –\nzničené nebo jen kroksy. V září nebo říjnu už bylo třeba\npět nad nulou. Tak jsme se zmínili před zaměstnankyní,\nže seženeme boty, a ona udiveně řekla, že to přece není\npotřeba, boty mají. Přitom jsme pět minut před tím viděli, jaké to jsou boty. Nelhala ani to nemyslela nijak špatně. Hannah Arendt pro to má termín „banalita zla.“ Žena\ns botami si ani nevšimla, že překročila linii mezi dobrem\na zlem. „Dobrá jablka“ se snadno přizpůsobí „zkaženému\nkoši“ („good apples in a bad barrel,“ Phillip Zimbardo)\nA zkažený koš znamená nejasná pravidla, pokušení moci,\nnulová kontrola, jazyková bariéra. Uprchlíci upadají do\npasivity, útrpnosti a deprese, mají pocit, že nemá cenu se\nbránit. Šíří se různé zprávy o lidech, kteří se soudně bránili,\na byli proto šikanováni, nebo později propuštění. Chybí informace o tom, co je možné uvnitř, natož\no tom, co je venku. Vzniká nepřehledná právní situace\nse všemi riziky, která k tomu patří. Podmínky pro vznik\ntéto situace ale nedala migrační krize, nýbrž politická\nreprezentace a absence pravidel. Podobně jako v případě dehumanizace vězňů v irácké věznici Abu Ghrajb po\nZe začátku jsem si myslel, že nejvíc času nejspíš\nstrávíme s dětmi, ale když jsem s malými kluky hrál\nfotbal, pochopil jsem, že ti se neztratí. V týmu perfektně\nn Mikuláš Vymětal je na práci s menšinami zvyklý. spolupracovali, hráli fair-play a daleko líp než já.\nA mají rodiče. Naopak nejhůř na tom jsou samotní muži.\nSamota, nedostatek informací, bezmoc a nicnedělání je\ndrtí. Nemají žádný kontakt s rodinou. Telefony jim byly\nzabaveny a náhradou má být karta se 160 Kč kreditu.\nTady nejvíc při rozhovorech i aktivitách cítím, že naše\nnávštěvy mají smysl. Přinášíme jim informace zvenku,\nmluvíme s nimi, ale i zpíváme, modlíme se… Vzniká\ndokonce specifická vězeňská kultura – písně, povídky\na básně, v angličtině nebo mateřských jazycích. Vždycky\nnás společná chvíle na okamžik vzpruží a dodá naději.\nMateriální situace v táboře se pod tlakem veřejnosti\na institucí zlepšila, také uprchlíků už není tolik. Beznaděj\ntu ale vládne dál. Horizont propuštění se vzdaluje, buď\npolitickým rozhodnutím, nebo za trest (např. za protestní hladovku a sebezraňování). Běženci mají strach\nz deportace zpět do nestabilních regionů, především\nmuži, prchající ze strachu před verbíři ISIS. Deportace\npro ně znamená jistou smrt. Proto drželi hladovku, zraňovali se a jsou ochotní přijmout i pokutu za nelegální\nvstup na naše území. Perspektiva naděje a jasná informace, co bude dál, jsou pro běžence stále to nejpodstatnější, ale nedostatkové zboží.\nFoto: archiv Mikuláše Vymětala\nKdyž v říjnu loňského roku vybuchl ve Vrběticích na Zlínsku první sklad\ns vojenským materiálem společnosti Imex Group, nikdo si nedokázal\npředstavit, jaká se s tím spustí lavina. Po explozi druhého skladu stejné\nspolečnosti začínalo být jasné, že Vrbětice nebudou jen obyčejným\nneštěstím. Kromě reálných výbuchů zde došlo i k několika výbuchům\nsymbolickým, které přiblíží následující text.\nVýbuch č. 1:\nco se v dotčených skladech skutečně\ndělo a co se tam nacházelo?\nAreál vrbětických muničních skladů patřil v minulosti armádě. Sklady\nale byly v rámci reforem shledány\nnadbytečnými a vojáci areál v roce\n2006 opustili. Areál následně přešel\npod státní podnik Vojenský technický ústav (VTÚ) zřizovaný ministerstvem obrany. VTÚ následně objekty pronajímal civilním firmám, které\nsklady využívaly pro uskladňování\nzbraní, munice a dalšího nebezpečného materiálu.\nVýbuch č. 2:\nDo osudného výbuchu se odpovědné orgány o fungování areálu mnoho\nnezajímaly. Krátce po výbuchu tak\nzástupci kraje, hasičů a ministerstev\nobrany i vnitra neměli jasno o režimu fungování skladů. Kvůli mylným domněnkám o pokračujícím\nvojenském režimu tak zodpovědní\núředníci nezařadili areál do krizového plánu Zlínského kraje. To mělo za\nnásledek, že nebyly včas k dispozici dostatečné informace o tom, jaká\npřípadná nebezpečí obyvatelstvu\na zasahujícím jednotkám hrozí.\nPřesto, že se ve vrbětických skladech nacházely tisíce tun nebezpečného materiálu, nikdo se dle dosavadních poznatků neměl k řádnému dozoru. V momentě výbuchů si\nodpovědnost za kontrolu mezi sebou\nzačaly přehazovat ministerstvo obrany, báňský úřad a policie. VTÚ uvedl, že zodpovídal pouze za technický stav skladů a revize, nikoliv však\nza kontrolu uložení a nakládání se\nskladovaným vojenským materiálem. Policie dávala ruce pryč s tím,\nže neodpovídá za kontrolu výbušnin,\nbáňský úřad zase namítal, že do jeho\nkompetence nespadají zbraně a munice. Kontroloval tak někdy někdo,\nNa práci policie se v souvislosti s výbuchy snesla vlna kritiky.\nŘada pyrotechniků a soudních znalců odsuzuje způsob, jak liknavě policie ke kauze přistupuje. Dlouholetý\npyrotechnik Ladislav Zagiba například nechápe, proč se se zajišťováním důkazů čeká až do jara 2016.\nDle jeho slov po roce a půl od výbuchu nebude možné zajistit žádné stopy a zjistit skutečnou příčinu výbuchů. Jiný nejmenovaný pyrotechnik\nnaznačil, že vyšetřující orgány se\nchovají tak, že ve skutečnosti nechtějí najít nic.\nMinisterstvo vnitra a Policejní\nprezidium kontruje nutností zajistit bezpečnost pro zasahující složky\nIntegrovaného záchranného systému. Nestačilo ale zajistit jen nebezpečná místa bezprostředně ohrožující práci vyšetřovatelů? Proč se čeká\naž na kompletní vyskladnění všech\nobjektů a vyčištění části prostoru?\nHmatatelných stop po těchto aktivitách asi již moc nebude…\nPolicie byla zkritizována i kvůli\nkontrolám civilních muničních skladů. Policejní sbor disponuje zhruba pěti desítkami speciálně vycvičených policistů, kteří pravidelně provádějí kontroly subjektů nakládajících s municí. V České republice\nje ale více než 2 300 držitelů zbrojní licence, kteří mohou nakládat se\nstřelivem či municí. Větší množství\ntohoto materiálu skladuje v Česku\nasi 20 soukromých firem ve 30 provozovnách. Ročně proběhne celkem\n400 až 500 policejních kontrol.\nPo výbuchu skladů požádal ministr vnitra Milan Chovanec o mimořádné kontroly, během nichž byla\npřekvapivě nalezena řada vážných\npochybení vedoucí až k trestním\noznámením. Je to bohužel důkazem,\nže dosavadní praxe kontrol nebyla dostatečná a efektivní. Potvrdil to\ni sám Chovanec, který v jednom rozhovoru uvedl, že stát sice má informace o skladovaném zbrojním materiálu a podnikatelských aktivitách,\nale skutečný stav není údajně možné\nVýbuch č. 3:\nVláda se rozhodla povolat na\npomoc se vzniklou krizí armádu. Na\nprvní pohled může vypadat, že na tom\nnení nic divného. Mezi poslání armády totiž vedle ochrany a obrany územní celistvosti republiky a mezinárodních závazků patří i vnitřní funkce v podobě zajišťování bezpečnosti\nobčanů. Vždy ovšem až po vyčerpání\nmožností a kapacit ostatních složek.\nDalo by se pochopit, pokud by\nvojáci poskytli prostředky nezbytné\npro asanaci kontaminovaného prostoru od rozlétané munice, případně\npyrotechniky, kteří dobře znají vojenskou munici a kteří mohou významně pomoci s vyčištěním prostoru.\nJenže politické elity rozhodly\npovolat vojáky navzdory tomu, že\ncelá událost spadá zcela do kompetencí policie. Policejní sbor navíc disponuje i dvojnásobným počtem personálu. Tehdejší náčelník generálního štábu Petr Pavel trefně poznamenal, že „na hlídání pásky není potřeba\nspeciální výcvik, který vojáci mají.“\nNázory odborníků však nebyly vyslyšeny a areál ve Vrběticích od prosince 2014 začalo nepřetržitě střežit\nzhruba 200 profesionálních vojáků,\njejich počet byl postupně navýšen na\n450. Od léta areál hlídá asi 300 vojáků a s koncem letošního roku jejich\núkol pravděpodobně skončí.\nProč vláda v řádu dní po druhém\nvýbuchu rozhodla o nasazení armády a nepožadovala logičtější posílení\npřítomnosti policie, která zásah i vyšetřování řídí? Šlo snad o pokus\nvylepšit image českých vojáků\nv očích veřejnosti? Nebo sbírání politických bodů? O rok dříve při povodních vláda tak aktivní nebyla…\nVýbuch č. 4:\nNa základě analýzy, kterou provedlo ministerstvo vnitra, bylo zjištěno, že dosavadní legislativa pro\nnakládání se zbrojním materiálem\nje plná nejasností. Analýza odhalila\nnedostatky především v nedostatečné\nprovázanosti norem. Navíc příslušné\npředpisy jasně nedefinovaly specifický režim pro nakládání s municí a ani\nsouvisející kontrolní režim. Dotčenou\noblast dosud řeší především zákon\no zbraních a střelivu, který se ale primárně zaměřuje na střelné zbraně. Na\nzákladě této normy policie kontroluje hlavně evidenci, způsob a zabezpečení uložené munice. Nikoliv však to,\njak předejít výbuchu.\nPokud obchodní společnost znehodnocuje munici a nakládá se získanými výbušninami, podléhá dále kontrole báňské správy a dalším předpisům. V areálech, ve kterých se s municí a výbušninami nakládá, musí\nbýt dále splněny podmínky podle\nzákona o prevenci závažných havárií. Kontrolu toho má na starosti více\norganizací včetně hasičského sboru,\npřičemž jejich činnost má koordinovat ministerstvo životního prostředí\na Česká inspekce životního prostředí.\nPlatné předpisy se vztahují zpravidla na soukromé subjekty. Policie\na armáda mají dále své vnitřní předpisy, které s ohledem na rozsáhlé\nvýjimky nelze obecně na civilní subjekty aplikovat.\nVýbuch č. 5:\npodivný obchodník se zbraněmi\nVýbuchy poškozené sklady patřily ostravské společnosti Imex Group,\njejímž majitelem je Petr Bernatík ml.\nBernatíkovi však nejsou ve zbrojním\nbyznysu nikým neznámým a mají\nn Tato fotka je pouze ilustrační. Dodnes nemáme úplný přehled, co se ve Vrběticích skladovalo.\nPetr Bernatík st. byl dříve majitelem společnosti Arms Moravia. Na\npřelomu tisíciletí tato společnost od\nministerstva vnitra s aktivním přispěním ministra vnitra Stanislava Grosse\nbez soutěže odkoupila protitankové\nstřely s úmyslem prodat je do válkou\nzmítaného Konga. Přestože se na\nvývoz zbraní do této země vztahovalo mezinárodní embargo, z rozhodnutí ministra zahraničí Jana Kavana\nArms Moravia obdržela potřebnou\nlicenci. Obchod následně posvětila\nvláda v čele s premiérem Milošem\nZemanem. Obhajobu obchodu tehdy připravoval Kavanův náměstek\nHynek Kmoníček, současný ředitel zahraničního odboru prezidentské kanceláře. Z obav před mezinárodním skandálem Bernatík nakonec\nzbraně do Konga napřímo nevyvezl, požádal však o licenci na vývoz\npro stejné zbraně do sousedního\nZimbabwe. O pochybnou transakci\nse zajímala i policie, nakonec ale případ po měsíci vyšetřování odložila.\nArms Moravia, později přejmenovaná na Technoex, ale měla problémy se zbrojními obchody i později. V letech 2003-2004 vyhrála\ntendr na odprodej armádou vyřazených bitevníků Su-22. Za bitevníky však nezaplatila a obchod padl.\nÚdajně pak poškodila i nového\nvítěze tendru tím, že zlobbovala příslušné úředníky a znemožnila udělení licence na vývoz těchto letadel.\nSpolečnost figuruje i v řadě dalších\nkauz spojených s podivným obchodováním se zbraněmi. Nejznámější\nje asi případ z roku 2005, kdy společnost Technoex bez patřičných licencí vyvezla na Slovensko šest desítek\nsamopalů Škorpion a vojenské střelivo. Soud ale otce a syna Bernatíkovy\nnakonec zprostil obžaloby.\nBernatíkova společnost dle zjištění Hospodářských novin měla velmi dobré vztahy na ministerstvech\nobrany, vnitra či zahraničí. Zřejmě\ndíky přátelským vazbám opakovaně\ndostávala od ministerstva průmyslu licence k obchodům se zbraněmi,\npřestože dlužila státu na sociálním\na zdravotním pojištění.\nKvůli předchozím aktivitám a narůstajícím dluhům skončila společnost Technoex v insolvenci. Na pohledávkách věřitelům, z drtivé většiny\nčeskému státu, dluží okolo 20 milionů korun. Rodinný zbrojní byznys se\nale mezitím přesunul na Imex Group.\nTam Bernatík st. již oficiálně nesmí\npůsobit kvůli předchozím aktivitám.\nJméno Petra Bernatíka st. se\nobjevilo i v souvislosti s komunistickou Státní bezpečností, na což\nupozornil týdeník Euro. Bernatík\nměl koncem 80. let nejprve pracovat jako spolupracovník s krycím jménem Zbrojíř, posléze jako\nagent s označením Ota. Bernatík\npůsobil jako znalec v oboru historických zbraní a udržoval kontakty s řadou cizinců. Dokonce\nbyl bezvýsledně prošetřován,\nzda se nepodílel na skupování\nzbraní v socialistických zemích\na jejich následném vývozu do kapitalistických států. Bernatíkových\nzkušeností a vazeb mohla údajně\nposléze využívat některá z polistopadových tajných služeb nebo policie. Tím by se vysvětlila řada přešlapů, které byly de facto vědomě\npřehlédnuty odpovědnými orgány.\nŠkody za vrbětickými výbuchy\nnebyly stále vyčísleny, ale již nyní se\nodhadují na desítky až stovky milionů korun. Samotný výbuch, který nemá v historii obdoby, ale odhalil především řadu faktů ukazující na\nbílá místa v českém obchodu a nakládání se zbrojním materiálem.\nPo dvou desítkách let došlo k situaci, kdy většina vojenského materiálu, zbraní a střeliva není pod faktickou kontrolou státu, nýbrž soukromých subjektů. Na tom by nemuselo být nic špatného, pokud by stát\ndostatečně plnil svou funkci v oblasti kontroly a regulace. Vrbětická kauza nám bohužel ukázala, že tomu tak\nnebylo. Můžeme být rádi, že tragédie\nstála život „pouze“ dva pracovníky\nImexu a nebyly způsobeny ještě větší ztráty na životech a majetku.\nNejasná legislativní úprava a spory o kompetence v oblasti dohledu\nvytvořily v ČR prostředí, kterého firmy zabývající se obchodem se zbraněmi umí dobře využívat, ne-li zneužívat. Jinak by totiž nebylo možné,\naby společnosti s kontroverzní minulostí jako Imex Group mohly vůbec\nkdy získat potřebné licence a obchodovat s tak nebezpečnými komoditami. Zákonitě se ozvaly hlasy z řad\nlaické i odborné veřejnosti volající\npo změnách a lepší kontrole zbraní\na munice. Vláda k těmto výzvám není\nhluchá a připravuje rozsáhlou změnu pravidel pro obchod se zbraněmi.\nNezbývá než doufat, že nezůstane\npouze u dílčích úprav, ale že skutečně dojde k efektivním změnám systému a přerušení pochybných až mafiánských provázání zbrojařů s politiky\na odpovědnými úředníky.\nS liberální demokracií to jde u nás stále od desíti k pěti. Babišovo ANO má dlouhodobě nejvyšší preference\na demokratická opozice aby se pomalu bála, zda se příště dostane do parlamentu. Když se k tomu připočte\nMiloš Zeman libující si v degradaci prezidentské funkce, tak slabší povahy začínají přemýšlet o emigraci.\nPřesto již existují náznaky, že se vítr obrací. Pro liberální tábor to znamená jediné – být na možnou změnu\npoměrů připraven. A to se zatím bohužel neděje.\nPolitický projekt Andreje Babiše již stačil ukázat své\nslabiny v plné nahotě. Nejde jen o vršící se problémy na\nkomunální úrovni. Ty se daly čekat, tolik „zaměstnanců“ ani Babiš neuhlídá. Navíc jeho stranické podřízené\nnespojuje žádná idea. Spojuje je kariérismus, případně\njakýsi problém s liberální demokracií. Jenže ještě větší potíž než pytel kariéristických blech představuje pro\nANO skutečnost, že nemá program.\nZatím ekonomika roste a části populace se ještě nestačil\nokoukat Babišův styl. Těmto lidem je celkem jedno, když\n„Andrej“ nedodrží veřejně uzavřenou sázku nebo když\njeho Agrofert zničí úrodu nepohodlnému sedlákovi. Pouze\nmorálními apely bohužel oligarchu porazit nelze, úvahy\no vyhasínání polistopadové liberální demokracie trápí jen\nomezený počet voličů. Proto je daleko důležitější ukázat,\nže Babiš žádnou významnou změnu k lepšímu neprosadil. To, že úřady nakupují levněji kancelářské potřeby nebo\nživnostníci budou pod dohledem elektronických pokladen,\nzemi kupředu neposune. Babišova politika staví na negaci,\npozitivně se tváří pouze na billboardech. Navíc vyhlídky\njsou v tomto ohledu jen horší a horší, o čemž svědčí i Babišova populistická rétorika spojená s uprchlickou krizí.\nZa této situace se naskýtá šance pro demokratickou opozici kolem TOP 09 a ODS přijít s pozitivním,\npropracovaným programem. Problémů, které současná vládní koalice v podstatě přehlíží, není málo. Místo,\naby třeba s ohledem na rychle stárnoucí populaci Babiš\na spol. urychleně vypracovali penzijní a zdravotní reformu, raději vzbuzují dojem, že stačí pochytat všechny\nkorupčníky, a máme vystaráno. Témat, která lze zapracovat do promyšleného programu, jejž by opozice mohla prezentovat jako šanci pro Českou republiku a dávat\nho do kontrastu s prázdným oligarchickým projektem,\nby se našla celá řada.\nJakékoli zboží se dnes špatně prodává bez atraktivního obalu. U politických programů a kampaní to není\njiné. V tomhle by se opoziční strany měly u ANO poučit.\nKe kvalitnímu politickému marketingu a najmutí příslušných expertů nepotřebuje partaj miliardy z Agrofertu,\nbohatě vystačí miliony ze státních příspěvků. Nota bene,\nkdyž vzrůstá role sociálních sítí, kde často rozhoduje\nchytrost, nikoli peníze.\nTeď jde o to, kdo opoziční\n„New Deal“ voličům nabídne.\nTOP 09 a ODS preferenčně skomírají, přímo se tedy nabízí, aby\nspojily síly. Obě pravicové strany\nvšak dlouhodobě tvrdí, že jejich\nfúze nepřipadá v úvahu, protože\nse liší v důležitých otázkách typu\nčlenství v EU nebo migrace. To je\nsice pravda, na druhou stranu i zde\nby určitě šlo nalézt pragmatický\nprůnik. Navíc Babiše lze porazit\npředevším v ekonomických tématech, a tady se ODS i Topka víceméně shodnou.\nKdyby se stal zázrak a opoziční\npravicové duo by svolilo ke společné kandidatuře ve volbách, nastala\nby samozřejmě otázka, kdo má být\nvolebním lídrem. „Tančíme s tím,\nkdo je na sále,“ hájí se občas politici, když jsou přinuceni ke spolupráci\ns někým kontroverzním. Na opozičním parketě za nejlepšího tanečníka\nplatí Miroslav Kalousek. Výborný,\nčasto i vtipný řečník a diskutér, který dokáže Babišovi účinně čelit a\nargumentačně ho porážet. Zároveň\nvšak politik stižený černou legendou o svých korupčních sklonech.\nTé se nepůjde úplně zbavit, ale rozhodně lze její účinky utlumit. Pokud\nby se povedlo šéfa TOP 09 obklopit výraznými osobnostmi, které by\nreprezentovaly stranu nebo případnou koalici stejnou měrou jako on,\nmohl by se lídrem spojené pravice\nstát. Když trochu ustoupí do pozadí a s Babišem bude svádět jen ty\nopravdu důležité bitvy (k těm určitě nepatří přetahovaná o fixku nad\nobří maketou účtenky ve sněmovně), může mu to jen prospět.\nKdyby spojená pravice místo\nmodelu „Babiš vs. Antibabiš“ nastolila model „Babiš vs. tým politických profesionálů s tahem na branku“, prázdnota „hnutí“ ANO, které\nslouží jen jako oligarchova servisní\norganizace, by byla ještě zřetelnější. Případný středopravicový tým\nby ideálně měl zahrnovat i myšlenkově spřízněné nestraníky, dejme\ntomu odborníky, kteří by se však\nn Já to beru, šéfe. nespokojili s rolí kluka nebo holky\nz plakátu, ale vahou své profesionality by dali punc liberálně demokratickému projektu. Určitě nemá\ncenu vytvářet novodobé Občanské\nfórum, musí se jednat o programově soudržné uskupení.\nPravolevé vidění světa za\nTo neznamená, že není třeba hledat styčné body s demokratickými vládními stranami, tedy s ČSSD\na KDU-ČSL. Minimálně se středovými lidovci by mohla vzniknout\ndohoda na společném kandidátovi\ndo prezidentských voleb, jenž by definitivně poslal Miloše Zemana zpět\ndo vysočinských hvozdů. S ČSSD\npremiéra Bohuslava Sobotky se\nužší spolupráce očekávat asi nedá.\nSobotka byl před volbami ochoten\nvládnout s podporou komunistů,\na byť Babiše za jeho výpady proti\nparlamentní demokracii přesvědčivě kritizuje, do vlády by s ním kvůli\nudržení premiérského křesla šel nejspíše znova. Navíc často s přehnaným despektem vzpomíná na nedávnou vládu „pravice“. Stejně ideologicky vystupuje předseda ODS Petr\nFiala, který Sobotkovu vládu kritizuje za „socialismus“. Podobné pravolevé soupeření se však hodí do lepšího počasí, než máme teď. To pochopil zmíněný Kalousek. Ten jistou\nspolupráci s ČSSD nevylučuje, protože za momentálně nejdůležitější věc považuje boj proti Zemanovi\na Babišovi, z nichž každý svým způsobem ohrožuje liberální demokracii.\nKaždopádně ODS a TOP 09 by\nv této situaci neměly tříštit síly, už\njen třeba kvůli volebnímu systému\nzvýhodňujícímu velké strany. Je\nsamozřejmě možné nechat vše při\nstarém a čekat, až se Babiš sám znemožní. K tomu nakonec asi dojde,\nale hrozí tu, že se po jím umetených\ncestách dostane k moci někdo ještě\nnebezpečnější. Proto by bylo fajn,\nkdyby tu existovala silná, věrohodná, nepopulistická alternativa. Své\nvoliče by si určitě našla. Stačí si\nvzpomenout, že v druhém kole prezidentské volby v roce 2013 proti Zemanovi hlasovalo 45 % lidí.\nNelze samozřejmě úplně míchat\nresp. Babiše a Zemana, ale jakási\nvoličská základna odmítající populismus a dryáčnický styl tu existuje. O její podporu si ovšem politici\nmusí přesvědčivě říci. Ten proces\nje nicméně obousměrný. I nestraníci, občanští aktivisté, voliči musí\ndát najevo: tady jsme, tohle chceme, v tomhle pomůžeme. A zazvoní zvonec, ale pohádky rozhodně\nnebude konec. Bude to budíček.\nPraha se v indexu digitálních měst umístila nejlépe z celé středovýchodní Evropy. Překvapivě předstihla\ni estonský Tallin, hlavní město země, která platí za vzor digitální ekonomiky.\nPraha se vyšplhala na 19. místo\nz 35 měst hodnocených v Evropském\nindexu digitálních měst (EDCi).\nV konkurenci s Londýnem, Berlínem,\nAmsterdamem nebo Paříží je to velmi\ndobré umístění. Ostatní města našeho regionu skončila hůře - Budapešť\nna 22. místě, Varšava na 24. pozici.\nBratislava se v pořadí sestaveném\nbritskou společností Nesta umístila\nna 25. místě.\nZajímavé město pro IT byznys\nTvůrci žebříčku vyzdvihují v Praze\nkvalitu života a dostatek kvalifikované pracovní síly. „Levné bydlení, dobrá kvalita veřejné dopravy\na nízké daně dělají z Prahy zajímavé město pro založení nebo přestěhování byznysu z jiného místa,“ stojí\nv hodnocení EDCi. Praha může těžit\ni z výhodné geografické polohy – cesta do Berlína trvá autem čtyři hodiny\na letecky je možné se dostat do Londýna za dvě hodiny. Za zmínku stála\nautorům i dobrá dostupnost wi-fi a velké množství internetových kaváren.\nJako úspěchy české digitální scény\nvyjmenovává studie globální výrobce\nantivirového softwaru AVG a AVAST\na herní společnost Warhorse Studios,\nkterá stojí za úspěšnou videohrou\nMafia 1 a 2. Jako důležité startupy vybrali tvůrci zprávy firmu\nSocialBakers, jež se zaměřuje na\nanalýzy sociálních sítí, a společnost\nApiary, která se věnuje aplikacím a nedávno přesídlila do San Francisca.\nSlabinou pražského prostředí je\npodle zmiňovaného dokumentu převaha češtiny nad angličtinou při\nveřejných akcích. Klíčovým nedostatkem je náročná byrokracie, která\nzabraňuje vzniku start-upů.\nMít tak státní správu jako\nVelmi podobně jako Praha dopadla při srovnávání i Česká republika\njako celek. V indexu DESI zpracovávaném Evropskou komisí se\nČesko dostalo na 17. místo z 28\nhodnocených členských států. Ze\nzemí Visegrádu jsme sice nejlepší,\nale na frak nám dalo Pobaltí. Tedy,\npokud bychom do indexu nezapočítávali poslední indikátor – veřejnou službu, dostalo by se Česko na\núroveň Estonska, jež obsadilo 7. místo. Jeho bývalý premiér Andrus\nAnsip, který se pyšní tím, že se mu\npodařilo digitalizovat ekonomiku\ni státní správu, nyní v Evropské komisi odpovídá za vytváření evropského digitálního trhu. Hůře než\nČesko na tom jsou v digitalizaci státní správy jen Bulharsko, Slovensko\nZajímavé a možná charakteristické\nje zjištění společnosti Deloitte. U většiny českých i slovenských soukromých\nfirem došlo po odeznění ekonomické\nkrize ke stabilizaci rozpočtů na IT. Jinak\nje tomu v organizacích veřejné správy.\nV 78 procentech veřejných organizací\nv Česku a na Slovensku došlo v roce\n2014 k poklesu výdajů na IT.\nČeské státní správě rozhodně nechybí digitální strategie. Po\nnávratu z letošních prázdnin vláda schválila Akční plán pro rozvoj digitálního trhu. V roce 2013\nvznikla strategie Digitální Česko\n2.0, která navazovala na dokument Digitální Česko z roku\n2011. Dále existují plány jako\ndo roku 2020 z loňského října či\nStrategie rozvoje informačních\na komunikačních technologií regionů ČR v letech 2013 - 2020.\nVtipné je, že většina úředníků\nstejně jako politiků se rychle naučila důležitá hesla jako digitální ekonomika, nová průmyslová revoluce,\ninternet věcí a služeb, „digital by\ndefault“, průmysl 4.0, cloud computing, vysokorychlostní internet\natd. Velmi rádi tyto magické formule používají, a proto je čtení digitálních strategií plných těchto hesel\nn Moderní ekonomika nejsou jen dráty. 24\nPřes všechnu píli při sestavování strategií táhne veřejná správa\nschopný soukromý sektor ke dnu.\nZatěžuje ho byrokracií a nepřispívá\nVzpomněla jsem si při četbě výše zmiňovaných studií na mnoho hodin, které jsem proseděla na konferencích a debatách věnovaných české konkurenceschopnosti a strategiím, jak ji podpořit. Podobné to bylo koncem října i na výroční konferenci Aspen Institutu, kde si\nekonomové a experti notovali s premiérem Bohuslavem\nSobotkou v popisu slabin české ekonomiky.\nV případě digitalizace je podle premiéra nejhorší situace ve státní správě. „Řada zemí nám utekla. Chybou bylo také zrušení ministerstva informatiky,“ řekl Sobotka. „Založení firmy trvá v ČR 19 dní,\nV Estonsku 4 dny,“ tvrdil zase bývalý vicepremiér za\nvlád ČSSD Martin Jahn z Volkswagen Group.\nAch ty české hlavy...\nve vzdělávání jsme se nepřipravili na budoucnost,“\nřekl Pavel Kysilka z České spořitelny.\nTo, co potřebujeme, je udělat změny ve vzdělávání,“ uznal Sobotka. Kysilkův návrh inspirovat se\nSingapurem, který razantně navýšil platy učitelů a investice do pedagogických fakult, aby se podařilo zásadně\nzlepšit vzdělávací systém, je však podle premiéra neproveditelný. Nesouhlasili by s ním prý ostatní zaměstnanci státu, kteří by se kvůli němu museli smířit se stagnací\nvlastních příjmů. Dobře, ale o čem se tu potom bavíme?\nObávám se, že i u plánů na snížení byrokracie pro startupy se objeví řada lidí, kteří jim budou chtít pomoci\nspíše pomocí formulářů a nesystémových grantů místo,\naby je nechali dělat to, co mají – podnikat, vydělávat\na potom platit daně.\nani k rozvoji výhod, které má Česko z toho, že jeho\nobyvatelé jsou novým technologiím nesmírně otevření.\nPodle aktuální studie Aspen Institutu se v Česku rozšířily mobily a bezkontaktní platební karty nejrychleji\nv Evropě. Také obliba nakupování na internetu je v naší\nzemi nesmírně vysoká.\nVšichni zúčastnění také poukazovali na zhoršující\nse výsledky českého vzdělávání. „Digitální revoluce do\nkonce dekády otočí všechny obory naruby. Především\nV polovině října se v Bělorusku konaly prezidentské „volby“. Podle\nočekávání se jasným vítězem stal Alexandr Lukašenko. Oproti roku\n2010 proběhlo vše poklidně, nedošlo na masové represe a ani aktivita\nopozice nebyla nijak ohromující. Na této jinak nudné události byl\nzajímavý její mezinárodní přesah.\nTo radši na návštěvu k tchýni!\nPodle Ústřední volební komise zvítězil při účasti 86 % oprávněných voličů Alexandr Lukašenko se\nziskem 83,49 % hlasů. Pro opoziční\nkandidátku Tacianu Karatkevič hlasovalo 4,42 % voličů. Zbývající dva\nkandidáti byli jen do počtu – ostatně\nk vítězství Lukašenkovi pogratulovali ještě před zveřejněním oficiálních\nvýsledků voleb. Karatkevič, která\nbyla vůbec první ženou kandidující\nna běloruského prezidenta, výsledky\nvoleb neuznala. Podle svého názoru měla získat mezi 20 a 30 % hlasů voličů. To se ale jeví jako přehnané očekávání, jelikož velká část opozice její kandidaturu nepodpořila.\nÚčast ve volbách totiž podle Anatola\nLabiežka, šéfa opoziční Sjednocené\nobčanské strany, legitimizuje režim,\na vyzval proto voliče, aby k volbám\nnechodili a šli radši na ryby, na houby nebo k tchýni na palačinky.\nO demokratických volbách nemůže být v Bělorusku řeč. Lukašenko vládne pevnou rukou již 21 let\na k udržení se u moci využívá jakýkoliv prostředků – od změn ústavy až po masové zatýkání a násilí. Podle vyjádření šéfa pozorovatelské mise OBSE Kena Harstedta\nměly volby k západním standardům\ndaleko. Nesrovnalosti se objevovaly v seznamech voličů, při kontrole\npočtu podpisů nutných ke kandidatuře, vydávání volebních lístků nebo\npři sčítání hlasů. V médiích byla\nv předvolební kampani jednoznačně\nzvýhodněna stávající hlavu státu.\nNavzdory všem nesrovnalostem\nse volby odehrály v poklidné atmosféře. V Minsku sice demonstrovalo\nproti Lukašenkově diktatuře pár stovek aktivistů, v čele s čerstvě propuštěným Mikalajem Statkevičem.\nVětšina běloruské společnosti však\nn Jednou budou takhle volit i tebe, synku. 26\nbyla apatická. Důvodem není pouze vnitropolitická situace a pocit, že\nse nedá nic změnit, ale ve velké míře\ntaké konflikt na Ukrajině. V jeho\nsvětle se stabilita pod Lukašenkem\nnejeví zas tak špatně a hesla obsahující slovo Majdan vyvolávají spíše\nstrach než naději. A podobný názor\nmá i Evropská unie.\nLukašenkovo zahraničněpolitické lavírování mezi Moskvou a Bruselem se momentálně promítlo do\nzlepšení vztahů s EU. Minsk se\nevidentně obává toho, že jeho velký bratr na východě by se mohl\npokusit omezit běloruskou nezávislost. Putin by si například přál, aby\nv Bělorusku vznikla ruská letecká\nzákladna, což ovšem jeho běloruský protějšek rázně odmítá. Ostatně\nje dobře známo, co se může vyklubat z toho, když je ruská armáda\nněkde na návštěvě či na dovolené… Moskevský sponzor se navíc\nsám ocitl ve finanční tísni, a i tento\nekonomický prvek žene Lukašenka\ndo náručí Evropanů.\nHlavním faktorem zlepšení vztahů Běloruska s EU je jednoznačně\nLukašenkovo angažmá v mírových\njednáních ohledně ukrajinského\nkonfliktu (tzv. Minské dohody) a neuznání ruské anexe Krymu. Jako\nurčitý umírněný ústupek pak působí to, že Lukašenko v srpnu letošního roku propustil řadu politických\nvězňů a nezmlátil Bělorusy, kteří protestovali u příležitosti prezidentských voleb. Skoro jako by EU\nchtěla nad Lukašenkovou diktaturou zamhouřit obě oči a využít toto\núčelové spojenectví proti expanzivním ambicím prezidenta Putina.\nMinistři zahraničí států EU se\ndokonce shodli na tom, že letošní\nvolby proběhly „nejtransparentnějším a nejlidštějším možným způsobem“, a za vzorné chování odmění Lukašenka dočasným pozastavením sankcí, které byly uvaleny\npo brutálních represích, jichž se\njeho režim dopustil na opozici po\nvolbách v roce 2010, a to počínaje\nlednem 2016. Uvolnění by se mělo\ntýkat asi 170 osob včetně prezidenta samého či zmrazených účtů.\nSankce zůstanou naopak v platnosti v oblasti dovozu zbraní a vojenských technologií.\nZe států EU věnuje Bělorusku velkou pozornost Polsko, jež svého souseda vnímá mimo jiné jako nárazníkový stát, který chrání polskou východní hranici před rozpínavým Ruskem.\nPolsko bylo jedním z hlavních iniciátorů programu Východní partnerství,\nkterý má za úkol vybrané postsovět-\nské země včetně Běloruska přiblížit\nEU. V Bělorusku navíc žije početná\npolská menšina, které se pod autoritářským prezidentem nevede zrovna nejlépe, což zájem Varšavy o dění v sousední zemi ještě zvětšuje.\nNázor, že spojit se s menším\nzlem (Lukašenko) proti tomu většímu (Putin) je v pořádku, zastávalo polské ministerstvo zahraničí pod\nvedením Občanské platformy. Podle\ndnes již bývalého ministra zahraničí\nGzregorze Schetyny je nejdůležitější oslabit vztahy Minsk-Moskva,\njak jen to je možné. A to i za cenu\npřátelení s diktátorem. Strana Právo\na spravedlnost (PiS), jež zvítězila\nv říjnových volbách do polského\nSejmu, měla v minulosti tendenci\nvíce podporovat běloruskou opozici a\nobčanskou společnost. V současném\nmezinárodním kontextu je ale pravděpodobné, že se ve vztazích s Lukašenkovým režimem bude držet\nspíše umírněné rétoriky a spolupracovat s ním, dokud to bude pro EU\njako celek výhodné. I pro PiS je ruský medvěd větší hrozbou než pragmatické kamarádění s „baťkou“. Na\nco by ale polská a evropská politika\nneměly zapomínat, je to, že jediným\npřítelem vychytralého Lukašenka\nje, byl a vždy bude Lukašenko.\nV závěrečných dvou zápletkách rakouského supervolebního roku udrželi sociální demokraté a lidovci i přes\npodstatné ztráty své pozice. Notně posílili opoziční Svobodní (FPÖ).\nRekordní zisk „modrých“ v Horním Rakousku\nNejprve se poslední zářijovou neděli konaly zemské\nvolby v Horním Rakousku. Úřadující zemský hejtman\nlidovec Josef Pühringer (ÖVP) musel svést nejtěžší\npolitickou bitvu své kariéry. Za normálních okolností\nby předvolební kampaň silně personalizoval a zdůraznil\nhospodářské kompetence strany, neboť většina obyvatel hodnotí jeho práci pozitivně a přeje si, aby ve funkci\nsetrval další šestileté období. Část voličů ale tentokrát\nzapochybovala, zda ÖVP dokáže správně zareagovat na\naktuální migrační vlnu.\nKritika vládní „příliš liberální“ azylové politiky,\nmasivního a nekontrolovaného přílivu cizinců bez\njakékoli pasové kontroly či registrace i obavy, zda se\nintegrují do většinové rakouské společnosti, přinesly politické body FPÖ. Pühringerův opožděný pokus\nkonkurovat Svobodným požadavkem obnovy hraničních kontrol nebo zpřísněním azylové politiky nepřinesl očekávaný úspěch. ÖVP zaznamenala v Horním\nRakousku historicky nejhorší výsledek od roku 1945.\nLidovci i přes značný úbytek hlasů mohou děkovat\nPühringerovi - pro 99 % (!) voličů představoval hlavní\nmotiv, proč podpořili právě ÖVP.\nměstě (Wels). U sociálních demokratů zavládly zcela\nodlišné pocity než u Svobodných. Nejsilnější levicová\nstrana nedokázala zastavit sestupný trend posledních let\na musela – podobně jako lidovci – přijmout historicky\nnejhorší výsledek v poválečné éře.\nDuel, který se nekonal\nDva týdny po klání v Horním Rakousku proběhl\nv Rakousku i v zahraničí velmi sledovaný souboj o křeslo vídeňského starosty. Někteří politologové a komentátoři předpovídali těsný duel o Vídeň mezi obhájcem prvenství socialistou Michaelem Häuplem a jeho\nvyzyvatelem předsedou FPÖ Heinzem-Christianem\nStrachem. Proklamovaná konfrontace obou mužů\nzabezpečila jejich stranám značnou mediální pozornost.\nOstatní politické subjekty jen velmi těžce vystupovaly\nz dlouhého stínu duelu o Vídeň.\npokračování na straně 28\nEuforické pocity zažívali v Horním Rakousku\nSvobodní, jimž vyjádřilo důvěru rekordních 30,36 %\nvoličů, čímž s přehledem obsadili druhé místo. V prestižním souboji tak odsunuli na pomyslný bronzový stupínek sociální demokracii. FPÖ navíc poprvé v historii získala místo starosty v hornorakouském statutárním\nn Podpis vídeňské koalice mezi sociálními demokraty a zelenými. Michael Häupl zůstává starostou.\nSPÖ šlo druhou říjnovou neděli o mnohé. Případná\nporážka v rakouské metropoli by uvrhla stranu do\nhluboké krize. Klíč k úspěchu spočíval v mobilizaci\nvlastních voličů, příznivců ostatních stran a nevoličů. Häupl na rozdíl od Pühringera kategoricky vyloučil jakoukoli spolupráci se Svobodnými a zaujal zcela odlišné stanovisko v otázce migrantů než Strache.\nApeloval k soudržnosti, lidskosti a pomoci běžencům\ns tím, že Vídeň jejich nápor zvládne. Po zveřejnění\nprvních předvolebních odhadů si nejen on, ale také\ncelá SPÖ zhluboka oddechli.\nAčkoli sociální demokracie ztratila ve srovnání\ns minulými volbami 5,4%, se značným odstupem porazila druhé Svobodné. K předpovídanému duelu o křeslo\nvídeňského starosty nakonec nedošlo. Sociální demokracii pomohlo jasné vymezení se vůči Svobodným.\nReálná možnost vítězství Stracheho v rakouské metropoli umocněná rekordní podporou FPÖ v Horním\nRakousku přiměla především voliče Zelených, aby\ntentokrát takticky podpořili SPÖ. Vídeňské volby\ntak obohatily rakouský politologický slovník o nový\npojem tzv. vypůjčených hlasů.\nPřestože Strache nezvítězil, může být spokojen.\nFPÖ posílila a ve Vídni zaznamenala historicky nejvyšší podporu voličů. Předseda Svobodných v čele\nkandidátky v žádných volbách nepropadl a tato image úspěšného lídra bude zvlášť důležitá pro příští parlamentní volby plánované na rok 2018. Zelení mírně oslabili, ale i tak je velmi pravděpodobné obnovení koaliční spolupráce se sociálními demokraty.\nVídeňská ÖVP doplatila na nekonkrétní volební kampaň i neschopnost nalézt profilující téma historicky\nnejhorším výsledkem nejenom v metropoli, ale také\nve všech zemských volbách od konce druhé světové\nválky. Pro další vývoj liberálního Nového Rakouska\nje po sérii předchozích neúspěchů velmi důležitý zisk\npěti mandátů na vídeňské radnici.\nSupervolební rok 2015 ukázal zřetelný trend. Zatímco\nvládní sociální demokracie a lidovci výrazně ztrácejí, opoziční Svobodní posilují. Pro někdejší hegemony rakouské\npolitické scény však není rozhodně nic ztraceno. Nejbližší\n2,5 roku nejsou plánovány kromě prezidentských žádné\ncelostátní nebo zemské volby. Kabinet má tak dostatek\nčasu a klidu ke konstruktivní práci. Musí začít konečně\nprovádět reformy, neměnit stanovisko v zásadních otázkách a lépe komunikovat s veřejností o svých krocích. Jak\nukázaly události ve Vídni, ofenzivní nástup Svobodných\nlze neutralizovat. Rakouský kabinet ale musí vládnout,\na nikoli jen reagovat na aktuální vývoj.\nSlovenské parlamentní volby se blíží, uskuteční se již 5. března 2016. Průzkumům veřejného mínění dominuje\nvládní strana Smer-SD, jež své kroky dobře tematizuje, takže Slovensko se nachází v permanentní kampani.\nOpoziční strany jsou vidět pouze na billboardech, jinak se jim nedaří získat větší pozornost. O síle jednotlivých\nuskupení rozhoduje samozřejmě i politický marketing.\nSlepenec a „protože Fico“\nSoučasné vládě jedné strany předcházela koaliční vláda čtyř stran, která působila nejednotně, což nakonec\nzpůsobilo i její konec. Robert Fico\ntuto vládu nazýval „slepencem“ a tento termín používá dodnes. Opakuje\nho velice často a účelově jej spojuje\ns neúspěchy pravicových koaličních\nvlád. Dosáhl zde mediálního průlomu, protože tento výraz stejným způsobem chápou stoupenci Smeru i pravicových stran. A tak může Fico strašit „slepencem“ voliče napříč politickým spektrem. Jistě, za tuto nálepku\nsi pravicové strany mohou do značné míry samy, ale navzdory tomuto konstatování nesmíme přehlížet\nFicovu komunikační zručnost. Jeho\n„slepenec“ šikovně maskuje jednoduchou podstatu. A sice, že Fico\nnemůže vládnout jen tehdy, když se\nproti němu ostatní strany spojí. A tak\njakákoli koalice proti Ficovi bude už\njednou provždy „slepencem“.\nosobností a neměl schopnost se učit.\nSkvělým studijním materiálem pro\nněj může být Vladimír Mečiar. Fico\npochopil, že Mečiar mohl být silný\ni proto, že 30 až 40 % voličů dává\nv politice přednost silnému vůdci.\nNa základě tohoto zjištění je Ficova\nstrategie následující: Politiku dělám\njá, kontakty s byznysem jsou akceptovatelné, ale nesmí ohrozit dobré\njméno předsedy vlády. Tohle Mečiar\ntak přísně nedodržoval. Fico se od\nMečiara odlišuje i tím, že zatímco\nMečiar se přeceňoval a ztotožňoval\nsvou osobu s celým Slovenskem,\nFico se poctivě soustřeďuje na politiku jako takovou a na Slovensko\npohlíží optikou svého voliče.\nSlovenská pravice zůstala společenstvím lidí volících vícero stran.\nS pravicovým voličem, jenž se obecně cítí politikou nejvíce zklamaný,\nse spojuje zvláštní emoční neutralita, až syndrom vyhoření. I tak se\ndá vysvětlit, proč se nové pravicové\nstrany nedokážou přehoupnout v preferencích přes 20% podporu. Nyní se\nhraje o voliče někdejší SDKÚ-DS.\nJenže po ní zbyly buď velmi racionální typy, které se rozhodují na\nposlední chvíli, politika je často štve,\nale věří v zastupitelskou demokracii,\nanebo velmi rezignované typy. Jejich\nrezignace se projevuje v ignorování\nvoleb. Kritizují Fica i pravici, začínají nedůvěřovat všem včetně médií.\nNové pravicové strany tak narážejí na marketingově neplodné území.\nTo však neplatí pro tzv. nepolitické\nprojekty. Tady prostor stále existuje.\nNaposledy to ukázal volební úspěch\nprojektu Igora Matoviča. Ten v roce\n2012 s hnutím Obyčajní ľudia vstoupil do parlamentu coby třetí nejsilnější strana. Ale je tu i čerstvější příklad – prezident Andrej Kiska.\nFico s oblibou používá též slovní\nspojení „protože Fico“. Jedná se o premiérův manévr jak oslabit kritiku\nsměřující vůči jeho osobě. Když premiér užije větu „samozřejmě, všechno je špatně, protože Fico“, dělá ze\nsebe oběť kritiky, a ne osobu, jež je\nnositelem problému. Fico na svou\nobhajobu často snáší mnoho pravdivých faktů, které však nikdo nezpochybňuje. Díky této taktice si mnoho posluchačů nevšimne, že na kritiku vlastně pořádně neodpověděl.\nČasto zmátne i moderátory politických diskusí. Proto je třeba zpozornět vždy, když náš ministerský předseda použije obrat „protože Fico“,\npřičemž se obvykle pousměje.\nJak to ten Fico dělá?\nTohle všechno by nefungovalo, n Radoslav Procházka. Bude jednou v obležení novinářů i jako premiér?\nkdyby Fico nebyl charismatickou\nDá se říci, že Kisova kampaň\npřed loňskými prezidentskými volbami byla dobrá jen z marketingového hlediska. Političtí komentátoři právem kritizovali její programové nedostatky, ale ty byly přehlíženy,\nprotože se naskytla příležitost porazit Fica. Druhé kolo voleb ukázalo\nskutečnost, která sice potěšila Kisku,\nale politickým stranám dokázala, že\nuž nejsou relevantní silou na všech\núrovních, které doposud ovládaly.\nVedle Ficova Smeru tak vznikl prostor, který ještě dobře neznáme, ale\ndá se předpokládat, že jen sotva ho\nobsadí hodnotové politické strany.\nJak zaujmout většinu,\naby zvítězila menšina?\nJak získat nové voliče nejdříve přemýšlel předseda strany NOVA Daniel\nLipšic, a teď se s tím potýká šéf strany\n#Sieť Radoslav Procházka. Oba mimochodem kdysi začínali v KDH. Když\nse Lipšic pokusil komunikovat jednoduše a podle marketingových šablon,\nhned byl kritizován. To samé teď zažívá Procházka. Dostává za uši od novinářů i analytiků, a to nejen kvůli svým\netickým přešlapům, ale i za strategii,\njiž při lákání voličů aplikuje. Je pochopitelné, že skalní pravicoví voliči neradi vidí nepřehledné napojení stran na\nbyznys, ale už méně je pochopitelné,\nkdyž jsou Lipšic a Procházka kritizováni za používání základních nástrojů politického marketingu. Procházku\ntéměř na každém kroku provází poměrně kritická mediální odezva. Nicméně\nRadoslav Procházka už nepřešlapuje\nna místě. Vykročil rozhodně kupředu,\npo své cestě, která pro něj bude znamenat kompromis možného. Některé při\ntom možná ztratí, ale v politice potřebuje získat procenta. Pouze ta mu zajistí autoritu. Když autoritu získá, ostatní se mu přizpůsobí. Anebo ho budou\nnadále kritizovat, politika už je zkrátka taková. Procházka možná nakonec\ndo svého programu zapracuje i menšinové, avšak odborné pohledy na řízení státu. Politika je přece též uměním\nmožného. Procházka se odpoutal od\nkritické menšiny, ale není vyloučeno,\nže jí jednou poskytne prostor, aby s její\npomocí politiku zájmů vyvážil hodnotovou politikou.\nNe pouze jedné\nProcházka určitě nezíská všechny\nvolné voličské hlasy. Zabojují o ně i další nové subjekty. Nejnověji do politiky\nvstupuje podnikatel Boris Kollár, jenž\npodle odborníků půjde Babišovou cestou. Ve hře zatím není jedna velká pravicová strana. A je to tak dobře. Vždyť\nco by se stalo, kdyby ve snaze vyvážit\nFicův Smer vznikla jedna velká lidová strana? Šlo by jen o přizpůsobení se\nSmeru, kterému stačí, když na společensko – politické problémy existuje jeden,\nnanejvýš dva názory. Navíc v posledních letech se ukázalo, že samotný Fico\nurčuje, kdo z opozice bude nositelem\nkonkurenčního názoru, protože ne každý opoziční politik se dostane do televizních debat. Takto zúžený pohled na\npolitiku by pro pravicového voliče znamenal příliš velký kompromis. Kdo by\nbyl v podobném bipolárním systému\nvíce nespokojen? Samozřejmě pravicoví voliči, kteří v průzkumech veřejného mínění udělují svůj potenciální hlas\nzhruba sedmi středopravicovým stranám, zatímco Směr nemá na levé části\npolitického spektra konkurenci ani mu\nneklesají preference. Jakmile Slovensko\npřijde při řešení velkých společenských\nproblémů o konzervativní, liberální či\nkřesťanský pohled, tak pravicový prostor hravě obsadí politik typu Andreje\nBabiše, jenž řekne, že na některých\nvěcech přece nezáleží.\nSlovenská pravice je naučená\nvíce věci zvažovat – na rozdíl od\nFica nebo Babiše, kteří jsou zase lepší v technice vládnutí. Pravice jim to\nčasto zjednodušuje, když ustupuje od\nsvých hodnot, což pak vládě umožňuje dělat si, co chce.\nAngela Merkelová po deseti letech neslábne\nAngela Merkelová oslavila 22. listopadu deset let v kancléřské pozici. V současnosti dochází k široké reflexi\njejího působení během letošní uprchlické krize. Některá média (také česká) hovoří o tom, že je již za zenitem.\nDostupná data tomu však nenasvědčují.\nTěsně před tímto výročím vládnutí se kancléřka zúčastnila stranického sjezdu sesterské strany CSU, která tentokrát\ntak sesterská nebyla. Kancléřka ve svém projevu poukázala na to, že Německo nemůže stanovit kvóty pro uprchlíky.\nTvrdila, že pro tento problém je nutná celoevropská koncepce. V českém prostředí jsme se dočetli, že Merkelová je\nbláznivá bába a dlouho už kancléřovat nebude. Pozornější\npohled ovšem nutně musí dojít k jiným závěrům.\nMerkelová se narodila v Hamburku jako dcera protestantského pastora, který ovšem odešel do východního\nNěmecka, kde byla podpora věřících v rozporu s doktrínou\nvznikajícího komunistického režimu. Podobné nasazení ukázal později i současný německý prezident Joachim\nGauck. Merkelová tedy již od dětství ví, co to je křesťanská etika, a jako politička zná také německou ústavu, kde\nprvních sedm článků hovoří o lidských právech, nikoli\npouze o právech Němců. Již i jen z ústavního hlediska není\npro německý stát možné stát na hranici a říci milióntému\nprvnímu uprchlíkovi „ty už ne, jsi nad počet“.\nNa základě této ústavy lze spoléhat jen na komplexní\nceloevropská řešení. A z perspektivy Angely Merkelové\nnejde o „omezování“ toku uprchlíků, ale o řešení celé\nkrize. Stále znovu (špatně) citovaný výrok Merkelové „pojďte všichni\nk nám“ je podceňováním političky,\nkterá vždy sleduje nějakou koncepci.\nS pěnou u úst se někdy z České republiky ozývá, že porušila Schengenská\na Dublinská pravidla. Podle těchto\npravidel by si ovšem Němci mohli\nmnout ruce a říkat: Nás se to netýká, protože nemáme vnější hranice\nEU, a ta troška uprchlíků, kteří přijdou přes letecké uzly, nestojí za řeč.\nMerkelová jen v zájmu humanity\notevřela bezpečnostní ventil.\nČeská média také s oblibou hovoří o ztracených procentech kancléřčiny popularity. Ale toto je tendenční zpravodajství. Nepíše se o tom, že\nMerkelová má podstatnou podporu u opozičních Zelených – dříve si\nnemohli přijít na jméno. A vnitřní opozice v koalici, bavorská CSU, sice na\nMerkelovou útočí, což většina povrchních českých komentátorů považuje\nza začátek kancléřčina konce, ale tito\nkomentátoři nevidí, že bavorský minis-\nterský předseda Horst Seehofer ani po\nnedávném sjezdu strany neuvádí čísla\na limity přijímání uprchlíků, ale hovoří jen o omezení. Také on ví, co stojí\nv německé ústavě, a také pro něj není\nmožné vytvořit politickou koncepci jen\ns nějakým odháněním uprchlíků „dále\nod hradu, dále“.\nČást české komentující scény\nSeehofera vzala na milost, protože\nod něj přebírá některé protiuprchlické argumenty. Sotvakdo si vzpomíná, že on donedávna, jako kamarád sudetských Němců, byl vlastně jakousi pseudonegativní figurou.\nA kdo vyzdvihl fakt, že při své nové\nvolbě předsedou CSU (vždy na dva\nroky) Seehofer dostal o deset procent méně než posledně? Že by\ni v CSU byl někdo pro uprchlíky?\nDetailnější počtení jasně ukazuje, že\ntomu opravdu tak je a nikdo, kromě\nmála jednotlivců, nepoužívá násilnickou rétoriku známou u nás.\nA ještě jeden argument se při českých pohledech na kancléřku většinou\npomíjí. Opravdu je to tak, že se v\nNěmecku vzmáhá okraj mezi pravicovým konzervativismem a extrémismem. To se po válce stalo již asi\n5krát a vždy se situace vrátila k normálu. Ohlodávání podstavce kancléřky by vedlo ke hrozbě nových\nvoleb, které by tomuto okraji politického spektra pomohly. A to nechce\nani Horst Seehofer. Proto se o kancléřce v Německu hovoří s respektem\n(výstřelek při sjezdu CSU zůstává\nvýjimkou) a veškeré návrhy k řešení uprchlické krize směřují k celoevropskému řešení.\nKdo chce celou kariéru Angely\nMerkelové analyzovat dále, nechť si\nprohlédne statistiky volebních preferencí její strany za posledních několik měsíců. Kdyby byla kancléřka tak\n„zhlouplá“, asi by ty stranické preference klesaly. Ale ony neklesají. Lze\ntedy očekávat, že třetí nejdéle vládnoucí kancléřka v německé poválečné historii bude vládnout i nadále, a nakonec překoná Adenauera\na Kohla, kteří vládli ještě déle.\nn Angela Merkel na konferenci o budoucnosti CDU. Nezdá se, že by po 10 letech v čele kancléřství plánovala odchod do důchodu.\nO kontroverzním odsunu sudetských Němců jsme informováni poměrně dobře a často. Téma „dobrovolných“\nodchodů Němců do sovětské okupační zóny je však zpracováno minimálně. Vedle tíživého odkazu vyhnání\nčeských Němců zapadá. Osudy některých sudetských antifašistů, kteří se vydali budovat východní Německo,\nzpracovává obecně prospěšná společnost ARCHA 13 ve svém projektu Zapomenuté osudy regionu.\nOd října do prosince 1945 byla realizována první etapa řízeného přesídlování zvaná „Akce Žukov“. Jednalo\nse téměř o 7 tisíc obyvatel německé národnosti označovaných jako antifašistická skupina I. Počet se však netýká obyvatel přesídlených mimo hlavní transporty, registrovaných v této skupině bylo totiž téměř 10 tisíc. Tento\nzpůsob přesídlení však nebyl tak úplně v zájmu republiky.\nV rámci dobrovolných odchodů Němců přicházelo poválečné Československo o vysoce specializované odborníky napříč všemi obory, což bylo pro některá průmyslová odvětví dokonce likvidační. Druhá etapa přesídlení se\nmohla týkat téměř 100 000 osob. Jednalo se o předválečné\nčleny DSAP a KSČ, kteří splňovali podmínky antifašistického paragrafu stanovené ústavním dekretem č. 33/1945\nSb. Část však volila přesun do americké okupační zóny\nNěmecka. Vláda později v roce 1946 dokonce osobám\nvýznamným pro československý průmysl povolit přestěhování odmítala.\n- destinace Dechow\nPro odchod z Československa se rozhodly i německé rodiny z obce Ostašov. „Díky dřívější spolupráci se Spolkem přátel Ostašova a materiálům, které měl\nSpolek k dispozici, jsme narazili i na rok 1945 a zjistili\njsme, že existovaly i tzv. dobrovolné odsuny, o kterých\njsme předtím netušili. Ty spočívaly v tom, že uvědomělí „rudí Němci“ šli budovat NDR. Část z nich pocházela\nz Ostašova u Liberce (nyní je Ostašov součástí Liberce),\nn Ostašovská lípa jako svědek pohnutých osudů. 32\nZdroj: Wikimedia Commons/MartinVeselka\njednalo se o zhruba 40 rodin.“\nvysvětluje Petr Pimek, zakládající\nčlen sdružení ARCHA 13.\nOstašovské rodiny opustily svůj\ndomov na podzim roku 1945 a vydaly\nse na cestu vlakem, která jim zabrala\ncelých 14 dnů. Dlouho nevěděly, kde\nby měl být jejich nový domov, umístěnku získaly až těsně před odjezdem. Byl pro ně vybrán Dechow,\nobec vzdálená asi 60 kilometrů od\nHamburku a zhruba 600 metrů od hranice, která na dlouhá desetiletí rozdělila Německo na východní a západní část. Po příjezdu je však čekalo velké rozčarování. Dechow našly\nv naprosto žalostném stavu. Původní\nobyvatelé obce, kteří nechtěli zůstat\npod sovětskou nadvládou a odešli do\nzápadní části Německa, vypálili své\ndomy a otrávili studny.\nTo nebylo zdaleka jediné nepříjemné překvapení, které na Ostašovské\nčekalo. Z asi 40 kilometrů vzdáleného nádraží, kam rodiny „přesídlenců“\ndorazily, měli převézt jejich majetek místní obyvatelé na svých povozech. Do cíle dorazila asi jen polovina z celého nákladu, o zbytek majetku byli přistěhovalci okradeni. Takto\npřišli především o uhlí, a teploty tou\ndobou už klesaly pod nulu.\nZ celé vsi zbyl pouze jediný obyvatelný dům, ve kterém bylo možné\nARCHA 13 je společenstvím lidí, kteří by rádi zlepšili úroveň prezentace\nkulturně - historických památek, zapomenutých lokálních událostí a osudů\nna Liberecku. Upozorňují na potřebu pozvednout úroveň řemesel a podpořit kulturu v České republice obecně. Motivaci k založení ARCHY 13 doplňuje\nPetr Pimek: „Je velký rozdíl v přístupu k památkám na západ od našich hranic a nejen tím směrem. Archeolog je v našich krajích vnímán jako problém.\nPřevážně ve stavebnictví je to tak doslova, je vnímán jako nutné zlo. A při\ntom jezdíme do světa obdivovat kdejakou zajímavost.“\nspolečně přečkat zimu. I tak jej ale\nbylo nutné nejprve opravit, což nové\ndechowské obyvatele ještě více semklo. Naštěstí objevili i jeden opuštěný\nstatek, v němž zbyla uskladněná řepa,\njíž se pak rodiny živily celou zimu,\nkterou tak všichni přežili.\nRodiny začaly v novém místě\nhospodařit a jejich situace se pomalu zlepšovala. Většina z nich se však\npostupně rozhodla Dechow opustit.\nNěkteří se přesunuli blíže k původní vlasti, když se odstěhovali do\nDrážďan. Dodnes - pro mnohé možná překvapivě - navštěvují svou\npůvodní českou vesnici a s novými\nobyvateli, žijícími v jejich původních\ndomech, udržují přátelské vztahy.\nDnes v Dechowě najdeme už pouze\n2-3 rodiny z původních 40, které se\nsem v roce 1945 dobrovolně přestěhovaly z Československa.\nTéma je pro přesídlené Němce\na jejich rodiny stále velmi citlivé, proto se jeho popularizaci do jisté míry\nvyhýbají. Nicméně díky dlouholetým přátelským vztahům a udržování\nkontaktu lze výhledově předpokládat\ni detailnější rozpracování a rekonstrukci tohoto téměř zapomenutého\nDo opuštěného Ostašova se v roce\n1945 nejprve přesunuly revoluční\ngardy a začalo rabování. Poté nastalo osídlování vylidněných Sudet\na Ostašov v tomto procesu nebyl\nnikterak výjimečným. „Zajímavostí\nje, že sem bylo přesídleno i několik\nmaďarských rodin odsunutých ze\nSlovenska. Mezi nimi i rodiče našeho současného primátora Tibora\nBathyaniho, jehož prapředek hájil\nLiberec i v bitvě u Liberce v dubnu\nroku 1757. V té době mu to nevyšlo,\ntak snad jeho potomek bude v obhajování zájmů města nyní úspěšnější,“ popisuje Petr Pimek.\nPřijede-li Čech, zvyklý na poklidnou starobylou krásu Prahy, do Varšavy, velmi těžko vstřebává směs hektické\nmetropole a chaotického urbanismu. Nejmodernější budovy navržené slavnými architekty střídá monumentální socrealistická zástavba, velké upravené parky se střetávají s šedivými mnohoproudými silnicemi a na\nty zase navazují živé ulice plné živých barů a kaváren. Varšava nás provokuje. I na nově postaveném Starém\nměstě cítíme, že se tu „něco“ stalo.\nOdpovědět na otázku, proč je současná Varšava taková, nám pomůže\ni kniha Chtěli jsme být svobodní…\nPříběhy z Varšavského povstání\n1944. Ačkoli Praha měla za druhé světové války také své povstání,\nrozsah lidských a materiálních ztrát,\nkteré potkaly polské hlavní město,\nje zcela neporovnatelný. Ocitujemeli předmluvu, jedná se o „130 až\n150 tisíc mrtvých civilistů. 16 tisíc\nmrtvých vojáků Zemské armády\n(…). 85 procent zničených budov\nv milionové metropoli. 90–95 procent zničených památkově chráněných budov a kulturních institucí.\n90 procent nenávratně zničených\narchivních dokumentů. 12 tun lidského popela, vyvezených po válce z dvorků a ulic čtvrti Wola, kde\ndošlo k největším masakrům civilistů.“ Varšava se na Hitlerův příkaz změnila po porážce povstání\nv moře sutin, přeživší civilní obyvatelé byli vyhnáni, většina cenností odvezena a domy, které přežily\nboje, srovnány se zemí. Po válce\nse město nově rodilo pod komunistickým diktátem z Moskvy dosaze-\nné vlády. Hrdinové povstání měli\nbýt zapomenuti a skončili ve vězení\nnebo na popravišti. Teprve po více\nnež čtyřiceti letech od této zásadní\nhistorické události bylo možné o ní\nveřejně začít mluvit jinak než jazykem totalitní ideologie, oživit její\ntradici a paměť. Jedním z výrazných\nvýsledků diskusí a pokusů nezapomenout je i Muzeum Varšavského\npovstání, slavnostně otevřené u příležitosti šedesátého výročí výbuchu\npovstání v roce 2004. Tato instituce\nse stala také partnerem české publikace a esej zástupce jejího ředitele\nDariusze Gawina knihu uzavírá.\nJak zmiňuje i předmluva editora Macieje Ruczaje, polské veřejné\nmínění je v otázce smyslu a historického významu povstání rozdělené. Obhájci poukazují na symbolickou hodnotu boje za svobodu namísto pasivního čekání na osvobození\n(zejména při vědomí, že ono „osvobození“ mělo přijít ze sovětského\nRuska), odpůrci na příliš velké ztráty a lidské oběti – lze říci, že téměř\ncelá jedna generace padla v povstání\na další odbojové činnosti. Tyto spory, ač v méně vyhrocené formě a na\nzákladě opačného historického rozhodnutí, známe v českém kontextu\nz úvah o Mnichovské dohodě, předání Sudet nacistickému Německu\na vyklizení vybudovaných pevností v našem pohraničí. Polská veřejná diskuse je však jako vždy mnohem emotivnější a výraznější. Proto\nse kniha Chtěli jsme být svobodní…\n1944 nepokouší shromáždit všechny\nnázory z této dlouhé a pravděpodobně nekonečné debaty, ale poskytnout\nprostor „konkrétním lidem a konkrétním příběhům“. I přesto však nakonec výraznou interpretaci přináší.\nNabízí rovněž několik možných\nčtení. Publikace jednak představuje ucelená a do kontextu zasazená fakta o povstání, jeho příčinách\ni následcích. Dozvídáme se o osudech předválečné, válečné i poválečné Varšavy, mezinárodním postavení\nPolska, polském odboji a jeho struktuře. Důležitým zdrojem se kromě\nautorských studií stávají jednak dobové fotografie a hlavně přiložený film\nJana Komasy Varšavské povstání,\nkterý vznikl sestříháním autentických\nzáběrů povstaleckých kameramanů.\nZastřešující příběh ve snímku je fiktivní, nicméně restaurované záběry\ni promluvy natočených osob jsou skutečné. A vidět na vlastní oči to, o čem\nse píše, je v dnešní „době obrázkové“\nnutnou podmínkou úspěšného předání jakéhokoli sdělení.\nMůžeme se ale vyhnout této historické perspektivě a soustředit se\npředevším na každodennost povstání i jeho vnímání očima lidí, jejichž\nhlasy jsou často opomíjeny. Je to\nnapříklad Max Schenk, voják podílející se na potlačování povstání, v textu jednoho z nejlepších současných\npolských reportérů Włodzimierze\nNowaka. Nebo také varšavské ženy, jejichž vzpomínky soustředila\nAnna Herbich v reportážní publikaci\nHolky z povstání, nebo velmi autentický popis reality poválečné Varšavy\nz pera Magdaleny Grzebałkowské.\nDokážeme si potom lépe představit,\nže v onom městě žili lidé, kteří museli\nněkde spát a něco jíst – ať už za okupace, během povstání nebo po něm,\nv ruinách svých bývalých domovů.\nA lépe pochopíme prvotní nadšení\ncivilistů a jejich následnou deziluzi.\nVšechny texty ovšem přinášejí i určité interpretace představené\nudálosti. Nowakova reportáž ukazuje, že příslušník vojenské jednotky vyklízející cestu esesmanům\ndo armády vůbec nechtěl nastoupit a obrazy z „varšavského šílenství“ ho dodnes děsí. Deheroizující je\ntaké příběh Haliny, která svého syna porodila v den\nvýbuchu povstání, a její muž ihned poté odešel bojovat. S novorozeným dítětem tedy musela vydržet bombardování ve sklepích, s nedostatkem jídla a vody. Od\nsvého muže pak dostává zprávu, že mezi povstalci je\n„nálada prvotřídní“. Nejvýraznější interpretační rovinu\nvšak nacházíme v závěrečném eseji Dariusze Gawina\nOslňující jas svobody. Varšava jako „město-místo“ se\nv něm stává symbolem polského chápání existence\nvlastního národa a povstání pak nutným bojem za toto\npojetí národního bytí – údělem v duchu řeckých tragédií. Vklínění Varšavy mezi Moskvu a Berlín postavilo\nPoláky před nutnost zaujmout postoj vůči dvěma totalitám, bránit svou „společnou věc“, Rzeczpospolitou.\n„Osud Varšavy v roce 1944 tak nebyl především\ndůsledkem politických nebo vojenských rozhodnutí –\ni když tato rozhodnutí měla pochopitelně vliv na průběh událostí. O osudu tohoto zvláštního města-místa,\nv němž se projevila odvěká svoboda umožňující občanský život, bylo rozhodnuto ve chvíli, kdy Poláci zvolili, kým jsou a jak chtějí žít – ve chvíli, kdy se rozhodli být res publicis – Rzeczpospolitou. (…) Nakonec\nsi můžeme položit otázku: kdo v konečném měřítku\nprosadil svou – Hitler, Stalin, nebo povstalci? Přestala\nVaršava existovat, zůstala sovětská, nebo je svobodná? Po sedmdesáti letech je vidět, že jsme popravdě\nneměli dostatek síly, abychom zvítězili, ale měli jsme\njí i tak dost na to, abychom svým neoblomným trváním na svobodě i přes porážku nakonec získali naši\nspolečnou věc. Povstání je mírou oné neoblomnosti.“\nTento pohled by v Polsku našel své nadšené obhájce\ni zaryté odpůrce. Nám přináší možnost seznámit se s jednou z perspektiv, z nichž Poláci nahlížejí své dějiny. Jestli\nbudeme Příběhy z Varšavského povstání 1944 číst jako\npodrobnou zprávu o důležité události 2. světové války,\nstřet konkrétních lidí s velkými dějinami nebo hozenou\nrukavici v debatě o historické politice a interpretaci národních dějin záleží na nás. Všechny tyto cesty kniha otevírá.\nMaciej Ruczaj (ed.): Chtěli jsme být svobodní…\nVydalo Občanské sdružení PANT v roce 2015,\npřeložili Michala Benešová, Josef Mlejnek,\nAnna Plasová a Martin Veselka.\nMaďarské letní festivaly se pro mnohé fanoušky dobré muziky staly pojmem. Než se vydáme na putování\npo těch nejznámějších, vrátíme se do roku 1984. Dramatické události v Pusztavači pamatuje už málokdo.\nVzduch zaplavil mrak pivních lahví. Rozvášněný\ndav čítající asi 200 tisíc hudebních fanoušků versus\nozbrojené složky a smečka psů. Uniformovaní vybíhají\nz lesa, část oblečených v civilu běží opačným směrem,\naby si ze stromů ukořistili dřevěné obušky. Horké hlavy\nskrápí proudy vodních děl. Ind Rómeš Čandra, předseda Světové rady míru a čestný host Mírového festivalu,\npláče. Ne však dojetím, všude kolem se vznáší hustý\nrůžový opar slzného plynu.\nPusztavačský mírový festival se zapsal do dějin trochu\njiným způsobem, než by si jeho organizátoři bývali přáli.\nA z části na tom měli sami podíl. Vinou pokulhávající organizace, špatného technického zabezpečení (na festivalu se\nprodávalo lahvové pivo, netočilo se do kelímků), nedostatkem obezřetnosti a souhrou několika náhodných událostí\ndošlo k dramatickému střetu návštěvníků se strážci zákona. Stačilo, aby byli neposlušní diváci šplhající na pódium\npříslušníky policie napomenuti a upozorněni, že pokud se\nneuklidní, bude akce ukončena. Následující vlna nevole\nvyústila v nevídaný střet, na jehož konci zůstali zhrzený\nČandra, zranění lidé, vyčerpaní strážci zákona, mrtví psi,\nhromady střepů a spousta uslzených očí.\nSituaci se podařilo uklidnit až Lórántu Schusterovi.\nFrontman skupiny P. Mobil předstoupil před všechny aktéry na pódium a požádal je o klid. Jeho kapela se\nnechtěla svého vystoupení vzdát, a tomu také dostála.\nVzduchem se místo létajícího skla a husté růžové mlhy\nzačaly linout první tóny písně „Zbav se napětí“.\nÓbudai-sziget je téměř tři kilometry dlouhý a půl kilometru široký budapešťský ostrov, poklidné místo s jedinečnou faunou a flórou vzdálené od ruchu velkoměsta. Avšak na jeden týden v roce na něm štěbetání ptáků\na šumění stromů ustane, lépe řečeno jeho tichou atmosféru přetnou struny kytar, přehluší lidský zpěv, křik\na smích, rozzáří se pestrými barvami, vzduch prosytí různorodá směsice kouře z vodních dýmek, tabáku,\npečeného masa, alkoholového odéru a potu. Zahalí se\ndo růžové mlhy, tentokrát jen do té pomyslné, která přítomné omámí a vtáhne do všudypřítomného veselí.\nSlovo sziget v maďarštině znamená ostrov a zároveň\npropůjčuje název jednomu z nejproslulejších a největších\nletních evropských hudebních festivalů. Svoji pozici si\nvšak musel postupně vydobýt. Začátky Ostrova svobody,\njak je také přezdíván, nebyly zdaleka tak růžové.\nVše začalo v roce 1993. Nápad uspořádat týden\npro mladé lidi, kteří spolu chtějí strávit prázdniny, se\nzrodil v hlavách Pétera Müllera Számaiho a Károlye\nGerendaiho. Festival Diáksziget, předchůdce dnešního\nSzigetu, tehdy navštívilo 43 tisíc hostů, přičemž jednodenní vstupenka vyšla na 300 forintů. Festival byl zajištěn pomocí jediného mobilního telefonu, celkové náklady tvořily 26 miliónů forintů a škody způsobené bujarou zábavou prý byly nevyčíslitelné.\nPo úspěšné premiéře následoval v devadesátém čtvrtém další (a ještě úspěšnější) ročník. Návštěvnost stoupla o 100 tisíc a náklady o téměř stejnou sumu. Ceny lístků se nezměnily. Jak se později ukázalo, pořadatelům to\nnásledně způsobilo nemalé finanční a osobní trable. Na\nrozdíl od předchozího roku zde vystoupili také zahraniční\ninterpreti. Jeho konání se navíc časově i tematicky prolínalo s výročím festivalové legendy jménem Woodstock,\ncož si (nad očekávání pořádajících) vysloužilo obdiv laické veřejnosti i mediální zájem veřejnosti odborné, včetně té zahraniční, a do dalších let přilákalo nové zájemce\nMezi domácí hvězdy, které zde zazářily, patří například Korai Öröm, Anima, Quimby, Locomotiv GT. Ze\nzahraničních kapel to byli třeba Jethro Tull, Ten Years\nAfter, dále Iron Maiden, Prince, v následujících letech\nzde vystoupili také Nick Cave, Franz Ferdinand, Blur,\nTame Impala, Manic Street Preachers a mnoho dalších.\nTéměř kultovní se stal televizní spot, ve kterém potomek oznamuje své matce: „Jdu vyvenčit psa.“ A jen tak\nmimochodem dodává: „Vrátím se až za týden.“\nZnačka Sziget posílila, ale zároveň zaznamenala citelné peněžní ztráty. Zvýšily se náklady, protože zahraniční\ninterpreti byli dražší než ti domácí. Nezbylo na zaplacení\ndodavatelům, například společnostem, které zajišťovaly\nzvuk a sociální zázemí v areálu. Díky jejich trpělivosti\na odhodlání organizátorů se podařilo bezvýchodnou situaci překonat, a multikulturní značka Sziget má najednou\nza zády sponzora v podobě věhlasného limonádového\nkoncernu. Původně koníček několika kamarádů se mění\nv profesionální společnost.\nJména hlavních taháků posledního ročníku, který se\nkonal od 11. do 17. srpna 2015, budou povědomá spíše vyznavačům středního proudu světového popu. Nic to\nvšak nemění na tom, že Robbie Williams, Florence and\nthe Machine, Alt-J, Avicii, Ellie Goulding a desítky dalších\ninterpretů společně s bohatým doprovodným programem\npřilákali na festival 441 tisíc návštěvníků z 95 zemí světa.\nTýdenní vstupné 78 000 forintů, zážitky k nezaplacení.\nPočínaje rokem 2010 bylo každoročně vyhlašováno výběrové řízení\nna Hlavní město maďarské písničky.\nPodmínky dané organizátory splnilo jako první město Eger, jež dokázalo najít vhodné místo ke konání akce, zajistit potřebné finanční\nzázemí a vytvořit poutavý program\nbez politické angažovanosti, věrný\npůvodní myšlence Dne maďarské\npísničky. V následujícím roce uspělo město Nyíregyháza, v roce 2012\nSzombathely a zároveň slovenské\nKošice a rumunský Sfântu Gheorghe\n(neboli Sepsiszentgyörgy), o rok\npozději Békéscsaba a poslední dva\nročníky se konaly v lázeňských městech Hévíz a Bük. Zdá se, že ročník\n2015 byl posledním, který Presserova\nspolečnost zaštiťovala. Jak z úst jejích členů zaznělo, nadále mohou\npořadatelům poskytnout pouze titul\nHlavního města, s podporu už však\npočítat nemohou, jelikož společnost\nv brzké době zanikne.\nn Festivalový pas. Pojedete? a termálního bohatství vás může okolí\nBalatonu nalákat i na jednu zajímavou\nkulturní akci, a sice na Balaton Sound.\nPokud jste ovšem fanoušky elektronické hudby. Sám Károly Gerendai,\njehož jméno už padlo v souvislosti se\nSzigetem, se myšlence na nový festival nejprve bránil. Prozradil, že zmíněný hudební styl mu není příliš blízký, ale jak se později ukázalo, rozšíření portfolia jeho společnosti byla trefa do černého. Do Zamárdi, na písečný břeh Balatonu, se podařilo přilákat nové publikum, navíc se Balaton\nSound s největším hudebním festivalem v zemi dobře doplňují.\nPlná cena vstupenky za čtyřdenní nepřetržitý příval hudby a zážitků\nse letos vyšplhala na 80 000 forintů,\nstejně tak jako u Szigetu však mají\nzájemci možnost zakoupit si lístek\ns předstihem za cenu výrazně příznivější. Návštěvnost je vzhledem\nke kapacitě areálu sice asi o třetinu\nnižší, než je tomu u Szigetu, ale rozhodně ne zanedbatelná. Mezi účinkujícími nechyběly známé tváře jako\nnapříklad Tiësto nebo Nicky Romero\na sobotní program byl za přispění\nhudebních hostů Faithless a Afrojack\nKromě prosluněných přeplněných pláží, vína, starobylých hradů\nThe World Music Expo se od předchozích událostí liší svým obsahem\ni zaměřením. 21. ročník pět dní trvajícího mezinárodního veletrhu\nworld music nabitého vystoupeními performerů z celého světa letos\npoprvé hostila země středovýchodní Evropy, a volba padla na maďarskou metropoli. Návštěvník měl na\nvýběr nejen z hudební produkce\nrůzných žánrů, ale také z řady filmů,\na nechyběly zde ani přednášky, konference či večírky.\nVeletrhu se pravidelně zúčastňují i zástupci vydavatelství, manažeři, promotéři a dramaturgové jiných\nfestivalů, kteří zde objevují nové\ntalenty a vybírají vhodné kandidáty\ndo vlastních programů. Velké oblibě se těší tzv. showcase, vystoupení\nskupin vybraných prestižní porotou,\na tradiční udílení cen Womex Award\nCeremony, během kterého byl letos\nza své počiny korunován Senegalec\nCheikh Lô. Následující rok se veletrh\npřesouvá z východu zpět na západ,\numělci budou mít šanci blýsknout se\npřed publikem ve španělském městě\nÚzce provázaná se Szigetem\nbyla také další hudební událost\npojmenovaná jako Den maďarské\npísničky, za jejímž konáním stál\nznámý maďarský hudebník a producent Gábor Presser, jehož jméno si\nmůžeme spojit s věhlasnou Omegou\nči již zmíněnými Locomotiv GT.\nAkce si kladla za cíl propagovat\na podporovat domácí vážnou hudbu,\ndále pak i rockovou, jazzovou, bluesovou a alternativní scénu. První\nochutnávka se konala v roce 2008,\nprávě před zahájením Szigetu,\nběhem takzvaného minus prvního\ndne. Dala vzniknout stejnojmenné neziskové organizaci (Magyar\nDal Napja Nonprofit Kft.), která každou druhou zářijovou neděli\nv roce zastřešovala hudební setkání v různých maďarských městech.\nKromě Budapešti probíhal festival\nzároveň v Debrecenu, Komárně,\nKecskemétu, Miskolci a na několika dalších místech v Maďarsku.\nwww.demokratickystred.cz l 37\nKdyž William Shakespeare psal Zimní pohádku, umístil její děj do země, která se nazývala Bohemia a ležela\nu moře. Anglický dramatik neměl valné ponětí o geografii střední Evropy. Předpokládá se ale, že jeho Bohemia\nmohla mít předobraz ve státu českého krále Přemysla Otakara II., který v letech 1253 – 1278 vládl říší rozprostírající se od Krkonoš po Jadran.\nBouřlivý život plný válek učinil z Přemysla Otakara\nkontroverzní postavu již za jeho života. Tragické smrti\nna Moravském Poli v srpnu 1278 pak vděčí za to, že se\nstal poutavým námětem pro beletrii i drama. Český král\npronikl již na stránky Dantovy Božské komedie, kde spolu se svým úhlavním nepřítelem Rudolfem Habsburským\nSoudobá kronika zná jeho označení jako krále železného a zlatého, obdivovaného pro své bohatství a obávaného pro sílu svých zbraní. V německém povědomí\nje Otakar (jeho jméno pro cizinu) chápán jako pyšný\npanovník, který využil rozvratu Říše k vlastní expanzi do rakouských zemí. Jeho pýchu pak potrestal chudý a skromný Rudolf Habsburský. V Čechách bylo\nPřemyslovo hodnocení rozpolcené již ve středověku.\nPodle Dalimila to byl špatný panovník, který příliš důvěřoval Němcům, což mělo způsobit jeho pád. Podobně jej\nviděl i František Palacký. Protestantský kronikář Pavel\nStránský v něm naopak viděl největšího českého krále.\nDnešní pohled je kompromisní: Přemysl není vnímán\njako mocichtivý tyran, historici ale otevřeně připomínají potíže způsobené jeho neuváženou politikou. Jedna\nvěc je ale nepochybná. Praha se za Přemyslovy vlády\npoprvé v českých dějinách stala jedním z politických a\nkulturních center Evropy.\nPodívejme se na různé aspekty Přemyslovy vlády.\nPo svém nástupu na trůn se zapletl do válek s uherským\nkrálem, které doprovázely celou jeho vládu. V mnohém navazoval na politiku svého otce Václava I., který\nse snažil získat rakouské a štýrské vévodství, spojené\ns rodem Babenberků. Zisk těchto zemí v roce 1252\npojistila nejen volba tamní šlechty, ale i Přemyslův sňatek s o třicet let starší Markétou Babenberskou.\nČeský král musel získané babenberské dědictví tvrdě\nhájit. Konfrontaci v letech 1253-1254 Přemysl ustál díky\núspěšné obraně a diplomacií. Další kolo střetů s králem\nBélou IV. na přelomu 50. a 60. let patří k největším vojenským triumfům Přemysla Otakara. V bitvě u Kressenbrunu\n(1260), jedné z největších bitev ve 13. století, český král\nrozhodně zvítězil a zajistil si vládu v Rakousích a Štýrsku.\nVojensky úspěšný byl Přemysl také na počátku 70. let proti\nBélovu synovi Štěpánovi V., kdy nakrátko obsadil západní Slovensko a Ráb. Díky tomu ale nedokázal zabránit\nvolbě Rudolfa Habsburského římským králem, což se mu\nza několik let mělo stát osudným.\nSoučástí uherských válek byly i boje s bavorským\nvévodou Jindřichem, který měl za manželku uherskou\nprinceznu Alžbětu. Výprava proti Bavorům v roce\n1257 skončila fiaskem. Pod částí českého vojska se\npři ústupu propadl most, část byla obklíčena, a až po\nněkolikadenním obléhání se Češi vykoupili a s ostudou se vrátili domů.\nAž do 70. let se Přemyslovi politicky většinou dařilo.\nKromě Rakous a Štýrska získal Chebsko (1266), Korutany\na Kraňsko (1270), a rozšířil svoji moc až k břehům\nJaderského moře. Vůči rozdrobenému Polsku se stavěl\ndo pozice hodného strýčka nebo protektora (na rozdíl od\nsvého syna Václava II., který v 90. letech Polsko obsadil),\nprotěžoval Piastovce a značné zásluhy měl při svatořečení\nkrakovského biskupa Stanislava.\nPo celou dobu vlády se Přemysl snažil mít dobré vztahy s papeži. Podnikl dvě křížové výpravy do pohanského\nPruska a Litvy. Při první zaznamenal úspěchy a založil\nměsto Královec (dnes Kaliningrad). Za druhou výpravou, která pro špatné počasí ničeho nedosáhla, stála snaha učinit z Olomouce misijní arcibiskupství.\nNerozřešitelnou otázkou zůstává, zda Přemysl usiloval o titul římského krále, potažmo císaře po konci dynastie Štaufů. České kroniky zmiňují, že v roce\n1255 tuto nabídku od určitých kruhů v Říši dostal\na zřejmě o ní vážně uvažoval. Čekal však na stanovisko\npapeže, který podpořil Viléma Holandského. Po jeho\nbrzké smrti došlo k dvojí volbě – Alfonse Kastilského\na Richarda Cornwallského. Alfons se do Říše nikdy\nnepodíval a Richard zavítal pouze krátce do Porýní.\nPřemyslovi jako nejbohatšímu a nejmocnějšímu říšskému knížeti tato situace vyhovovala, neboť měl volné ruce k vlastní expanzi.\nSilného vládce získala Říše až v roce 1273 v osobě\nkrále Rudolfa Habsburského, který přišel s programem\nnavrácení zcizených říšských majetků. Tato politika zcela jasně mířila proti českému králi a zároveň mířila do\nčerného, protože právní ukotvení Přemyslovy vlády stálo\nmnohdy na křehkých základech. V Čechách a na Moravě\nbyla jeho pozice panovníka nezpochybnitelná. Jinak\ntomu bylo v Rakousích a ve Štýrsku. Chebsko Přemysl\nanektoval, a aby svůj nárok ochránil, argumentoval, že jde o věno po\nmatce. Potíž byla v tom, že si na to\n„vzpomněl“ až 18 let po její smrti.\nKorutany Přemysl zdědil na základě\nzávěti posledního vévody Oldřicha,\nsvého bratrance. Ochráncem severoitalských měst ho jmenovala místní\nšlechta a měšťané. Přemysl navíc měl\nvšechna „nečeská“ území přijmout\nosobně jako léno od římského krále, což neustále odkládal. Rostoucí\nmezinárodní problémy se také spojily s potížemi doma, kde se Přemysl\ndostával do stále větších konfliktů se\nšlechtou, vůči níž vystupoval hodně autoritativně. Odnímal šlechtickým rodům hrady a nutil je směňovat\nmajetky, což mu na popularitě nepřidalo. Nejznámější je Přemyslův konflikt s jihočeskými Vítkovci.\nAni zlá léta 1278-1283, kdy zemi\nsužovaly hladomory, loupeživé bandy a zvůle šlechty, nedokázala tuto\naktivitu za Přemyslovy vlády zvrátit. Následník Václav II. se zároveň\ndokázal poučit z chyb otce, našel\nmodus vivendi s místní šlechtou\na pokračoval v rozvoji země, který\nn Přemyslovská doména za krále železného a zlatého. symbolizoval pražský groš jako stabilní měna. Význam českého království dokázal ilustrovat i ziskem\npolské koruny a vlády v Uhersku\npro svého syna Václava III.\nPřemysl Otakar II. po sobě zanechal spoustu zrezivělých mečů po\ncelé střední Evropě. Na druhou stranu, půjdeme-li po pravoúhle rozvržené síti ulic středu města nebo\nkolem nádherného gotického kostela, je to možná díky králi železnému a zlatému. Různé nálepky\npanovníků jako válečník, diplomat,\nbudovatel, silný nebo slabý král ne\nvždy souvisí s realitou. Často jsou\njen obrazem a odrazem osobnosti\nv dějinách, jeho vzpomínkou. Když\nchceme hodnotit dějinné postavy,\nnemá příliš smysl hodnotit je podle tehdejších měřítek – byli tu horší,\nZdroj: Dějiny zemí Koruny české\ntu lepší lidé své doby. U Přemysla se\nmůžeme rozhodnout, zda je pro nás\ndůležitější expanze a prestiž, nebo\nkulturní a ekonomický pokrok.\nPolitiku Přemysla Otakara II.\nnelze hodnotit jen podle získaných\núzemí, ale spíše podle schopností si\nje udržet a spravovat ku prospěchu\nvšech. A tady Přemysl fatálně selhal.\nJeho samotného to stálo život, české\nzemě jeho politika uvrhla do několikaleté anarchie a rakouské země\nzískaly krutějšího panovníka, který je ždímal ještě víc než Přemysl.\nPokud toto hodnocení staví českého\nkrále do nepříznivého světla, dá se\nnajít něco, co mu lze přičíst k dobru. Přemysl pokračoval v politice,\nkterou středověk zná jako „zlepšování země“. Za jeho vlády proběhla\nnejvětší vlna zakládání nových vesnic a vzniklo zhruba padesát měst,\nbyly káceny lesy, aby na jejich místě vznikla pole, budovaly se nové\ncesty, mosty, mlýny, doly na vzácné kovy (před Kutnou Horou to\nbyla Jihlava). Země se zalidňovala\na vzkvétala, stávala se z ní ekonomická i kulturní velmoc.\nwww.demokratickystred.cz l 39\nBudapešť, Varšava a Bratislava. Hlavní města našich kolegů z Visegrádské čtyřky představují v rámci svých zemí\nhlavní turistický magnet. Tento článek hledá odpověď na otázku, proč vlastně dnes vypadají tak, jak vypadají,\njak se vypořádala se svým přerodem v moderní metropoli a co po této proměně zbylo z jejich minulosti.\nMetropole jsou uzlovým bodem každého státu, jádrem pokroku a zároveň jeho symbolem. Hlavní města\ndnešní Visegrádské čtyřky vznikla už v hlubokém středověku, ale do současné podoby rozkvetla (či odkvetla) v relativně krátkém čase, zhruba od druhé půlky 19.\nstoletí. Přesto, že mechanismus přerodu historického\nměsta v moderní metropoli je podobný napříč Evropou\na Západní civilizací vůbec, je nutné zmínit, že každé\nz těchto čtyř měst má svébytný charakter. Formovaly\nho jiné situace a vyrůstalo z jiného podhoubí. Nejlépe\nse to ukáže na konkrétních příkladech. Tak tedy vzhůru\ndo Budapešti, Varšavy a Bratislavy. Stověžatou Prahu si\nnecháme na samostatný článek.\nZačněme u Budapešti. Ta byla od základů přestavěna jako velká metropole Uher a mezi popisovanou skupinou je to dnes jediné město, které téměř nemá historické jádro (zbyla pouze část okolo Budínského hradu). Mocné uherské šlechtické rody totiž po rakouskouherském vyrovnání v roce 1867 chtěly pro uherskou\nčást vybudovat reprezentativní moderní metropoli. Do\nté doby vlastně Budapešť neexistovala. Byla zde na\ndvou březích Dunaje dvě samostatná protilehlá města\nBuda a Pešť a spojena byla až přes odpor samospráv\nnařízením shora v roce 1872. Během poslední třetiny\n19. století se Budapešť radikálně proměnila v moderní velkoměsto s příslušnou infrastrukturou, které chtělo\nkonkurovat Vídni, ale nechtělo se jí vědomě podobat.\nObě části města se spojily slavným řetězovým mostem\nSzéchenyi a mnohem větší východní část (Pešť) získala\nnový půdorys. Nové město bylo vymezeno okružní třídou na místě zasypaného dunajského kanálu, což byla\nčástečně inspirace Vídní. Oproti vídeňské Ringstrasse\nse však na budapešťské okružní třídě neměly nacházet\nhlavní městské budovy, ty byly vyprojektovány podle\nlondýnského a berlínského vzoru především na dunajském nábřeží a to včetně obrovské novogotické budovy\nparlamentu. Do množiny inspirací přibyla ještě Paříž,\nze které byla přinesena myšlenka výstavného širokého\nbulváru napříč centrem města od Dunaje na východ, až\nk nádraží Keleti a velkému městskému parku.\nOdvrácenou stranou této doby byl pak prakticky nekontrolovaný rozvoj předměstí, který další koncepční vývoj Budapešti velmi poškozoval. Město pod\ndominantou Budínského hradu rychle rostlo a před první světovou válkou mělo i s aglomerací už přes milion obyvatel, což byla asi polovina tehdejší populace\nVídně. Velkorysé urbanistické plánování ale způsobilo,\nže zalidnění centra je docela řídké. Budapešť byla také\nmnohem průmyslovější než třeba Praha a koncentrovala\nv sobě třetinu veškerého uherského průmyslu. Velikost\nměsta, které v sobě až nezdravě shromažďovalo vše\npodstatné z Uher, se pořádně vymstila po první světové válce. Maďarsko, kterému zbyla asi třetina území,\nmělo najednou ohromně naddimenzovanou metropoli\na k ní jen malý stát. Důsledky tohoto stavu, které byly\npodobné situaci Vídně v Rakousku, jsou vidět dodnes.\nZemě s menším počtem obyvatel než Česká republika\nmá ve svém srdci metropoli s téměř 1,8 milionu obyvatel, přičemž s přilehlou zástavbou jich má dokonce\npřes 3 miliony, tedy přibližně třetinu maďarské populace. Jde o jen složitě zvládnutelný nepoměr. Proměna\nBudapešti též způsobila, že pro klasického turistu je,\nkromě Budínského hradu, mostu Szécheniy a hudebního festivalu Szigét, zajímavá spíš jen z hlediska městského urbanismu. A to je málo.\nTo Varšava, populačně tehdy i dnes srovnatelná\ns Budapeští, měla v druhé polovině 19. století naprosto opačný problém. Jestliže Budapešť se ve zběsilé\nmodernizaci historicky vykořenila, Varšava se měnit\nnemohla skoro vůbec. Díky protiruskému povstání ztratila status hlavního města a navíc byla součástí\nsystému pevností a infrastruktury pro zdejší třicetitisícovou posádku ruské armády, čímž byla velmi paralyzována. Hlavní těžiště Varšavy se nacházelo na levém\nbřehu Visly (jižnější Staré a severnější Nové město),\npravobřežní předměstí Praga bylo chudé a nevýznamné. Sever tehdejšího města byl přepásán pevnostním\nsystémem Alexandrovské citadely a díky zbudování\nfortifikačního pásu ve varšavském předpolí i množství\nkasáren se město tísnilo na malém prostoru. Tehdy\nse alespoň rozvíjelo směrem k jihu, k Vídeňskému\nnádraží, kde vznikaly na pravoúhlém půdorysu velkoměstské budovy. Pro Varšavu tak byla charakteristická především velmi hustá zástavba a díky neexistující městské samosprávě carského Ruska také alarmující hygienická situace s nedostatečnou moderní infrastrukturou. Hospodářsky se ale město rozvíjelo solidně, stejně jako schopnosti místní elity, a po první světové válce tak Varšava plynule přešla do role hlavního\nměsta nového polského státu.\nVcelku citlivý přístup představitelů Varšavy k historickému jádru bohužel zhatilo totální zničení Varšavy\nběhem druhé světové války. Město programově srovnané se zemí, které se tím dostalo do téměř mytické\nspolečnosti antického Korintu\na Kartága, muselo být postaveno\nznovu. Už pod novým komunistickým vedením bylo historické centrum města s hlavními dominantami poměrně citlivě znovu postaveno a z původních trosek se využilo\nvše, co šlo. Úspěch stvrdil zápis\nrekonstruovaného Starého města\ns hradbami, barbakánem, královským hradem a katedrálou sv. Jana\ndo památek UNESCO v roce 1980.\nVěrnost rekonstrukce ale nebyla\núplně dokonalá. Nová Varšava byla\npostavena na pravidelnějším půdorysu a s širšími ulicemi, z ideologických důvodů nedošlo k obnovení některých staveb a co víc, novou\na zdaleka viditelnou dominantou\nse stal Moskvou inspirovaný Palác\nkultury (později doplněný na sever\ni na jih od centra skupinami výškových budov). Důležité ovšem je,\nže Varšava se nenechala vymazat\nz mapy a případnému návštěvníkovi má i dnes co nabídnout.\nBratislava je, jak známo, ze čtyř\nvisegrádských hlavních měst jediná, která nepatří mezi velkoměsta. Odlišností se ale najde víc. Ve\nměstě na rozhraní třech národností mělo naprostou většinu německé a maďarské obyvatelstvo, přičemž Maďarů díky úspěšné maďarizaci Uher rychle přibývalo.\nTakové národnostní rozdíly mezi\nmetropolí a jejím zázemím ostatní kolegové z V4 neměli. Navíc\njsou tyto metropole přirozenými\ncentry svých států, ale Bratislava,\nležící na hranicích, byla od většiny Slovenska alias Horních Uher\nodloučená. To se potvrdilo i v přerodu Bratislavy na moderní město. Takže zatímco naprostá většina dnešního Slovenska se ve vývoji značně opožďovala, Bratislava,\nodkud je to po rovince do Vídně\npodobně daleko jako z Prahy do\nKolína, přebírala inovace celkem\nsvižně. Naštěstí to neznamenalo,\nže převezme i rozvojový model\nVídně a přebuduje svoje křivolaké historické jádro v moderní city.\nKdyž totiž přišla industrializace do\nBratislavy, měla už od dob Josefa\nII. zbořenou velkou část hradeb.\nTo spolu s menšími finančními\nmožnostmi hrálo důležitou roli\npři zachování historického centra,\nprotože v té době běžné boření již\nnepotřebných hradeb a tím i zisk\nsouvislého pásu nových pozemků,\npředstavovalo pro tehdejší města\nneopakovatelnou příležitost k velkému plánování své budoucnosti.\nA v té často nebylo pro památky\nmísto. Bratislavské hradby pak byly\nčástečně včleněny do zdí nových\nbudov, dodnes se však zachovala\ntřeba západní část hradeb Starého\nměsta a v severní části centra\ni Michalská brána. Po obvodu jen\nmírně přestavovaného historického\npokračování na straně 42\nn Nevěřili byste, že se jedná v podstatě o novostavbu. Varšavské staré město. Zdroj: Wikimedia Commons\nwww.demokratickystred.cz l 41\ndokončení ze strany 41\njádra pak vznikaly první parky. Okolo vnitřního města\nse zahušťovaly prstence předměstí, přičemž do sebe\nna severu včlenily i dosud separovaný barokní Letní\narcibiskupský palác a rokokový Grasalkovičův palác\nse zahradami. Tyto paláce jsou dnes sídly slovenské\nvlády respektive prezidenta. Severní a východní hranici rozvoje města vytyčila železnice, koncem 19. století přibyl i most přes Dunaj.\nVelmi zajímavou částí města bylo historické\nPodhradie s židovskou čtvrtí, které obklopovalo Bratislavský hrad a vyplňovalo prostor mezi ním\na vlastním městem. Se vznikem Československa se\nzačal v tehdy devadesátitisícovém městě posilovat slovenský živel, dosavadní název Prešpurk se změnil na\nten dnešní a přibyly tu i zajímavé moderní stavby. Přes\nodsun Němců po druhé světové válce byl následující\nrozvoj města vcelku uspokojivý. V padesátých letech\ndokonce začala rekonstrukce Bratislavského hradu,\nkterý byl od Napoleonských válek ruinou. Bohužel se\nve stejnou dobu začal rozjíždět monumentální plán,\nv jehož rámci byla mezi hradem a Starým městem protažena rušná silnice, rozšířeny nábřežní komunikace\na postaven nový Most SNP přes Dunaj. Díky tomu bylo\nsrovnáno se zemí skoro celé historické Podhradie i se\nžidovskými památkami. Centrum Bratislavy se stalo rozděleným a zraněným městem. Pokud jste někdy\nnadávali na stavbu pražské magistrály, tak na příkladu Bratislavy se jasně ukazuje, že mohlo být mnohem\nhůř. Ale i přes to nabízí rozlohou nevelké historické\njádro Bratislavy zajímavou atmosféru, řadu památek\na kouzelných míst.\nVisegrádské metropole jsou zajímavou skupinou, která má leccos společného a hodně odlišného.\nKromě toho rozdílného, jehož část je popsána výše, je\nspojovala např. významná židovská menšina. Nutno\ntaké připomenout, že všechna tato města si v minulosti prošla něčím, co na nich zanechalo hluboké šrámy. Praha při asanaci na přelomu 19. a 20. století,\nBudapešť při své totální přestavbě během třetí třetiny 19. století, Varšava během druhé světové války\na Bratislava za doby vlády komunistické strany. Jedná\nse prostě o živoucí místa paměti na zásadní činy\ndob minulých, o kterých předávají poselství dalším\nn Most, který spojil Budín a Pešť. 42\nKaždé město má svou odvrácenou tvář, a častokrát nás překvapí, že se s ní\nmůžeme setkat kousek od nablýskaných cukrátek v centrech. V Praze to\nbýval Josefov, dnes je to Žižkov. V Budapešti to býval a stále je Josefov,\nJózsefváros – osmý okrsek, tzv. nyócker.\nn Možná to bude brzy dobrá adresa… Tisíce stříkaček\nJe to vlastně paradoxní, protože\nať přijedeme do Budapešti vlakem\nnebo autobusem, první čtvrť, kterou v Budapešti poznáme, je právě Józsefváros, čtvrť s nechvalnou\npověstí. Sousedí totiž jak s vlakovým Východním nádražím (Keleti\npályaudvar), tak s Népligetem, kam\npřijíždí autobusy. První, s čím se\ntedy můžeme setkat, je budapešťský\nHarlem, jak Jozsefváros nazývají samotí Maďaři. Není to vyloženě\nškaredá čtvrť, byla postavena koncem 19. století a najdeme v ní spoustu pěkných i významných staveb –\nNárodní muzeum, Semmelweisovu\nlékařskou univerzitu, krásné kostely nebo hlavní budapešťský hřbitov, který rozhodně stojí za návštěvu. Ale jsou tu i staré činžáky, čtvercová uliční síť a parky. Jako po celé\nBudapešti, jen s tím rozdílem, že\nfasády, chodníky a silnice se tu již\ndlouho neopravovaly. Zrezlé cedule a zábradlí, vytlučená skla lamp\nnebo rozdrolené chodníky, zašedlé vývěsní štíty, smetí a psí výkaly, i to vytváří kolorit osmé čtvrti.\nVzhledem k těsné blízkosti centra Budapešti sem občas zabloudí turisté, ale rychle své kroky otočí zpět. Není se čemu divit, samotní\nBudapešťané do Józsefváros nechodí příliš rádi.\n„Neupravenost“ ulic ale není jediným důvodem, proč do osmé čtvrti,\nvyjma jejích obyvatel, nerado chodí tolik lidí. Hlavní příčinou je všudypřítomnost drog a všech následků, které s sebou jejich užívání nese\n- vysoká kriminalita, prostituce, špína, zfetovaní lidé, kteří mohou být\nnebezpeční svému okolí, a poházené\npoužité injekční stříkačky na každém\nrohu. Jsou to právě stříkačky, které představují největší riziko, protože jsou úplně všude – na ulicích,\nv odpadkových koších, na dětských\nhřištích nebo v poštovních schránkách. Dobrovolníci, kteří pomáhají závislým lidem, podle svých slov\nposbírají měsíčně tisíce stříkaček.\nnebezpečné, i svého jedinečného\nducha. Život se zde neodehrává za\nšpinavými okny, ale přímo na ulicích. Malí kluci hrají karty na zaparkovaných autech, a ti velcí hrají čáru\no peníze, sousedi spolu klábosí, když\nse potkají, a je jim jedno, zda jsou na\nopačné straně silnice. I přítomnost\nněkolika vysokých škol dokazuje, že\nJózsefváros na tom nebude tak zle.\nTřeba se časem podaří vymýtit drogový mor a „osmička“ se stane stejně\ntrendy čtvrtí, jako je „sedmička“.\nSedmá čtvrť, Erzsébetváros, která s Józsefváros sousedí, byla dlouhou dobu polozapomenutou nebezpečnou čtvrtí. Předtím zde žili převážně Židé, z nichž se jen málo\nvrátilo z hrůz druhé světové války.\nPosledních dvacet let se ze sedmé\nčtvrti stává módní čtvrť pro mladé,\nhipstery a turisty, kteří si chtějí užít\nměsto hlavně v noci. Vedle synagog\njsou tu totiž tzv. romkocsmy – kluby, které vznikly v polorozpadlých\ndomech. Kluby s neopakovatelnou\natmosférou, se starým nábytkem\nnebo tureckými záchody. Třípatrové\nlabyrinty místností s oprýskanými zdmi, ve kterých se pravidelně\nkonají různé kulturní akce, se staly\ndalším lákadlem a důvodem, proč\nBudapešť určitě navštívit. Možná\npodobný osud čeká osmou čtvrť,\nJózsefváros, nebo si to alespoň\nmůžeme toužebně přát.\nJózsefváros má ale přes své nástrahy, které jsou bezesporu zdraví\nwww.demokratickystred.cz l 43\nVisegrád a EU\nRakousko - země neznámá\nRoční předplatné stojí 180 Kč i s poštovným.\nMísto utrpení milionů lidí během 2. světové války. Největší nacistický koncentrační tábor na okupovaném území Evropy, v němž byly realizovány vražené plány na vyhlazení celých národů, především Pol...\nPiłsudski vs. Dmowski: boj o podobu polského státu (Jan Škvrňák)\nPro rok 2015 bylo typické rovněž působení takových subjektů, které se samy neprofilovaly na tradičním pravolevém politickém spektru, nezastávaly obsáhlejší ideologická východiska a pozice. Působily...\nBulletin Zlivská kytara 2015 včetně výsledků\nNa Zlivské kytaře 2015 nepadl loňský rekord v počtu přihlášených účastníků, ale letošních 186 rozhodně není málo a pořadatelé měli co dělat, aby přehlídka proběhla v tradičně příjemné a klidné atmo...\nprotestům doma i v zahraničí ve vládní koalici s lidovci. Tato role jim očividně nesvědčila, Svobodní se stali součástí mocenských struktur, které sami dlouhodobě vytrvale kritizovali. Následovala ...