Boj o záchranu vrcholí! Vsaďte si a získejte 150 Kč zdarma! - Sport.cz\nBoj o záchranu vrcholí! Vsaďte si a získejte 150 Kč zdarma!\nKomerční článek - 29. června 2020 15:20\nElitní česká fotbalová soutěže spěje do finiše. Zatímco mistrovská tajenka již byla rozluštěna, o udržení v lize budou týmy svádět ještě tuhý boj. V sestupových vodách je namočené trio Příbram, Opava a Karviná. Kdo poputuje do druhé ligy přímo, a které dva celky bude čekat baráž? Vsaďte si a sledujte všechna utkání nejvyšší české soutěže v přímých přenosech na TV Tipsport! Získejte navíc 150 Kč zdarma na své první sázky!\nPříbram má po 33 kolech na svém kontě 25 bodů stejně jako Opava. Karviná je na tom o něco lépe (27), ale ani ta nemá zdaleka nic jisté. Nyní se představí ve Zlíně, který porazila třikrát v řadě! Opava doma hostí Olomouc, a kdyby se opakoval trend z předchozích šesti zápasů, jistě by se Slezané nezlobili. Ani jednou totiž hostující tým během této série nevyhrál (4-2-0). Příbram se utká s Teplicemi, které Středočechy před dvěma týdny vypráskaly 4:0. Jak dopadne nadcházející klání? Vsaďte si a buďte u toho i vy v přímých přenosech na TV Tipsport!\nPříbram jasný favorit\n„Zápas Teplic s Příbramí má podle mého jasného favorita. Severočechům už o nic nejde, naopak domácí jsou ve skupině o záchranu poslední, ale vítězství by je posunulo o dvě příčky výš. Nedivil bych se ani, kdyby hosté přijeli s několika dorostenci na zkoušku,“ uvádí Donalds v analýze na ostrou jedničku v kurzu 1,7.


Co vás čeká, když věříte spamu a necháte si zvětšit penis? Zklamání, Jak zvetsit Penis Sledujte online\nJak zvetsit Penis Sledujte online. Indické metody zvětšení penisu\nAť už máte podprůměrný velikost penisu , nebo prostě chcete přidat nějaké další do své stávající velikosti , s tolika možnostmi penis vylepšení které máte k dispozici , kde začít. Pokud přemýšlíte nad tím, jak zvětšit svůj penis, dobrou volbou může pro Vás být chirurgická metoda. Tipy, jak si v seniorském věku zvýšit svůj finanční standard. Stealth pro muže funguje tak, že díky jeho nošení dochází k mechanickému natahování penisu. Tím páde u penisu je zapotřebí rozšířit topořivá tělíska, aby došlo k většímu prokrvování penisu a jeho natahování a rozšiřování. Stealth unkátní právě i proto, že se nabízí až v 99 různých variantách a dokáže se tak přizpůsobit každému muži.\nJak lze prodloužit penis? - janahusakova.cz\nCo nejdrive, zvysit penis\nNejen moderní medicínské testy prokázaly účinnost cviků, ale také naše testování to potvrdila a čtenáři si ji nemohu vynachválit. TIP: Pokud tě zajímají rychlé a kvalitní výsledky, potom vyzkoušej jedničku na trhu mezi produkty na zvetšení penisu s názvem Vimax Jak zvetsit Penis Sledujte online.\nStealth - pomůcka na prodloužení penisu A24 — janahusakova.cz\nOstatní bohužel vytvořili amatéři, kteří napodobili stávající, které nemají moc velkou účinností a v častých případech dochází k poranění.\nPokud jste si pročetli naše celé webové stránky www. Jak zvetsit Penis Sledujte online takovémto případě, je zapotřebí udělat ze silnic, dálnice, aby nedocházelo k dopravním zácpám. Tím páde u penisu je zapotřebí rozšířit topořivá tělíska, aby došlo k většímu prokrvování penisu a jeho natahování a rozšiřování.\nČasté poruchy erekce jsou právě zapříčiněné ucpanými nebo tenkými topořivými tělísky.\nKaždý chlap to pozná, nelze to blíže popsat Pokud zahřívání podceníš, cviky na penis nebudou Jak zvetsit Penis Sledujte online takový efekt a může dojít ke zranění. Není špatné zopakovat zahřívání po dokončení cviků, můžeš tak urychlit hojení a regeneraci.


Kardinál a sirotci\nKardinál Dominik Duka předčil alibismem svých výroků naše politiky. Když křesťanský duchovní zcela opomene zmínit pomoc potřebným, je to prostě donebevolající.\nPřijmout padesát dětí, sirotků, z přeplněných táborů v Řecku a jinde, mnohaletý krvavý konflikt v Sýrii nevyřeší. Zároveň to rozhodně není nic neřešitelného, nic, co by vytvářelo závažné problémy, nebo dokonce ohrožení v zemi, která by se těchto dětí ujala. Věcně vzato, vzrušená debata kolem tohoto návrhu je vlastně absurdní a je pochopitelná jen na pozadí protiuprchlické a protiimigrantské hysterie, která nemá nic společného s reálným vyhodnocováním rizik.\nJe-li zásadové odmítání přijmout byť jen jednoho imigranta tváří v tvář sirotkům válečného konfliktu v uprchlických táborech těžko přijatelné z hlediska prosté humanity, podobný (třeba zaobalený) postoj ze strany křesťanského duchovního už je donebevolající. Kardinál Dominik Duka se už od svých oblíbených politiků tak dobře naučil obratnému nicneříkání, že je v jejich vlastní disciplíně hravě strčí do kapsy.\n„Do této debaty nejsem schopen meritorně zasáhnout,“ uvedl na dotaz, jaký je jeho postoj k přijetí padesáti syrských dětí. Nevíme, co přesně si kardinál Duka představuje pod slovem „meritorně“, ale zřejmě cosi jako politické konsekvence či technické problémy spojené s podobnou akcí. Z hlediska křesťanského by se ovšem jako meritum věci nabízel spíš rozměr morální.\nKteré děti jsou pro nás přijatelné a které ne? Těžko hledat lepší příklad toho, jak jsme se přiblížili obecné necitelnosti. Repro DR\nA ten snad nemůže být jasnější. Ujímat se sirotků patří od samých prapočátků křesťanského učení v době starozákonních proroků k jeho podstatě. Co už může být jasnějšího, než neodmítat pomoc osiřelým dětem, obětem války? Samozřejmě, tato pomoc se ideálně má uskutečňovat v místě konfliktu, cílem by mělo být, aby válkou zničená země mohla být obnovena a neutrpěla masovým odlivem lidí. Ale to je dlouhodobý cíl, a nouze obětí války je tady a teď.\nNěkteří, jak jsem si povšiml, v dnešní debatě pochybují, že jde o skutečné sirotky, pokud jsou to třeba kluci mezi 12 a 17 lety s nezbytnými „ajfouny“ jako symbolem maskované invaze do Evropy. Prý by se muselo najít padesát předškoláků, aby to bylo pro lidi opravdu přijatelné. Těžko se dá najít lepší důkaz, jak jsme se přiblížili obecné necitelnosti, lhostejnosti a otrlosti.\nZa pozornost stojí ještě jedna odpověď pražského arcibiskupa. Když mu připomněli, že za návrhem stojí někteří lidovečtí poslanci a obecně lidé blízcí církvi, odvětil: „Ano, obecně řečeno, všichni víme, že je třeba pomoci potřebným, na druhé straně ale také víme, že je to v dnešní době do jisté míry politický zápas. Z toho důvodu nedokáži odpovědět.“\nTo, že i věci jako pomoc válečným sirotkům se stávají předmětem politického zápasu, skutečně všichni víme. I předkladatelé návrhu na přijetí sirotků měli kromě ryzí humanitární motivace možná také určité politické pohnutky, chtěli tím oslovit ty, kdo považují takovou pomoc za důležitou, křesťanskou, nutnou. To ale neznamená, že jejich aktivita byla pouhým politickým kalkulem. Naznačovat něco podobného znamená zcela rezignovat na rozlišování.\nAlibismus ve slovech nejvyššího představitele české katolické církve je skutečně vybroušený. Obecně řečeno, všichni víme, že je třeba pomoci potřebným... svatá pravda. Jenže ti potřební nejsou nějaká obecná kategorie, jsou to vždy konkrétní lidé, a jejich situace není obecná, ale konkrétní a reálná. To, že se kvůli nim někde vede nějaký politický boj, není jejich vina.\nDo kontrastu s výroka kardinála Duky lze postavit prohlášení, které k věci na svém Facebooku poskytl pražský světící biskup Václav Malý: „Je trapné, s jakou rádoby zásadovostí odmítá premiér Babiš, aby Česká republika přijala syrské sirotky. Populismus a podbízení se těm, komu je solidarita s potřebnými neznámá. Česká republika tím ztrácí věrohodnost. Ostuda padá na nás všechny.“\nPodobné prohlášení od kardinála Duky zřejmě nebylo možné čekat. Co ale bylo možné čekat a co by představitel jakékoli církve nikdy neměl opomenout, je slovo o tom, že pomoc potřebným je důležitá vždy, ať již se vedou jakékoli politické zápasy a veřejné mínění je většinově nakloněno jakýmkoli směrem.\nKardinál Duka se stále těší důvěře a oblibě u nemalé části veřejnosti. Mnozí ho mají rádi za schopnost vyjadřovat se k různým věcem, považují ho za obránce svobody, rodiny, křesťanských hodnot. Jak vím z vlastní zkušenosti, nejsou mezi jeho příznivci jen nesnášenliví xenofobní konzervativci, stejně jako mezi nimi nejsou jen věřící. O to větší škoda je, že kardinál Duka promeškal příležitost říct něco, co má jednoduše v popisu práce.\n19. září 2018 v 9.56


Slavkov B - Kylešovice 3:2 - Opavský a hlučínský deník\nSlavkov B - Kylešovice 3:2\nSlavkov - Pěkné utkání s řadou šancí, a hlavně gólů, viděli diváci v sobotu ve Slavkově. Přestože v konečném účtování zvítězili domácí, utkání pro ně nezačalo zrovna růžově.\nJako první totiž skórovali hosté. Škobrtal si naskočil na míč ze standardní situace a rozepsal gólový účet zápasu. Rozdílem 0:1 skončil i první poločas. V tom druhém přišlo i rapidní zlepšení slavkovského celku.\n„Za výkon ze závěrečného dějství musím svým klukům skutečně poděkovat, protože posledních pětačtyřicet minut odjezdili a šli na doraz,“ vzdal holt svým svěřencům trenér domácích Martin Greipel.\nPár minut po začátku druhé půle bylo nasnadě vyrovnání, když Marek krásnou technickou ranou poslal míč k levé tyčce Grobarovy brány. O pět minut později dokonce Slavkovští vedli potom, co vypálil Gavenda a balon se zastavil až o síť kylešovické svatyně. Ještě jednou však zápas mířil do nerozhodného stavu, když se Škobrtal opřel do míče přibližně na dvaceti metrech a překonal gólmana Klementa.\nZanedlouho následovalo břevno Pavla Anděla, ale o rozhodující moment se postarali domácí. Binder přiťukl Krumerovi a druhý jmenovaný potom ustanovil skóre v poměru 3:2.\n„Dle mého jsme oprávněně vyhráli. Konečně se nám povedlo přetavit stoprocentní šance v góly. Rozhodla naše větší bojovnost a hlad po třech bodech,“ poznamenal dále Martin Greipel.\n„Utkání bylo vyhecované z obou stran se šťastnějším koncem pro Slavkov. Osobně si myslím, že zápasu by nejvíce slušela remíza,“ dodal sportovní manažer Kylešovic Michal Halámek.\nSlavkov B - Kylešovice 3:2 (0:1)\nBranky: 49. Marek, 54. Gavenda, 82. Krumer – 26. a 70. M. Škobrtal\nSestava Slavkova B: Klement – Kapitán, Tichý, Marek, Mrůzek – Cahel (6. Gilík), Binder, Gajdoš, Bajgar (78. Beck) – Gavenda (70. Vícha), Krumer\nSestava Kylešovic: Grobar – Žídek, Führich, M. Škobrtal, Škrobánek – P. Anděl, M. Anděl, Marh, Myslikov – Gibes (65. Gebauer), Jelenek\n(dus, hab, rob)


Nebojte se akné - Ordinace.cz\n( Redakce Ordinace.cz | přečteno: 11788x )\nNení nikdo, koho by akné s větší či menší intenzitou nepotrápilo. Přicházející plesová sezóna nekompromisně položí otázku, jak vylepšit svůj vzhled. Není nikdo, koho...\nNení nikdo, koho by akné s větší či menší intenzitou nepotrápilo. Přicházející plesová sezóna nekompromisně položí otázku, jak vylepšit svůj vzhled.\nNení nikdo, koho by akné s větší či menší intenzitou nepotrápilo. Někdo jeho projevy považuje za banální kosmetický defekt, pro jiného jsou noční můrou. Jako všechna onemocnění postihující obličej komplikuje mladým lidem život a může negativně ovlivnit jejich psychiku a sebevědomí. Přicházející plesová sezóna nekompromisně položí otázku, jak vylepšit svůj vzhled. Pomoci mohou kožní lékaři, kteří projevy tohoto onemocnění dokáží vhodnými léky cíleně odstranit. Neodborná léčba nebo různé „ověřené“ laické recepty mohou stav nemoci zhoršit.\nCharakteristické projevy akné vznikají jako odpověď pokožky na hormonální změny, nejčastěji spojené s dospíváním. Zvýšená tvorba kožního mazu a zhrubnutí zrohovatělé povrchové vrstvy pokožky vede k ucpávání a rychlému naplňování vlasových váčků tukem, který vytváří živnou půdu pro růst bakterií. Ty právě rozkladem tuku uvolňují látky, které vyvolají zarudnutí a bolestivé zánětlivé změny. Každá kůže však nereaguje stejně, proto se setkáváme s různě těžkými projevy akné od černých ucpaných pórů až po závažné hnisavé projevy, zanechávající na tváři jizvy. Nejběžnější jsou lehké a středně těžké zánětlivé formy akné, projevující se bílými hnisavými pupínky.\n„Aby byla léčba úspěšná, musí zasáhnout co možná nejvíce příčin vedoucích k aknózním projevům,“ říká doc. MUDr. Jarmila Rulcová, CSc., ze specializované ambulance na léčbu akné kožní kliniky v Brně, která se zabývá léčbou akné řadu let. Pro léčbu akné se používají retinoidy, antibiotika, desinfekční látky, ale i hormonální léky. „U běžných zánětlivých forem akné máme vynikající výsledky s kombinací místně aplikovaných retinoidů s antibiotiky,“ dodává doc. Rulcová. Právě retinoidy jako jediné mají tu výhodu, že nejen snižují tvorbu kožního mazu a léčí akutní projevy akné, ale dokáží svým působením předejít jejich vzniku. Pacienti musí být důslední a trpěliví. Úvodní léčba akné trvá dva až tři měsíce. Nicméně i nadále je potřeba pokračovat odpovídající udržovací léčbou. „Je tomu podobně jako s čištěním zubů, o které se také musíme starat pravidelně,“ prohlásil profesor Cunliffe z Velké Británie během Evropského dermatologického kongresu v Praze v r. 2002.\nNevhodné je ošetřování akné pomocí pleťových vod a masek, které pokožku silně vysušují nebo nešetrné vytlačování obsahu pupínků.\nI v této oblasti přibývají nové léky, které rozšiřují možnost léčby a mění používané léčebné postupy.\nJestliže se na plese, a nejen tam, chcete blýsknout pletí "bez pupínků", je nejvyšší čas navštívit svého dermatologa.\nŠtítná žláza a její choroby (938835 čtenářů)


Swarovski přívěsek DARLING GOLD - zlacený kov, tmavé a čiré krystaly - Swarovski Original - Šperky Aurea\nSwarovski přívěsek DARLING GOLD - zlacený kov, tmavé a čiré krystaly\nZákladem šperku je design Swarovski řady DARLING , reminiscence decentní, nicméně výrazné elegance starých časů. V případě náhrdelníku DARLING GOLD je tento výraz ještě podpořen kontrastem zlaté oceli a velkých centrálních temných krystalů. Celou kompozici umě dokreslují drobné krystaly v gradaci zemitých tónů. Perfektní soupravu stvoříte s náušnicem DARLING GOLD.\nmateriál - zlacený kov, tmavé a čiré krystaly\nZáruka: 24 měsíců Kód produktu: 5156791\nSwarovski náušnice DARLING - zlacený kov, čiré a tmavé krystaly


Výhody qigongu proti stárnutí, Dobré úklidové výrobky proti stárnutí 2020\nTaoisticky kurz Tai chi - výuka Jang stylu sestava forem - individuální výuka Tai chi Tai-chi chuan stylu Jang je několik set let staré bojové umění, které kombinuje přesné pohyby těla s hlubokým dýcháním a pohybem životní energie chi v těle. Tai chi je účinnou sebeobranou, ale v dnešní době je na celém světě oblíbené především jako relaxační a zdravotní cvičení.\nTaoisté považují klouby za energetické brány nebo centra, ve kterých se produkuje a shromažďuje esence energie čchi.\nVíce informací a rezervace Energie t´ing je jednou z nejdůležitějších energií v těle výhody qigongu proti stárnutí. Esence T´ing energie se zvedá nahoru, zavlažuje, živí a ozdravuje vnitřní orgány, žlazy, michu a mozek.\nHlavní energetickou drahou v organismu člověka je velký okruh neboli Mikrokosmická dráha.\nNa proudění a kvalitu sexuální energie má vliv i emoční stav člověka, proto je velmi důležité rozpouštět emoční bloky a transformovat negativní emoční energii. Kultiváce mužské a ženské podstaty - individuální výuka Rezervace sezení: Termín sezení po individuální domluvě.\nObličejová kosmetická guasha Obličejová kosmetická guasha Ženy i v dobách dávného orientu toužily být vždy krásné a chtěly vyzrát nad projevy stárnutí své pleti. Jednou z metod, která jim pomáhala proti vráskám, byla kosmetická nebo-li obličejová guasha. Její tajemství se nám dochovalo dodnes. Obličejová guasha je třešničkou na dortu guashy tělové Masážní metoda se provádí dvěma nefritovými destičkami.\nObjednání telefonicky na tel. Tato metoda vstřebávání energie do kostí regeneruje kostní dřeň a odvrací proces stárnutí prostřednictvím specifických postupů, k nimž patří například kostní dýchání, kostní komprese a další energetické a fyzické techniky.\nTechnika Nej kung přináší také vylučování toxinů a tuků z organismu, zlepšení nervové soustavy a lymfatického systému. U žen provádějících toto cvičení se významně snižuje riziko objevení se celulitidy.\nMetodika Nej-kung ovlivňuje stav podkožního tuku tak, jako intenzivní prohřívání celého organismu v procesu cvičení vede ke spalování tukových tkání. Kostní dřeň má červenou barvu a tvoří červené krvinky a krevní destičky.\nPostupně červenou barvu nahrazuje výhody qigongu proti stárnutí barva tukových buněk a tímto procesem začíná proces stárnutí. Metodika Nej Kung - oživení a omlazení kostní dřeně umožňuje stárnoucí procesy zastavit a obrátit běh času tím, že zajišt´uje regeneraci kostní dřeně, při níž dochází k vyloučení nahromaděného tuku, jenž omezuje produkci krve.\nLedviny - esence - dřeň tudíž představují propojený systém. Dostatek esence ledvin je předpokladem toho, že kostní dřeň bude bohatá a poskytné kostem přiměřenou výživu, takže ony jsou potom silné a pevné.\nV případě oslabenosti esence ledvin dřeně je výhody qigongu proti stárnutí, kostem se nedostává potřebného množství živin, jejich struktura proto slábne, řídne, ztrácejí svou pevnost. Tento kurz je pro každého bez ohledu na předchozí zkušenosti. Rezervace sezení: Termín sezení po individuální domluvě.\nPleťová kosmetika TianDe proti vráskám


Probudí se šelma? Plíšková se už těší na Singapur - Deník.cz\nPříští neděli odstartuje v horkém a dusném Singapuru tenisový Turnaj mistryň, prestižní tečka za sezonou těch nejlepších hráček planety. Mezi nimi nebude scházet ani Karolína Plíšková, ještě nedávno světová jednička. Dočká se zatím největšího titulu v kariéře?\nKarolína Plíšková na Australian Open 2017. | Foto: ČTK\n„Pohár mě láká. Hlavně bych ale ráda postoupila ze skupiny,“ hlásí Plíšková, která si loni odbyla na Turnaji mistryň premiéru, po dvou porážkách ji ale postup do semifinále utekl.\n„Je to poslední akce, vymáčknu ze sebe všechno,“ slibuje vytáhlá ranařka. Letos Plíšková vyhrála tři turnaje, ani jeden z nich ale nepatřil do elitní kategorie těch úplně nejprestižnějších. Jejímu tenisovému životopisu by eventuální triumf v Singapuru hodně prospěl. Teoreticky se může znovu stát i světovou jedničkou.\n„Vzhledem k tomu, že jsem se už na jedničku dostala, není to pro mě úplně cíl. Cíl je vyhrávat turnaje, vyhrát grandslam a třeba i Turnaj mistryň,“ říká Plíšková, která by měla do Singapuru odletět v pondělí.\nPrávě absence grandslamového titulu Plíškové chybí k tomu, aby se stala „opravdovou“, všeobecně uznávanou šampionkou. Jejím zatím nejprestižnějším individuálním triumfem bylo loňské prvenství v Cincinnati.\nDalší hledání trenéra\nKlíčovou roli v plánovaném útoku na nejcennější vavříny má pochopitelně trenér či trenérka. Plíšková si ovšem nesedne jen tak s někým. Po nedávném US Open náhle ukončila spolupráci s Davidem Kotyzou, který Petru Kvitovou dovedl ke dvěma wimbledonským titulům.\n„Musím najít člověka, který mě herně posune a se kterým si sedneme i lidsky,“ říká Plíšková. V Singapuru bude spolupracovat s Australankou Rennae Stubbsovou, s níž si plácla do (velmi blízkého) konce sezony.\n„Třeba vyhraju titul a nechám si ji natrvalo,“ vtipkuje česká ranařka, moc pravděpodobné to ale není. Potřebuje najít někoho, kdo v ní naplno probudí dravčí instinkt šampionky.


Hledat všechny nabídky ubytování v městě Llanvihangel Crucorney\n2 hodnoceníThe Rising Sun...Pokoje za noc již za10 091 CZK Great Park Barn...Pokoje za noc již za Více oblastí v: Abergavenny\nLlanvihangel Crucorney je ideální místo k prozkoumání fascinujících kulturních památek a atrakcí města Abergavenny. Díky široké řadě atrakcí k objevování vás tato vyhledávaná část města nepřestane ohromovat.. Poskytování vřelosti a pohodlí, Llanvihangel Crucorney je pro pohodovou dovolenou po dlouhém pracovním týdnu. Když přijde čas na rezervaci toho správného hotelu v Llanvihangel Crucorney nebo jakékoliv jiné oblasti ve městě Abergavenny, Agoda.com nabízí nejnižší cenu. Podívejte se na úplný seznam ubytování a najděte pro sebe ideální místo. Chcete-li vyhledat nejlepší nabídky hotelů v Llanvihangel Crucorney, stačí vyplnit svá cestovní data do vyhledávacího pole.\nVybrané hotely ve městě Llanvihangel Crucorney, Abergavenny\nOblast: Llanvihangel Crucorney\nVýhodně umístěný ve městě Abergavenny,je hotel The Rising Sun skvělou základnou pro prohlídku...\nV průběhu návštěvy města Abergavenny se budete cítit jako doma v hotelu Great Park Barn,...\nHotely v lokaci Llanvihangel Crucorney: Great Park Barn


ŽENA-IN - Pečujete o starší rodiče? Nuťte je pít!\nPečujete o starší rodiče? Nuťte je pít!\nStarý člověk mnohdy necítí na rozdíl od mladého žízeň ani při nedostatku tekutin a k pití se musí aktivně povzbuzovat. Dehydratace je pro pokročilý věk typická, a tak bychom měli dávat na ty naše staroušky trochu větší pozor.\nStarý člověk mnohdy necítí na rozdíl od mladého žízeň ani při nedostatku tekutin a k pití se musí aktivně povzbuzovat. Dehydratace je pro pokročilý věk typická a tak bychom měli dávat na ty naše staroušky trochu větší pozor.\nRáno jsem měla trochu čaje\nStalo se to v jednom z tropických červencových dnů, kdy jsem šla z práce domů. Rozpálené ulice Prahy nejsou nic příjemného, suchý vzduch, prach a smog.\nSpousta lidí, včetně mě, držela v ruce láhev s pitím. Nejlepší je neochucená, neperlivá voda, kterou můžete v nejhorším případě nalít i přímo na sebe.\nUž jsem byla skoro u domu, kousek od Vinohradského divadla, a vtom jsem si všimla podél stěny se ploužící postavy. Byla to velmi stará paní, zhruba tak osmdesátiletá, oblečena v několika vrstvách ve svátečním. Šla do divadla. Divadlo se hrálo sice až za hodinu, ale znáte staré lidi, chodí buď na minutu přesně, anebo o hodinu dřív.\nUž tam ale nedošla. Těsně před budovou se skácela k zemi. Běžela jsem k ní spolu s ostatními kolemjdoucími. Paní jsme uvolnili upnutý bílý krejzlíček, rozepnuli horní knoflíčky u kabátku, jedna mladá slečna měla u sebe v pet láhvi vodu, tak ji pokropila a dala jí napít, já jsem mezitím volala záchranku. Na místě byli během deseti minut. Staré paní se naštěstí nic vážnějšího nestalo, ale přesto si ji odvezli pro jistotu do nemocnice na pozorování.\nChudinka, takhle si asi svůj večerní program nepředstavovala.\nA příčina její slabosti a skácení se k zemi? Dehydratace.\nKdyž se jí zdravotník zeptal, co ten den pila, tichým hlasem odpověděla: „Ráno jsem měla trochu čaje.“\nDehydratace u starých lidí není ničím výjimečným. Starý člověk mnohdy necítí na rozdíl od mladého žízeň ani při nedostatku tekutin a k pití se musí aktivně povzbuzovat. Ve vysokých teplotách je důležité dodržovat pitný režim právě hlavně u starších lidí, ale také u dětí.\nNormální množství tělesné vody kolísá mezi 60 a 70 % tělesné hmotnosti dle věku a pohlaví. Snížení pak nastává v důsledku nevyváženosti příjmu a výdajů vody.\nsuché sliznice, a to především dásně a jazyk (pokud postižený vyplázne jazyk, je možné si toho povšimnout)\nsuchá kůže po celém těle, pocit žízně\ncelková nevolnost a případně i svalová slabost\nv některých případech se může objevit i zvýšená teplota\nVe vysokých teplotách se doporučuje\nzvýšit konzumaci neslazených nealkoholických nápojů bez kofeinu, přednostně neperlivých,\npři použití klimatizace udržovat teplotní rozdíl mezi venkovním a klimatizovaným prostředím maximálně kolem 5 st. C\nvěnovat zvýšenou pozornost malým dětem, nemocným a starším občanům\npoužitý zdroj: www.webozdravi.cz\nJá jsem již starší generace, ale přesto se řídím pitným režimem , ale podle sebe\nAnime Otaku — #9 dejme tomu, že dědeček to skutečně potřeboval. Ale až příliš často lidi dostanou v nemocnici kapačky čistě jen proto, že to je úkon, který zdravotní pojišťovna hradí. Zatímco kdyby dotyčnému sestra podala lék normálně do úst, a zapít vodou, a místo kapačky mu dala obklad na čelíčko, tak to není hrazený úkon. Jako všude, napřed prachy, pak lidi. Vyrobit z člověka pacienta je velmi snadné, naopak už to bývá horší, protože nemocný člověk je kšeft, ze zdravého člověka doktoři nic nemají.\nPentlička — #14 Moje babička také tak. Kávu pila ze snídaňového hrnku, hrubě mletou s trochou melty. Byla velmi výkonná a pracovitá. Dožila se bez nemocí 88 let a jak si vzpomínám, chodila podle mě i teple oblékaná.\nMoje maminka celý život pila ráno hrneček kafe s mlékem, v poledne talíř polévky a večer hrneček čaje s mlékem. V životě jsem neviděla, že by se napila vody nebo čehokoliv jiného, třeba limonády nebo čaje. Na návštěvě si dala turka bez mléka. Dožila se 86, nikdy neměla problém s ledvinami a nikdy nezkolabovala z dehydratace. Já taky moc nepiju, ale snažim se a ve vedrech mám i žízeň, jinak moc ne.\njá se starám o mamku,nejhorší je jak mi tvrdí,já jsem ted vypila sklenici a ráno už jsem taky pila,přitom já vím,že vypila hrnek kafe a čaj co jsem jí udělala a nalila tam je tak bez 2 deci,a pak večer,kdy už to není o pamětí,ale pohodlí,večer se pít nemůže,protože by se muselo chodit na záchod,z toho by někdy člověk trojčil\ntatínka mám daleko, ale denně mu do telefonu říkám, aby pil, nosil si pití ven atd...bohužel, říká mi, že se musí do pití nutit, že nemá žízeň...\nAnime Otaku — #9 jo. A nakonec se na tebe v tom špitále dívají jako na zločince, který starouškovi odpírá pití. Taky jsme něco podobného zažili.\npečuji o maminku, které je 86 let. Celý život pila hodně málo, pocit žízně nikdy neměla. Naštěstí se mi podařilo ji přesvědčit, že pít musí a to nejen v době, kdy jsou tropická vedra.\nRikina — #7 To je hezké, ale když vezmete 80letého dědu, který je jinak v pořádku do nemocnice - protože z horka zkolaboval a tam mu ani nemůžou nabrat krev, protože je kvůli dehydrataci moc hustá, tak prostě je do toho pití nutit musíte, nebo taky s vámi za pár dní už nemusí být vůbec. Tři dny si poležel na kapačkách aby ho zavodnili, museli do něj napustit přes 5 litrů tekutin během těch tří dnů, tolik mu chybělo.\nOni prostě necítí žízeň ani horko, musím jim to vnucovat. Taky prý se jim nechce pořád chodit na záchod.\nMyslím, že fakt, že je člověk starý, nutně nemusí znamenat to, že je i nesvéprávný. Někdo třeba vzhledem k různým chorobám s pokročilým věkem spojeným ano, ale pokud je člověk skutečně jenom starý, nikoli nemocný, tak mi připadá poněkud nedůstojné ho nutit k čemukoliv. Ono stejně nalít do někoho vodu násilím nelze... a vysvětlování je jaksi k ničemu, když člověk žízeň nemá, tak do sebe prostě nic nedostane. Ani to nemusí být věkem. Já takhle funguju od dětství, nikdy jsem nedokázala vypít tolik vody, co doporučujou různé chytré články. Prostě to není kam lejt, a lidi, co se celý den nepustí petky s vodou, nepochopím. A taky je nenutím, že by měli pít míň.\nna komentář reaguje Anime Otaku — #9\nAč moji rodiče mají "jen" přes 60, už cca 2 roky jim pití v takových parnech musím podstrkovat a nápadně nenápadně nutit\nOlgaMarie — #3 Vím, že babička se také na stará kolena odnaučila pít. Prostě to nešlo a nedokázala se přemoci, i když takhle nikdy neskončila. Když vypila půl litru, bylo to hodně.\nBabička přítele je pořád unavená, obzvlášť v tom horku, ale ohledně pití si nedá říct. A může člověk vysvětlovat horem dolem. Už má za sebou operaci ledvin, které si vlastně tím, jak málo pila celý život pěkně odrovnala. Ale pořád nic, i doktoři na kontrolách jí říkají, že by měla víc pít, i když nemá žízeň. No je to prostě těžké.\nSyn naší staré sousedky musel zavolat policii, aby vyrazili dveře, protože maminka je doma, klíče má zevnitř. Ležela v předsíni. Lékař z přivolané záchranky konstatoval dehydrataci. Doma měla od syna zásobu různého pití...\nMamě to říkám co ji vidím. Protože je onkologický pacient a ví, co obnáší pobyt ve špitále, tak se vážně snaží. I já doplňuju tekutiny, nedá se nic dělat. Na čaj ale chuť nemám.\nRodiče mám ještě zcela samostatné, takže v tomto směru není problém, horší to bylo ještě před rokem, když jsme pečovali o více jak devadesátiletou babičku. Ta měla svojí hlavu a někdy to s ní bývalo opravdu složité.


Čtvrtek 11.6. 2015,\nEuroposlanci kvůli sporům nehlasují o TTIP, zrušili i debatu\nEP chce stranám ztížit financování z Ruska a omezit propagandu\nMinská dohoda je řešením pro Ukrajinu, shodli se Putin s Renzim\nKiska navštívil ČR, se Zemanem řešil euro i situaci na Ukrajině\nVýsledky eurovoleb jsou definitivní, NSS zamítl podnět Pirátů\nDůchodci dostanou k Vánocům jednorázově 600 korun\nPolicie stíhá bývalého europoslance za ČSSD Duška\nŠest stovek pro důchodce\nJednorázový předvánoční příspěvek ve výši šesti stokorun dostanou důchodci jako náplast na bolest způsobenou tím, že příští navýšení bude podle zákona a ne více. Ekonomika roste a sociální demokracie v duchu hesla „Zdroje jsou“ vidí vítanou příležitost, jak si kupovat hlasy ve volbách. A těch bude v dohledné budoucnosti víc než dost.\nDůchody byly, jsou a vždycky budou malé. Důchodová reforma zavedená předchozí vládou ztroskotala ještě dřív, než začala. Našlo se jen málo lidí schopných uvěřit, že republiku čeká řada desetiletí klidného, nerušeného vývoje provázeného hospodářským vzestupem, což se projeví navýšením uspořených peněz. Za takřka nulového úroku a pochybných hospodářských výsledků investičních fondů je myšlení na zadní kolečka tak trochu mletí naprázdno.\nJsou ale kroky, které jsou bezesporu rozumné a mohou člověku na stará kolena výrazně zlepšit situaci. Především je třeba bydlet ve svém. Zdaleka to nemusí být bydlení luxusní. Střecha nad hlavou je ale jistota, kterou sice lze znehodnotit, ale mnohem hůř než jiné jistoty a pseudojistoty.\nNo a pak by se měl člověk snažit být užitečný, takovou činností, kterou lze vykonávat, i když mu ubývá sil, chabne zrak a zdraví hapruje.\nJedno s druhým jsou pilíře jakž takž spolehlivé.\nAle neříkejte to dál, protože by se to mohl doslechnout ekonomický ideolog Mládek a vymyslet na to nějakou daň.\nMalé prase taky prase\nTaké já ho potkal, to malé prase, které v úterý potkala Ljuba doslova u nás za humny, v ulici Březovská. Tohle setkání se odehrálo už v lese, ale také hodně blízko Šmoulova, nějakých sto metrů od jeho okraje.\nJdu, slyším štěkot, Gari s Norou se mohou uřvat. Pak zahlédnu něco zrzavě štětinatého a v další vteřině jsme prozřel. Není to žádný štětinatý pes.\nPrasátko je to maličké a zřejmě se zatoulalo od stáda. Chrochtalo a nezdálo se, že by se nás bálo. Pejsky jsem zahnal pryč a nechal prasátko na pokoji. Co s ním?\nNejspíš ho bude muset někdo zastřelit, nebo si ho vezme domů do chlíva? To se nejspíš nesmí. Střílení čehokoli nemám rád, jenže zase je mi jasné, že se divoká prasata nemohou jen tak potulovat po Šmoulově. Jsou přece jen divoká a chudák Bart před deseti lety jedno takové setkání málem nepřežil, a taky to bylo blízko cesty, kudy tehdy chodily desítky lidí.\nTakže nám tu běhá malý štětinatý problém.


Napsala Blondýna Blondýna v 19:13\nJana 12. listopadu 2018 20:17\nSimi, parádní počteníčko. Ty hlášky těch našich miláčků jsou úžasný!!!\nNaše Eli mi nedávno řekla, babi ukaž, máš ještě ty moje plsa.....no, co na tohle chceš říct, já se chechtám na celé kolo. Jsou ty naše vnučky prostě suprové.\nFotečky jsou nádherné, Sofinka je moc pěkná princezna.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:31\nNo jo, vy si prsa půjčujete !!! o ta moje nikdo zájem nemá!!\nHelena Davidová 12. listopadu 2018 21:06\nJe to prostě miláček! A ty jsi skvělá, že se o ty skvosty podělíš!\nblondýna 14. listopadu 2018 6:32\nSofinka moc pěkně mluví a bohatou slovní zásobu, takže klenoty jen a jen padají...\nJindra 12. listopadu 2018 21:16\nJsou to prostě andělé převlečení za vnučky. To, co z těch nevinných, upřímných dětských duší vypadne, je tak čisté a nenapodobitelné, že stojí za to, prostě to zaznamenat. Tak nezapomínej na poznámky:-).\nMy už s Emou kino zvládáme celé, jak to bude s divadlem, uvidíme v únoru:-).\nTěším se na další hlášky, mám takové tušení, že jich bude úroda:-).\nblondýna 14. listopadu 2018 6:34\nJdeme na oblíbeného a milovaného Maxipsa Fíka do divadla Bez zábradlí, představení je pouze hodinu a bez reklam, takže ideální.\nDáša F. 12. listopadu 2018 21:33\nSimčo, jsi úžasná babička. A Soptíček je zlato nejzlatější, užívejte se spolu. U nás to bude asi běh na dlouho trať a snad někdy mladí dorazí do cíle. Všichni si to moc přejeme, ale ..., ale určitě se dočkáme. :o)\nU tvého příspěvku jsem se zasmála, moc Ti za něj děkuji. D.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:36\nÚžasná nejsem, jen se snažím, abychom se spolu neztratily v toku času a ona měla krásné a veselé vzpomínky. Já osobně jich totiž na své prarodiče nemám dost a pouze nic moc.\nPavla 12. listopadu 2018 22:05\nTak to jsem se zas pobavila. Hlavně ta scénka na záchodě. Děti jsou prostě nevyzpytatelné, nikdy nevíš, co pronesou a v jakou dobu.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:38\nScénka na toaletě by nevznikla, kdybych neměla plné ruce oblečení, Sofinčených hraček a prachobyčejně jsem zapomněla zamknout ...\nJaninka 12. listopadu 2018 22:08\nPrdítko malý, je boží! :)\nMatěj na děravé rifle mého milého polovičáka zase reagoval "Jak se ti to stalo?" :D\nblondýna 14. listopadu 2018 6:39\nJe dobře, že jsou všímaví a snaží se o logiku, protože jinak by bylo něco špatně.\nStáňa 12. listopadu 2018 23:00\nDěti umí překvapit. A mne mrzí, že jsem si ty hlášky nepsala. Něco sice v paměti zůstalo, ale spousta se toho za těch 20 let vykouřila.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:41\nJá bych jednou chtěla tyhle článečky dát dohromady a Sofince je předat jako knihu.\nRůžena 12. listopadu 2018 23:46\nKouzelná holčička a její moudra :) Děti jsou úžasně spontánní a já každou babičku nabádám, aby si ty projevy zapisovala, já jsem to bohužel neudělala, pamatuji si jen pár největších "proslovů"\nNa roztrhané džíny většina dětí reaguje dost podobně, třeba se ptají, jestli ta paní je chudá :-))\nPřitom většinou čím víc dotrhané jsou,tím jsou dražší.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:42\nJá zapisuji sem na blog a jednou vznikne vzpomínková kniha složená právě z těchto blogových článků.\nLibby 13. listopadu 2018 5:59\nCérko, připomněla si mi mého nejstaršího vnuka, kterému už je 21 let, mívala sem ho tu každý víkend a mám na co vzpomínat a on doufám taky. Takovou babičku by mohly všechny děti Sofince závidět, jako si Ty. Jo a ty tepláčky si zaštupuj a nedělej Soptíčkovi ostudu ;-) Zdravím z kotárů, a hlásím že nás ještě medvěd nesežral :-)\nblondýna 14. listopadu 2018 6:44\nLibuško, dcérko, já se jen snažím přetnout rodovou linii, kdy babičky v naší rodině buď z nějakého důvodu nefungovaly nebo nechtěly, chci to napravit.\nHana Šlechtová 13. listopadu 2018 7:34\nTak dnes mám krásné ráno. Doslova jsem se nahlas nařehtala u toho, co jsem právě dočetla.\nDětské hlášky nemají prostě chybu! Sofinka mne hodně pobavila. No a Ty svým doprovodným slovem taky.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:46\nDěláš spoustu představení s dětmi, takže víš, že pokud mají možnost, padají z nich skutečné klenoty a díky bohu, mohu při nich občas být.\nDo(kto)rka se srdcem 13. listopadu 2018 7:35\nSimí, to je zas krásný ráno. :-) Smála jsem se několikrát. Díky. :-)\nblondýna 14. listopadu 2018 6:47\nJsem moc ráda, že jsem potěšila duši po ránu, start je důležitý.\nVendyW 13. listopadu 2018 7:47\nČůrání a kakání (u nás ještě bylo bumbání a hlad) bylo každodenní potěšení při usínání. A rovnou ve dvojím provedením pěkně časově rozdělené. Nejdřív chtěla čůrat dcera, pět minut po ní synek, pak chtěl kakat on a pět minut po něm ona, pak zas ona měla žízeň a on .... no dokážeš si to představit .... ono sice kulatá prsíčka potěší, ale co si budem vyprávět, od chlapa by to potěšilo ještě víc! ;-)\nblondýna 14. listopadu 2018 6:49\nNikdy jsem nedávala rovnítka mezi mou popelivou a mileneckou láskou.\nMuži bývají vychcanci a děti tímto nesledují žádný cíl.\nObyčejné radosti života 13. listopadu 2018 8:22\nSimčo, to jsou kouzelné chvilky vašich dní. Malá je skvělá. Ty její hlášky mě baví :)\nMějte se obě prima, ať se divadlo líbí :)\nblondýna 14. listopadu 2018 6:52\nTohle je skutečně kouzelné období, protože se stává skvělým parťákem do života.\nRůžena Šimková 13. listopadu 2018 8:37\nSimonko, moc jsem se při čtení nasmála. Taky bych si měla hlášky našich vnoučat zapisovat. Jednu mám zaznamenanou naším vnoučkem osobně. V létě byly u nás pár dnů na prázdninách. Chvíli si spolu hrály, ale naše Verunka musí mít to, co má bráška. Už nevím, čím ho strašně rozčílila a z něj najednou vypadlo: Verunka je hovno. A byl tak rozčilený, že to šel napsat na velkou čtvrtku a aby se to nepletlo tak hnědou pastelkou.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:54\nTak doufám, že jsi tento výtvor schovala, protože jednou se mu oba od plic zasmějí.\nvyzobaná slunečnice 13. listopadu 2018 8:57\nBlondýnko, díky moc. Směju se, protože hlášky dětí jsou skvostné. Já jsem některé úžasné zapisovala také na blog, protože stojí za to je uchovat. Aby člověk nezapomněl :-) Měj se krásně.\nblondýna 14. listopadu 2018 6:56\nAno, spěcháme, běžíme životem a je důležité nezapomenout a hlavně vytvořit pouto, takové, aby jednou mohly říct, s babičkou to bylo moc fajn, tam jsem se nenudil.\nMarie Veronika 13. listopadu 2018 13:50\nJednou kino, podruhé divadlo - vpravdě perspektivní prarodič! :-) Držím palce na další parádní porci hlášek, divadlo určitě zvládnete celé! :-)\nblondýna 14. listopadu 2018 6:58\nZvládneme, je pouze hodinu a myslím, že se jí bude líbit, Maxipes Fík bude přes celé pódium a Sofinka ho miluje.\nslunecnyden 13. listopadu 2018 16:58\nTa teda vyrostla :-) A jaká je zamyšlená. To se jí určitě líhnout v hlavičce zajímavé myšlenky. Ještě že má babičku, aby je zvěčnila :-)\nblondýna 14. listopadu 2018 6:59\nZamyšlená je v momentě, když řešila, kdy přijde ten kino a přeci jen to plátno je pro to vnímání obrovské.\nMiloslava 13. listopadu 2018 17:12\nSimon taky se chystám co nejdříve zdrhnout,protože mě slušně řečeno ,,štve,,když někdo nemá blog,ale stále člověka napadá. Taky už mě štvou s tou přiblblou reklamou,všade kam se podíváš je asi živí aby nám to za chvilku nenapálily a budeme platit.Soptíčka máš super je to krásná ,,princezna,,asi po babičce...Simi měj se fajn a snad si poradím z útěkem.pa Miluš\nblondýna 14. listopadu 2018 7:04\nNetuším proč lidé chodí někoho napadat, vím, že s tím máš problémy dlouho, jestli to změna adresy eliminuje, to poznáš časem, život bez reklam je příjemný, v tomto množství by mi už také vadily.\nZdenka J. 13. listopadu 2018 18:33\nSimčo, teda užíváte si parádně a Sofinka je teda skvělá komentátorka :-)) Její hlášky jsou skvělé :-), držím pěsti s divadlem :-)\nblondýna 14. listopadu 2018 7:05\nVždyť to znáš po Lexíka, čím víc slov, tím víc estrády.\nPadesátka 13. listopadu 2018 20:02\nJe to vážně pusa, a po Tobě proříznutá...:D\nblondýna 14. listopadu 2018 7:07\nJe to hlavně radost a úplně jiný rozměr, o kterém jsem netušila, že by moji duši ještě potěšil.\nveruce.cz 13. listopadu 2018 23:24\nblondýna 14. listopadu 2018 7:09\nSama víš, že s rozvojem slovní zásoby, si člověk jednak musí dávat pozor na jazyk, ale zároveň přichází období, které nesmí spadnou do zapomnění.\nČerf 14. listopadu 2018 14:12\nNu, je vidět, že "čuat" jste se spolu naučily dobře. Ale tovíš, trénovat se to musí, aby se nevyšlo ze cviku :-).\nblondýna 15. listopadu 2018 7:29\nUčit se, učit se, učit se .... a votom to je.\nAnonymní 14. listopadu 2018 16:37\nSimi, díky, moc pěkně jsi to pojednala. Holčička je šikovná a moc jí to na fotkách sluší, nejvíc se mi líbí nahoře na Větruši. Užívej si s ní co nejvíc.\nV pondělí jsem vzala odpoledne Honzíka ( čerstvé 4 roky )do obchoďáku v Letňanech, přijel domů a chrlil na mámu a sourozence, že zítra budou Vánoce, že viděl stromeček a výzdobu a jel metrem a busem a byl toho plný!\nA moje mladší vnučka ( kdysi ) seděla v naší manželské posteli a já jí říkám, pojď trochu kupředu ( nevím, kde jsem to vzala ! ) a ona na to: babi, co je to ta KUPŘEDA?\nblondýna 15. listopadu 2018 7:30\nKoukám, že se snažíš být spisovná a vono z toho vyleze taková krása !\nTlusŤjoch 14. listopadu 2018 18:58\nZ jiného soudku - odkud je ten podklad na tvém blogu?\nblondýna 15. listopadu 2018 7:31\nPixabay - úžasné fotky zdarma\nMotýlek Dý 14. listopadu 2018 19:08\nMilé babičky, jak já se u hlášek vašich milovaných vnoučátek natlemím... :-D\nblondýna 15. listopadu 2018 7:32\nVšak ona nás vnoučátka zásobují !\nChudobka1970 15. listopadu 2018 19:34\nSoptíček je prostě neřízená střela... :-D:-D:-D\nMiloš 26. listopadu 2018 22:43\nNaše vnučky budou mít na Vánoce 2 a půl roku a stále si ještě neřeknout, že potřebují na nočník a musí mít plínky. Asi by je někdo měl začít učit na něj chodit. Ale já to nebudu :).


Red Hot Chili Peppers připravují k vydání nové singly | Koule.cz - Lifestyle v kostce. Nebo spíš v kouli? :)\nRed Hot Chili Peppers chystají k vydání nové písničky. Podle frontmana Anthony Kiedise vyjdou po dvou jako singly a také jako sedmipalcové vinyly.\nJední se o 18 nových skladeb, které kapela dala dohromady během natáčení desky I´m With You (recenze). Budou vycházet postupně během půl roku.\n"Chceme, aby vyšly, protože si myslíme, že jsou fakt dobré. Jinak by musely čekat na nějaký ten obří set, kdyby měla nějaká firma zájem. Jsem rád, že se dostanou k fanouškům, protože je to zkrátka popis toho, co jsme v tu dobu dělali, jak jsme přemýšleli o hudbě," řekl bubeník Chad Smith Billboardu.\nPrvní dvojice skladeb se bude jmenovat Strange Man a Long Pression a vyjde 11. srpna. O měsíc pozěji vyjde dvojice Magpies a Victorian Machinery. Podle slov kapely půjde o funk ve středním tempu.\nMy už se těšíme na koncert, který RHCP zahrají v Praze 27. srpna. (sli)


Hospodaření bez chemie | STROM PRAHA a.s.\nStromNovinky Hospodaření bez chemie\nHospodaření bez chemie\nV okolí obce Staré Sedlo hospodaří rodina Černých. V roce 2008 začínali pouze se 13 hektary zemědělské půdy, dnes jí obdělávají bez mála 10x tolik. Za cíl hospodaření si dali udržitelný rozvoj krajiny a zemědělství pro budoucí generace, proto také v rostlinné výrobě hospodaří bez použití chemických prostředků, na čemž staví své podnikání. Kompletně celou výměru cca 1350 hektarů obdělávají ekologicky a s 900 hektary orné půdy se řadí mezi největší biofarmy zaměřené na rostlinnou výrobu v České republice.\nZ 13 hektarů na 10x tolik\nJak říká paní Černá, která má doma na starosti „kasu“: „K hospodaření jsme se dostali omylem. Nikdo z nás, ani z rodiny jsme zemědělci nebyli.“ Přesto bylo Černým líto nevyužít jejich 13 hektarů, které do roku 2008 pronajímali. „V tom roce jsme si řekli, že začneme hospodařit a koupili jsme Supra, což byl náš první traktor,“ představuje začátky Farmy Staré Sedlo paní Černá. Dneska již obdělávají 1350 hektarů. Většina jejich ekologické produkce jde do zahraničí. Komodity dodávají do Švýcarska, Německa a Rakouska. A proč ne do České republiky? „Bohužel u nás není o bio moc velký zájem, a když je, tak maximálně o jeden nebo dva kamiony. Dělat bio není vůbec lehké, neustále se hlídá kvalita a odebírají vzorky,“ přibližuje úskalí jejich hospodaření paní Černá. Mezi pěstovanými plodinami lze najít špaldu, hrách, oves, pšenici, kmín, ale třeba i jetel či řepku. Jako zlomový okamžik v hospodaření se jeví stavba vlastních skladovacích kapacit. „O posklizňové lince jsme začali přemýšlet, když jsme hospodařili na 400 hektarech. Nyní si skladujeme vlastní produkci, produkci okolních biozemědělců a zprostředkováváme zobchodování úrody. Díky vlastní posklizňovce jsme se stali významnými partnery pro naše odběratele.“ Veškerou výměru, kterou mají Černí do budoucna v plánu ještě navýšit, a živočišnou produkci na farmě obstarává 8 lidí. Živočišnou produkci mají na Farmě Staré Sedlo založenou na plemeni Charlois, kterého chovají 100 matek krav. „Bohužel hospodaření v České republice není úplně jednoduché, navíc tady v té naší oblasti západních Čech bojujeme s velmi vysokými nájmy, které jsou ovlivněny zemědělci z Německa. Tím jak se snažíme růst, tak nemáme bohužel hektary jen okolo Starého Sedla, ale jezdíme i na pozemky, které máme od domu více než 30 km,“ komentuje situaci ohledně půdy paní Černá.\nPrvním strojem John Deere na farmě Staré Sedlo byla sklízecí mlátička řady T. Traktor 6250R s převodovkou AutoPowr je nejnovějším strojem s jelenem ve znaku a současně prvním dodaným traktorem 6250R do České republiky.\nZačátky strojů John Deere na farmě\nPrvním strojem značky John Deere byla na farmě Černých v roce 2014 sklízecí mlátička řady T, druhé generace. „Díky tomu, že nám vybouchl službař, kterého jsme měli nasmlouvaného, museli jsme jednat. Strom byl jeden z mála, kdo nám byl schopen do pár dní dodat kombajn tak, abychom stihli začátek žní. To pro nás bylo důležité,“ komentuje pan Černý st. začátky se značkou John Deere a dodává: „Rozhodující pro nás byly také poprodejní služby, které nám STROM poskytuje. Člověk si dneska rád za servis zaplatí, když je kvalitní a funguje. V současné době jsou agrotechnické lhůty kratší a kratší, proto musí stroje pracovat, když je potřeba.“\nV roce 2016 přibyl na farmu další John Deere, jednalo se o traktor 6155R. „Ten tahá především secí stroj o záběru 9 metrů, dělá 100 hektarů za den a jeví se nám to jako ideální kombinace. Mimo setí je ta 6155tka nasazená v pícninařině a dopravě, příležitostně oře s pětiradličným pluhem. Tento traktor je slušně vybavený a pořizovali jsme ho už i s kloboukem,“ říká pan Černý st. a jeho syn dodává: „Navigace John Deere se nám osvědčily, máme je na obou traktorech 6R, bohužel na kombajnu zatím ještě ne. Do budoucna bychom chtěli s novým kombajnem řešit i mapování pozemků.“ Aktuálně nejnovější stroj s jelenem ve znaku je na Farmě Staré Sedlo od letošního roku traktor 6250R s maximálním výkonem 300 koní.\nObsluha traktoru pan Marek Glas si pochvaluje možnost ovládání traktoru přes joystick CommandPro, na kterém využívá programovatelná tlačítka, např. pro souvraťovou automatiku ItecPro a navigaci AutoTrac.\nTraktor John Deere 6250R s novým joystickem CommandPro byl na farmě Staré Sedlo vůbec prvním takovým traktorem, který jsme prostřednictvím naší obchodní sítě dodali do České republiky. 6250tka pro rodinu Černých byla vyrobena v lednu roku 2018. Černí si ji pak přijeli sami oficiálně převzít do výrobního závodu v německém Manheimu i se zlatým klíčem, což je služba, kterou poskytujeme naším zákazníkům jak na traktory, sklízecí mlátičky, řezačky, tak i na samochodné postřikovače. V rámci této akce si tak zákazníci mohou prohlédnout, kde byl jejich stroj vyroben a odvézt si od svého nového stroje zlatý klíč. Díky ochotě Černých si jejich traktor zahrál i v oficiální videopozvánce na veletrh TechAgro, kde byl následně na naší výstavní ploše vystaven. „U tohoto traktoru jsem nadšený z převodovky a ovládání,“ říká pan Černý st. na adresu nového ovládání CommandPro a doplňuje: „Taháme s ním diskový podmítač, kompaktor a hlavně pluh. Zatím máme šest radlic, ale plánujeme sedm. Tím, že celou výměru ořeme, tak se u nás ten traktor moc nezastaví. Ročně odhaduji, že udělá okolo 1000 mth. Spotřeba se při orbě pohybuje okolo 18 l/ha, ale záleží na podmínkách. S šestimetrovým podmítačem jezdí při hloubce 4 cm se spotřebou 2,5 l/ha. Ta 6250tka nám fakt sedla. Je to perfektně sladěný traktor, co se týká váhy, koní a převodovky. Marek, který s ním jezdí, začíná využívat všechny možnosti, které traktor nabízí, např. i souvraťovou automatiku.“\nNa farmě Staré Sedlo pracují aktuálně 4 stroje John Deere – dva traktory řady 6R, sklízecí mlátička řady T a lis na válcové balíky 854. Dalším strojem, který se na farmě v brzké době objeví, bude i manipulátor Kramer, který už na farmu půjde v barvách John Deere.


Jste na : Hlavní stránka » 2017 » 02 » 06 » 100 let Velké války 1914 – 1918\n6.2.2017 Libor 'Hellboy' Mužík - 1 080 přečtení\n6.2.1917 – Rychlý úder britské pěchoty u Grandcourtu\nPonorková válka je v plném produ\nBritská pěchota prudkým útokem na německé linie u Grandcourtu překvapuje německé vojáky, ti jsou útokem natolik dezorientováni, že opouští své zákopy které Britové bez odporu obsazují.\nPokračují boje u řeky Sereth poblíž rumunského Foscani. Díky tuhé zimě je řeka spoutána ledovým krunýřem, což umožňuje překračovat ji kdekoliv a ne jen na brodech a mostech. Tím pádem dochází k potyčkám na mnoha místech vyprovokovaným oběma znepřátelenými protivníky. Boje však ani pro jednu ze stran nepřinášejí jakýkoliv významný územní zisk.\nItalská Regia Marina ztrácí u Sicílie torpédovku Perseo, která se potápí po srážce s torpédovkou Astore.\nTurecká armáda stále ustupuje před britským expedičním sborem na jižním břehu řeky Tigris. Ten tímto obsazuje a kontroluje kanál Al-Gharraf (Hai), což britským vojákům poskytuje velkou taktickou výhodu před právě začínající hlavní fází bitvy o Kut-al-Amaru.\nNa mině, položené pomocným křižníkemWolf se před Kapským Městem potápí britský transportní parník TYNDAREUS.\nV tento den potápějí německé ponorky dalších 12 spojeneckých lodí. Na největší z nich, britském SS CROWN POINT, přichází o život 7 námořníků.\nČlánek byl publikován dne 6.2.2017 v 16:00 a článek je v rubrice 100 let Velké války, Zprávy. Odpovědi můžete sledovat na RSS 2.0 linku. Můžete skočit na konec a zanechat komentář. 'Pinging' je momentálně nedostupný.


Honza Vojtíšek - Povídky - S Meluzínou sůl lízat (část I.)\nÚvod » Povídky » S Meluzínou sůl lízat (část I.)\nS Meluzínou sůl lízat (část I.)\nObloha se konečně začala z východu přikrývat temnou přikrývkou a narušila celodenní jednotvárnost jasně blankytně modré nebeské klenby bez chybičky a kazu rozprostřené do všech světových stran a jako v zrcadle se odrážející ve stejně nekonečně prostorném zrcadle mořské hladiny jen trošku tmavšího odstínu.\nJeště včerejší den byl nabit pestrostí a v životě obyčejného smrtelníka neustálými novinkami. Bylo nádherné srpnové úterý a lo se od břehů Southamptonu odlepila jen se čtyřminutovým zpožděním. Člověk nevěděl, co dříve. Ponořit se do jistě dobrodružného odhalování skrytých tajemství a překvapení lodních hlubin, zákoutí a společenských prostor, nebo s narůstajícím nepopsatelným, nebo dosud nepoznatelným, pocitem sledovat vzdalující se obrysy země, pevné, bezpečné a jisté půdy pod nohama? Blížila se pátá hodina odpolední a člověk se nechtěl vzdát té mizející jistoty. Na průzkum luxusní lodi bude času dost, celých šest dní. Šest dní bez pohledu na pevninu. To bude drahně času. A tak nás u zábradlí na zádi stálo poměrně hodně. Až do pozdních večerních hodin. Kdo ví, zda se nám pevnina nakonec skryla za obzorem nebo v nastupujícím soumraku.\nStředeční probuzení ještě stále proběhlo v rámci jakéhosi počátečního poblouznění, v oparu překvapení a sžívání se s dosud nepoznaným. První ráno na lodi, první úsvit na širém moři. Pevnina byla pryč. Temná peřina byla stržena k západu a nebe se potáhlo souměrnou modří, která až bodala do očí. A po dlouhé hodiny dne se nijak nezměnila. Bez jediného mráčku. Jen modrá louka a žlutý míč slunce pomalu se kutálející od jednoho jejího obzoru ke druhému, jako ve zpomaleném záběru vítězného kopu play-off.\nVeškerá bytostná existence se scvrkla jen na pár stovek čtverečních metrů zahalených modrým šátkem, sevřených slunečním žárem, naštěstí chlazených okolním oceánem a v nevyhnutelném objetí neustálého tlumeného hučení vzdálených lodních motorů.\nVše najednou zevšednělo a utichlo. Hučení motorů se za pár okamžiků stalo běžnou a přehlíženou součástí dne. Podobně se i běžný hluk lodi, jejích zaměstnanců i pasažérů, stal, naopak, součástí milou. Vítanou. Dávala najevo, že člověk není mrtvý.\nJeště včerejšího dne byli vidět, ve středu už nebylo po ptácích ani stopy. Tedy až na jedinou výjimku. I když kdo ví, zda byla jediná; oni ti racci si jsou všichni podobní a tento neměl žádná výrazná poznávací znamení, pro která by šel odlišit od jakéhokoliv jiného jeho příbuzného. Nejdříve nás jeho přítomnost nijak nepřekvapila. Později však, když nám došla vzdálenost, kterou jsme za těch cca 17-20 hodin již museli urazit, to začalo být stále podivnější. Nakonec nás trefný úsudek toho ptáka, že na tak obrovské lodi, plné oněch podivných bytostí, zcela jistě nebude o potravu nouze, a rozhodnutí, že se s ní sveze až do New Yorku, docela pobavilo. A ještě teď, teprve druhý den plavby z celých sedmi, nám to poskytovalo jisté povyražení. A pro mnohé, kteří se rozhodli vypátrat rackovo nocležiště, i zajímavé zabití času. Zřejmě jim nedošlo, že na rozdíl od nás, nacpaných do mikroskopických kajut, zpravidla rozměrů vězeňských cel, roztroušených po celé lodi, je jeho kajutou celá loď. Jí, kde je zrovna jídlo, spí, kde je zrovna klid. Klidně pokaždé někde jinde.\nBylo to zvláštní, ale ta atmosféra mi strašně vyhovovala. Člověk slyšel a viděl, že to kolem kypí životem, že tedy není opravdu mrtvý, ale pokud nechtěl, nemusel se toho účastnit a zapojovat se. A já nechtěl. Mohl všechny ty společenské sály, předražené obchůdky, restaurace, posilovny, herny a podobné věci, jimiž byla lo přecpána a snažila se své pasažéry přesvědčit, že návštěva těchto světských chrámů je jakousi povinností, prostě hodit za hlavu. Na palubě, co nejdále od toho všeho, si opřen o zábradlí klidně meditovat a užívat.\nByl jsem rád, že jsem si dupl a trval na svém. Docela mě překvapilo, když se mi američtí producenti ozvali s nabídkou, že by chtěli natočit remake mého poloamatérského filmu, který jsem natočil před mnoha lety. Mou podmínku, že film musím režírovat já a budu mít dohled nad jeho konečnou podobou, se ani nesnažili zpochybňovat a vyvracet. Nepřekvapilo je to. Mě však ano. Amíci jsou známí svou morální úzkoprsostí a já doufám, že neočekávají, že ze své nekrofilní romance udělám instantní čajíček pro náctileté. Což mělo být předmětem jednání, na něž jsem byl pozván. Možná s jistou dávkou škodolibosti jsem jim oznámil, že to do Států s nimi milerád přijedu prokonzultovat a dohodnout se na konečných podmínkách a podobě našeho budoucího snímku, ale že do letadla mě nikdo nedostane. Napadlo mě totiž, že několikadenní plavba přes oceán by byla docela dobrá dovolená, relax, během něhož bych mohl důkladně zvážit nabídku, její možnosti a mé meze, z nichž nejsem ochoten ustoupit. Obzvláště, když to nebudu platit já. Nakonec souhlasili. Až po nalodění jsem ucítil pomstychtivý políček. Kabinka uprostřed lodi, tedy bez výhledu do prostoru, utopená v labyrintu chodbiček a silně povzbuzující klaustrofobní pocity, je stála sotva tisíc dolarů. Další důvod trávit čas na palubě a užívat si tu takřka rajskou a na pevnině neexistující atmosféru.\nOpřen o zábradlí, užívající neskutečného klidu a zahleděn do blížícího se soumraku, pevně rozhodnut zítřejší večer naopak strávit sledováním za obzor mizejícího slunce, jsem trávil i onen středeční večer. Paluba byla vylidněná, většina pasažérů buď večeřela, nebo ještě nebyla dostatečně nabažena všech možností, vábniček a nabídek lodi. Užíval jsem si to. Počítám, že za pár desítek hodin většině z nich dojdou peníze a nezbude jim nic jiného, než mi dělat společnost. Tohle je totiž zdarma, tedy, v ceně již zaplaceného lodního lístku. Pak už to nebude ono.\nVše kolem tmavlo. Východní obzor se již ztrácel v temnotě. Ta čára, jasně oddělující hladinu od oblohy, byla čím dál méně zřetelnější. Za pár okamžiků zmizí úplně a rozpoznat půjde jen podle hvězd. Soumrak ochladil vzduch a patrně přitáhne i pár mraků. Začalo slabě foukat. Příjemně, ale k ránu bude asi dost chladno.\nStál jsem tam, lokty zapřeny o zábradlí, pravou nohu opřenou o podlouhlou lavičku, všechny důležité obvody v mysli přepnuty do vegetativní polohy. Netečně jsem hleděl neurčitě do dáli. Neměl jsem pevný bod. Pokud ano, ztrácel se někde v rozmazané, nevýrazné dálavě. Vlasy mi povlávaly ve větru. Moře se zvlnilo. Kdesi za mnou hlasitě luplo a paluba i s celou lodí se ponořila do příjemného mixu temnoty a světla. O kousek výše zahvízdal poryv větru mezi anténami a stožáry a schoval se mezi záchrannými čluny.\nÚplně jsem vypnul. Proto mě ten hlas, který se z ničeho nic ozval zprava, docela vylekal.\n„Tvrdí se, že v létě nejde slyšet,“ ozvalo se německy. Přízvuk okamžitě hlásal, že nejde o rodnou řeč. „Šťasten ten, kdo ji neslyší alespoň v létě.“\nOtočil jsem se za hlasem. Ani jsem si ho nevšiml přicházet, natož usedat. Seděl na lavici asi tři metry ode mě. Zády se opíral o zábradlí, hlavu zakloněnou a odevzdaně hleděl vzhůru, nad vyšší paluby lodi. Někam mezi věže. Hlavu mu lemovaly dlouhé šedivé rozcuchané vlasy, jimž na první pohled poskytoval veškerou svobodu. Vráskami zvrásněnou tvář svíral hustý stříbřitě šedivý plnovous. Nebyl moc dlouhý, ale dlaň by vám v něm zmizela jedna dvě. Na sobě měl nevýrazný letitý kabát neurčitého hnědého odstínu, který tmavl společně s nocí. Z něj vyčuhovaly tesilové kalhoty ústící do popraskaných polobotek. První, co vás při pohledu na toho muže napadlo, byl údiv, kde asi tak vzal na lodní lístek. Vzhled trochu klamal. Mohlo mu být tak padesát, maximálně pětapadesát. Seděl nehnutě, nohy skrčené pod lavicí, ruce volně spuštěné podél těla. Pravou dlaní, jíž chyběl kus palce, přidržoval dvě knihy položené na lavici. Jedna byla dost ošuntělá, druhá vypadala spíše jako velký sešit v hrubých deskách.\n„Kecy,“ zkřivil obličej a odplivl se nalevo do prostoru.\nSledoval jsem plachtící slinu bojující s gravitací, kam jen to jen šlo, a přemýšlel o tom, jak velká může být pravděpodobnost, že někoho, jako jsem já, tedy pasažéra, který se společnosti spíše straní, rozhodně ji tedy aktivně nevyhledává, na tak obrovské lodi, s tolika zaměstnanci a cestujícími, první člověk, s nímž se bezdůvodně a nezáměrně setká, osloví jeho rodným jazykem. A ne angličtinou, což by bylo očekávatelnější.\n„Myslíte vítr?“ zeptal jsem se zpola nechápavě, zpola udiveně a pokývl směrem, kterým se díval.\nAniž by pohnul sebemenším kouskem zbylého těla, pomalu, jakoby instinktivně, bez života a zájmu, otočil tvář ke mně a zahleděl se mi odhodlaně do očí.\n„Ne. Myslí ji!“ pronesl rezolutně.\nMlčky jsem na něj hleděl a cítil tu narůstající sílu napjatého ticha, kdy já nevěděl co říci a on čekal, co řeknu. Když už se ten němý řev začal stávat nesnesitelným, jen odevzdaně mávl rukou a zadíval se zase nahoru.\n„Doufám, že jsem vás svou přítomností nevyrušil?“ pronesl spíše odevzdaně než jako otázku.\n„Ne,“ řekl jsem úlevně důrazným, všeříkajícím tónem. „Vůbec ne. Naopak, už toho klidu a pohody začínalo být trochu moc. Trocha milé a klidné společnosti potěší.“\n„To jsem rád,“ sklonil hlavu a řekl to svým kolenům. Pravačkou k sobě pevně přitiskl oba svazky, jako by si je chtěl zasunout pod zadek. Až pak se na mě zase podíval. „Na dovolené?“\nJeho vyčerpaný sešlý obličej najednou ožil dychtivým výrazem. Jako by ho mé přitakání mohlo naplnit, vlít energii do jeho od prvního pohledu zcela jistě již opotřebovaných žil. Jako by na mé odpovědi závisela jeho další existence.\nJeště, než jsem stačil odpovědět, nahoře nad námi, někde v konstrukci, zakvílel vítr. Mužova tvář, najednou znetvořena děsem, rychle za tím zvukem střelila pohledem. Plně automaticky, zcela bez nějaké spojitosti s tím, co dělaly jeho oči, mužova levá ruka zajela do kapsy kabátu, a když z ní zase vyjela, přesunula se skrze zábradlí ven z lodi a do vody třemi prsty vysypala nějaký bílý prášek.\nPodíval jsem se za jeho zrakem, a když jsem nespatřil nic zajímavého, odpověděl jsem.\n„No, jak se to vezme,“ pokrčil jsem rameny a trochu lišácky se usmál. „Jedu do Států pracovně, ale rozhodl jsem se, že spojím užitečné s příjemným a pojmu tu cestu trochu rekreačně.“ Pod tíhou jeho nevýrazného pohledu jsem dodal: „Tedy odpočinkově.“\nHleděl na mě mlčky a nehybně a já začal trochu zmatkovat. Rozhovor bych uvítal, bylo by to příjemné zpestření a jeho nezvykle znějící němčina mě velmi potěšila, ale na druhou stranu mě trochu děsila jeho stejně nezvyklá kombinace obezřetné odevzdanosti. Ten muž se něčeho bál, ale zároveň byl rád za mou společnost.\n„Promiňte,“ zvolal najednou, vyskočil na nohy, přehodil si knihy do levé ruky a nastavil pravačku k potřesení. „Už jsem si docela odvykl kontaktu s lidmi a tak zapomínám,“ usmál se. „Jan Haupt, jméno mé.“\nA byl to v rámci našeho nenadálého vztahu velmi pozitivní impuls. Ulevilo se mi. Poprvé v životě jsem si potřásl pravicí bez kousku palce. Během představování jsem se blaženě usmíval. Přisedl jsem si a oba jsme se zakrátko ponořili do běžné neformální přátelské poznávací konverzace. Tedy mluvil jsem hlavně já, on jen přitakával a nevěcně odpovídal.\nPo nějaké době jsme hlavní, běžná, zajímavá témata: kdo, proč, kam a co tam, začali pomalu vyčerpávat. Pomohla náhoda. Tedy, jak se to vezme. Uprostřed věty mě přerušil hlasitý hvizd větru protlačující se úzkými kouty ve výšinách nad našimi hlavami. Haupt ztuhl, jeho tvář během půl vteřiny ztratila veškerou barvu. Neuniklo mi, že se snad kvůli mně vší silou přemáhá, aby se nahoru, za tím zvukem, nepodíval. Svou ruku ale ovládnout nedokázal. Stejně instinktivně a setrvačně takřka totožně zopakovala pohyb jako prve, když jsem si toho všiml. Do kapsy, z kapsy ven, prostrčit zábradlím a do vody vydrolit bílý prášek. Rozhodl jsem se dát naší skomírající konverzaci nový impuls.\n„Musím říci, že mě vaše němčina, tady na lodi, mile překvapila,“ začal jsem podlézavě. „Ale i když je vaše jméno německé, nedá mi se nezeptat. Vy nejste Němec, že ano?“\nOtřel si práškem zašpiněné prsty o kabát, nevzrušeně pohmatem zkontroloval polohu svých knih a usmál se na mě. Čímž zahnal mé rozpaky.\n„Jak se to vezme,“ pokrčil rameny. „Mám německé předky, ale já sám jsem se v Německu nenarodil, nikdy jsem tam trvale nežil a vlastně k němu nemám ani žádný vztah.“ Chvíli si hleděl na v příšeří utopené špičky polobotek a pak dodal: „Jen jsem po Německu chvíli cestoval.“\n„Tehdy jste se naučil tak dobře Německy?“ chytl jsem se.\n„Ne,“ zavrtěl hlavou. „To už jsem uměl dříve. Vlastně od narození. Pocházím z prostředí, kde se německy, a taky česky, hovořilo normálně. Včetně rumunštiny.“\n„Vy umíte německy, česky a rumunsky?“ ani jsem se nepokoušel zahnat údiv.\nJako by se zapomněl, nebo si myslel, že mám stejnou jazykovou průpravu jako on, řekl něco, čemu jsem vůbec nerozuměl. Možná česky nebo rumunsky, snad aby mě přesvědčil, německy to zcela určitě nebylo. Pak zase přešel do němčiny. „Už to tak bude. On by to vlastně byl i docela zajímavý příběh,“ přitakal sám sobě, aniž by se na mě podíval.\nUsmál jsem se a rozhodl tít do živého.\n„A promiňte, že se zeptám, ale docela by mě zajímalo -“ v duchu jsem napočítal do tří a pak to rychle vychrlil, ať už je to venku a nedá se s tím nic dělat - „proč něco sypete ven z lodi? A co to vlastně je za prášek?“\nZahleděl se na mě úplně stejně jako prve. Znejistěl jsem.\n„Pokud o tom tedy chcete mluvit,“ dodal jsem.\nNehnul ani brvou. Vše jakoby znehybnělo společně s ním. Dokonce ani vlas se mu nepohnul ve větru.\n„Pochopil jsem, že to má nějakou spojitost s tím větrem, kvílícím nahoře na lodi,“ snažil jsem se ho povzbudit tím, že už do toho trochu vidím.\nZůstával nehybný. Kromě jeho ruky, pomalu se sunoucí do kapsy. Když ji vytáhl – hýbala se pořád jen ta ruka, vypadalo to děsivě – přesunul ji pomalu nad mé koleno, pohnul prsty a poprášil ho tím bílým práškem.\n„Je to mouka,“ usmál se. Prsty otřel o své koleno a stáhl ruku zpět.\nPodíval jsem se na své koleno a pohybem prstu rozdělil hromádku bílého prášku – mouky – na dvě poloviny. Zrníčka, která mi utkvěla na prstu, jsem jemně sfoukl.\n„Obyčejná mouka,“ pokýval hlavou. „Může se použít i sůl.“\nRozhlédl se po palubě. Ne nějak dychtivě, ale visel jsem na jeho pohledu. Paluba byla prázdná. Jen, jakoby z dálky, z jiné dimenze, časoprostoru, k nám doléhal zvuk vln, motorů a zábavy ostatních cestujících. A samozřejmě velmi příjemné občasné zakvílení větru. Prostě pohoda. Jenže asi ne pro každého. Jak se zdá, v tomto muži vítr probouzí naprosto protikladné pocity než ve mně.\n„Zabaví ji to a odvede pozornost,“ pokračoval Haupt. „Bohužel jen na zbytečně krátký okamžik.“\n„Promiňte,“ nehodlal jsem pořád pochopit jeho indicie, „ale kdo je to ona? Jak o ní pořád mluvíte.“\n„No ona!“ ukázal prstem někam nahoru, ke stožárům a anténám. „Víte, odkud se meluzína vzala?“\n„Ne,“ hlesl jsem odevzdaně, neboť i když nějaké jméno padlo, nebyl jsem o nic moudřejší.\n„Je to zvláštní příběh,“ pronesl. Pohledem zkontroloval své knihy a pak se mi zahleděl přímo do očí. „A přímo souvisí s tím, na co jste se ptal. S tím příběhem, o němž jsem mluvil,“ usmál se. „Souvisí se vším…“\n„Ano?“ zeptal jsem se, snad abych získal trochu více času. Haupt to zřejmě vzal jako pobídku.\n„Máte čas?“ zeptal se. Jeho dychtivost ukrytá za oponou vrásčité tváře se opět zavrtěla. „Chcete ho slyšet?“\nNijak jsem o tom nepřemýšlel, jen jsem se chvíli k ničemu neměl. Když mi došlo, že by si to snad mohl rozmyslet, a já přijít snad alespoň o pár jasných odpovědí na tu hromadu pronesených i nevyřčených otázek, rychle jsem ho ubezpečil.\n„Je krásná, tichá a klidná noc a řekl bych, že ani jeden z nás nikam nespěchá. Dělá to za nás loď, na níž sedíme. Takže ano, máte-li co a chcete-li mi něco říci, rád si vás poslechnu.“\nHaupt hlasitě vydechl. Zvedl obě své knihy, položil si je na stehna, překřížil přes ně své dlaně a začal vyprávět.\nPtal jste se, jestli jsem Němec. Můj rod pravděpodobně sahá někam do Německa, ale kam až paměť sahá, a dají se dohledat prameny, odjakživa jsme žili v Čechách. Tedy až do půle 19. století. Tehdy se něco stalo, něco, o čem se v naší rodině, tedy větvi, z níž pocházím a které se to týká, vůbec nemluvilo. A pokud ano, časem méně a méně, až do ztracena, jen k vědomí toho, že se něco stalo. Zachoval se jen ten samotný fakt. Nikdy jsme po tom nepátrali, neptali se, staří mlčeli. Stalo se to jen jistým historickým milníkem v dějinách rodu Hauptů.\nTehdy se naše rodina rozdělila. Jedna její větev, ta, z níž pocházím, tehdy přistoupila na nabídku osídlení Banátu, sbalila se a odešla. Banát je rozsáhlé území rozkládající se mezi dnešním Rumunskem, Srbskem a Maďarskem, lemované z jedné strany Dunajem, Tisou a z jihu Jižními Karpaty. Tehdy bylo třeba jej osídlit a tak novým osadníkům, odcházejícím nejen z Čech, ale i Německa a jiných zemí, byla přislíbena půda, zdarma dřevo na stavbu domů a na deset let osvobození od daní a vojenské služby. Vcelku dobrá nabídka, zvlášť když odněkud prcháte a hledáte nové, vzdálené útočiště. Ono nakonec všechny ty přísliby dodrženy nebyly, ale jak už tam někdo přijel, prakticky nebylo cesty zpět. Dnes jsem přesvědčen o tom, že mé rodině se stejně zpět nijak nechtělo.\nI když svým vzdáleným původem německá, má rodina se usídlila v převážně české vesničce Svatá Helena, kterou čeští přistěhovalci založili již v roce 1824. A pokud opravdu před něčím utíkala a hledala klid a pohodu, tady ji našla. Vybudovala si zázemí, vlastní prostor, schopný ji uživit a žila v klidu, míru a pohodě, společně s ostatními. Cizinci ve vlastní zemi, rodáci v cizí zemi. Němci, po staletí žijící v Čechách, usazení v Rumunsku. Ale Evropa jiná nebyla a už asi nikdy nebude. Přivykli jsme si, přičichli k půdě, zamilovali si to místo. Protože to bylo naše místo. Možná jsme byli bohemizovaní Němci usídlivší se v Rumunsku, rumunští germanizovaní Češi nebo Pémové, jak nás tehdy nazývali, ale naší vlastí byl Banát. Stal se jí. Za ta desetiletí nám vlezl pod kůži, pronikl do našich kostí. Neřešili jsme to. Mluvili jsme plynně česky, německy i rumunsky a nebyl problém mezi těmito jazyky přepínat v rámci jedné konverzace.\nTakhle to šlo po sedm generací. V Banátu se zastavil čas, jako by jeho prostředí, vzduch, bujná historie a duch konzervoval. Jako by tam čas plynul pomaleji. Byl to prostý a materiálně chudý život, ale krásný a duševně bohatý. Tvrdou práci doprovázela radost, chudší peněženku živelnost, mozolnaté ruce sousedská vstřícnost. Jakoby nic kolem neexistovalo a nebylo potřebné. Zprávy a informace z pradávných zemí, které se prakticky staly již jen mýtickými místy ze starých příběhů a pohádek dorážely jen velmi sporadicky a málokoho zajímaly. Pravda, poslední roky se to trochu zlepšovalo. Nejsem však asi ten pravý, abych rozhodl, zda to bylo dobře.\nTa zpráva o dědictví mezi nás vpadla jako rozjívený pes mezi hejno slepic. Samozřejmě jsme měli povědomí o historii a původu naší rodiny, přesně tak, jak jsem již zmínil, ale v podstatě jsme na to nijak nemysleli a vůbec nepřemýšleli o nějakých příbuzných někde tam stovky kilometrů daleko. Neexistovali pro nás. Nezajímali nás, byli to pro nás naprosto úplně cizí lidé. Vlastně nás mnohem více, než samotné dědictví, překvapilo to, že nás vůbec našli, že mě vůbec někdo támhle v nedostižných Čechách vedl v patrnosti coby potencionálního dědice. Oficiálně jsem byl uznán za jediného dohledatelného žijícího dědice z přímého rodu. Inu, životní cesty jsou všelijaké.\nZdědil jsem poměrně velké rodinné sídlo v kopcích na okraji Šumavy. Fotky, přiložené ke všem důležitým a potřebným lejstrům, nevypadaly vůbec špatně. Sice decentní, leč přesto honosné sídlo na vrcholu kopce. Široko daleko nic. Jen lesy, louky, pastviny. Dům a přilehlé hospodářství vypadaly udržovaně, i když druhé již neplnilo svůj účel. V domě se již jen bydlelo, hospodářství bylo potlačeno do pozadí. Ale nemusí tomu tak být navždy, napadlo mě okamžitě. Vypadalo to jako krásný ostrůvek zdejší pohody přenesený do nitra civilizace.\nPředchozí majitel, nějaký můj vzdálený příbuzný z patnáctého kolena, spáchal sebevraždu. Dost zvláštním způsobem. Pořádně roztopil v krbu a pak tím krbem vlezl do komína. Zadušeného, z části uvařeného, z části ohořelého, jej našli až za pár dní. Když jsem to slyšel, trochu ve mně hrklo. Někde zezadu z paměti mi totiž vyskočila stará zasutá vzpomínka na hodně dávno zaslechnutou – snad jsem byl ještě dítě – informaci, že málokdo z našeho rodu v Čechách umíral přirozenou smrtí.\nRozhodovali jsme se dlouho. Probírali a přehazovali jsme to s manželkou Annou ze všech stran. Zapojili do toho i děti, starší Ludmilu a mladšího Honzu. A nakonec hlavně kvůli nim, jsme se rozhodli. Bylo to někdy začátkem léta.\nNejdříve jsem jel sídlo a vše, co k němu patří, obhlédnout. Co nadbývalo, hlavně pozemky, u nichž jsme věděli, že je nevyužijeme a neuživíme, se prodalo. Než jsme všechno vyběhali, zařídili, zorganizovali, přesunuli a přestěhovali se, byl podzim v plném proudu a hýřil barvami.\nKdyž jsme k němu dojeli autem celá rodina, Větrná, jak se kopci s naším novým domovem, i stavbě samotné, říkalo, hrála pestrou paletou barev. Žena a děti vystoupili, já chvíli napjatě setrval za volantem. Úlevně jsem vystoupil, až když jsem zahlédl radostné výrazy na jejich tvářích. Asi jsme se tedy nerozhodli špatně.\nVětrná nevypadala nějak zvlášť honosně. Spíše prakticky. Dvě menší křídla rozdělená (anebo spojená, záleží na úhlu pohledu) velkou společenskou halou s masivním krbem a úzkou vstupní halou. Na obou stranách v přízemí nalevo prostorná kuchyně a přilehlé sklady na potraviny, napravo ještě prostornější herna s notně vybavenou knihovou. Takřka kompletní sbírky nejzákladnějších českých klasiků i obyčejných autorů – součást dědictví - potěšily hlavně dceru a zdálo se, že už jen ona vybavenost knihovny snad ke čtení přivede i syna. Do patra vedlo schodiště přímo ze společenské haly. Čtyři stejně prostorné ložnice, dvě s vlastní koupelnou, samostatná koupelna a dvě malé místnosti spojené se dvěma ložnicemi, které pravděpodobně plnily funkci šatny. Tuto funkci jsme zachovali.\nJeště si po těch letech živě vybavuji, jak jsme nahoru poprvé vystoupali všichni společně, jako jedna rodina. Ještě, než jsem se stihl vůbec nadechnout, Ludmila okamžitě zmizela v jedné z ložnic s vlastní koupelnou a hlasitě oznámila, že tahle bude její. Nikomu z nás to moc nevadilo, protože jak jsme později zjistili, okna z této ložnice vedla přímo do hustého jehličí mohutného smrku, stojícího jako němá nehybná stráž přímo před levým křídlem domu.\nAnna se mile podívala na Honzu, pohladila jej po vlasech a ještě mileji řekla: „Doufám, že chápeš, že druhou ložnici s koupelnou zabereme s tatínkem.“\nSyn se zaujatě rozhlédl po dveřích ústících na chodbu a ukázal na ložnici na opačné straně, hned vedle samostatné koupelny. „Když si budu moci vybrat tuhle, žádný problém.“\nMusel jsem se usmát. Honza s Ludmilou spolu neměli žádný problém a měli se moc rádi, asi jako většina normálních sourozenců, ale docela jsem chápal, že chce mít vlastní pokoj, když má, na rozdíl od našeho starého banátského domku, tu šanci, pokud možno co nejdále od sestry. Navíc mi odpadlo vybírání pracovny. Prostě jsem se spokojil s poslední místností, která zbyla. Když jsme pak toho večera s Annou vyhlédli z jejího okna, radost byla o to větší. Ten výhled byl úchvatný a Větrná jako by právě v tento okamžik vytušila, že má možnost předvést veškerou svou krásu. V dálce se slunce blížilo ulehnout mezi měkce vyhlížející špičky smrkových masivů a jen pár desítek metrů od domu vzduchem líně plachtilo káně.\nKdyž jsme později vyšli ven, nevycházeli jsme z údivu. Robustně decentní sídlo na holém vrcholku kopce. Prostorný kruhovitý obytný výsek obehnán masivní hradbou smrkového porostu. Široký plácek pokryt napohled jemným zeleným travnatým kobercem. V přesně vymezené vzdálenosti, tak, aby to nerušilo idylku, běžný život i detailní panorama obytné budovy, ale zase aby to nebylo daleko, hospodářská budova se stodolou a přilehlými výběhy. Te tady bylo pusto a prázdno, ale sotva se naše pohledy střetly, již jsme tam viděli slepice, nějaké ty kozičky a snad i pár ovcí. Celá tato do divoké krajiny hluboce vmáčknutá stopa lidského života působila malebně a neskutečně bezpečně. Tedy vyjma větru. Tomu nezabránili ani mohutné smrky, aby nepronikl do umělého výseku a neřval v něm jako rozverné malé dítě. Větrná dostála svému jménu opravdu znamenitě. Zdálo se však, že se na kvílivé tóny meluzíny půjde dát zvyknout, ba naopak, že se to dokonce po čase zvykem přesune mezi itinerář těch příjemných věcí, bez nichž by Větrná nebyla tím, čím je.\nKdybych jen tušil, jak daleko to bylo vzdálené pravdě.\nDevadesátá léta se chýlila ke konci, blížil se přerod milénia, svět se ještě stále bouřlivě měnil a vše poukazovalo na povedený nový začátek. Ne že bychom se tehdy s manželkou cítili být již kdoví jak staří, ale nám už tak ani ne, spíše dětem ta změna viditelně prospěla. Vlastně nám všem. Dědictví samotné i peníze z prodeje jeho části nám s Annou umožnili zůstat doma, rozjet menší hospodářství a pokusit se získat alespoň nějaké příjmy tím, co nás baví. Najít si jinou práci jsme mohli kdykoliv. Anna malovala a fotila různé věci a krajinky a dařilo se jí tu a tam něco udat, já zkoušel umělecké řezbářství. Práce se dřevem mi vždycky šla. Měl jsem ho rád, všude kolem jej bylo plno, mnohdy v roztodivných tvarech, které stačilo jen lehce přikrášlit. Dcera plynule a bez potíží přestoupila v tomtéž oboru na nedalekou střední školu a syn na ještě bližší základní školu. Nebylo to nějak extra daleko, občas, když jsme se ženou dostali chuť, jsme je buď ráno odváželi, nebo odpoledne vyzvedávali autem, jinak jezdili vlakem a autobusem. Všichni jsme tak takřka každý večer trávili společně.\nByla to prostě idylka. Štěstí spadlé do klína.\nNež jsem si začal všímat těch věcí. Než si ony začaly všímat mě.\nOd nastěhování uběhlo pár týdnů. Počáteční nervozita z nového prostředí vyprchala. Podzim za sebou již pevně táhl zimu. Luft se ochladil, listnáče v okolí tu a tam bojující o svůj prostor na slunci, již úplně opadali. Větrná začala po krátké pauze žít. Hospodářské budovy ožily pohybem a hlukem drobného zvířectva, noví usedlíci usedli, pod nohy se pletlo neutahatelné a nezdolné štěně labradora. Ostrá linie náhle načrtnutá rodinným neštěstím, oddělující život od universa Větrné a blízkého okolí, byla pomalu zase smazána. Navrch opět získávala její atmosféra, pohoda a meluzína, prohánějící se neúprosně okolím a neustále kvílící tu bolestí, tu žalem, jindy prosbou.\nOpravdu. Podívám-li se na to zpětně, a že jsem to za ty následující roky udělal nesčetněkrát, uvědomuji si, že vynechám-li tragický skon příbuzného, všechno to vážně začalo okamžikem, kdy jsem si začal všímat toho, že je na zvuku meluzíny něco podivného. Zpočátku to vlastně bylo zajímavé, podivné to začalo být až časem, až jsem se tím začal zabývat hlouběji a už po tom přímo pátral.\nAsi každému se občas stane, že si myslí, že zaslechl hlasy v době a místě, kdy to prostě není možné. Zvukové přeludy jsou asi občasnou součástí lidského života, stejně jako přeludy zrakové. Tohle ale nebylo nic jasného a zřetelného. Jen jsem si po čase uvědomil, že tóny a intenzita meluzíny nespočívají v náhodě, že mají jakýsi řád, rytmiku a intenzitu. A tohle odhalení bylo jak noha vražená do zavírajících se dveří. Ty už se nikdy nezavřely, naopak, jako bych je rozkopl a začal odhalovat více a více.\nKdyž jsem jeden pozdní večer, kdy už všichni spali, sledoval v pracovně nějaký dokument o dobrodruzích, snažících se nějak domluvit s navštívenými domorodci, pochytit nějaké jejich základní výrazy a vyslovit je správně, při zakvílení meluzíny objímající komín jen kus nad mou hlavou, sepnulo mi to.\nBude vám to připadat bláznivé, a já si to plně uvědomoval, proto jsem si to nechal pro sebe a nikomu z rodiny o tom neřekl, ale nabyl jsem přesvědčení a jistoty, že se ten skučící vítr, ona mýtická Meluzína, snaží promluvit, a čím více se o to za poslední dny snažila, tím více se jí to dařilo a já nepochyboval, že pokud ve svém úsilí nepoleví, brzy se dočkám prvního slova.\nPři těchto myšlenkách jsem dvojím rychlým švihnutím zrakem zkontroloval čas na hodinkách a stav hladiny skotské v lahvi na dosah ruky. Kombinace obojího akorát tak příznivá pro podobné fantaskní myšlenky. Tehdy jsem se ještě usmál a raději odešel do postele.\nBylo to pravděpodobně naposledy, co jsem se v této souvislosti usmál. Později pro úsměvy již nebylo důvodu.\nDruhý den brzo ráno, když jsem šel nakrmit a vypustit zvířata, jsem ve slepičím výběhu objevil podivné rýhy v hlíně. Nemohl jsem přijít ani na nic vzdáleného, co by je mohlo způsobit. Byly čerstvé, hluboké asi pět centimetrů. Slepice je vyhrabat nemohly, protože byly na noc zavřené v kurníku a večer tam ty rýhy prokazatelně ještě nebyly. Vypadalo to, jako když z nudy ryjete klackem, nebo patou, do hlíny nebo písku. Jenže tenhle klacek by musel být aspoň deset centimetrů tlustý a slepice tak široké paty nemají. Ony vlastně paty asi nemají vůbec. A nemohly to být ony ještě z jednoho důvodu. Zblízka to byly jen jednotlivé rýhy. Z odstupu však dávaly smysl. První shluk rýh bylo jasné a nezpochybnitelné písmeno N. Druhý shluk při troše dobré vůle tvořil nedokončené písmeno A. Tedy N a A. Mohlo to znamenat cokoliv. Taky vůbec nic. Ve spojení s větrem v pokročilém stádiu přípravy promluvit lidským hlasem, jsem však druhou možnost nepředpokládal.\nNetrvalo dlouho a všechna má podezření, všechny důkazy a náznaky se prokázaly. Snad naštěstí pro mou mysl takřka v jediném okamžiku, nebo spíše v řadě takřka bezprostředně po sobě jdoucích situacích.\nJiž bylo dost chladno, ale když bylo nebe bez mraků a nic nebránilo paprskům vzdalujícího se slunce dopadat přímo na zemský povrch, ještě se venku daly trávit příjemné chvilky. Toho Anna využila, rozložila si venku stojan a hodlala konečně dostát svému rozhodnutí namalovat větrnou a zaplnit to prázdné na zdi vedle krbu. Děti byly ve škole a já zatápěl v krbu. Vždycky, když jsem v něm rozdělával oheň, mrazilo mě a měl jsem tendence nakouknout do komína a zavolat, jestli tam někdo není. Představa mrtvého příbuzného, zaklíněného mezi cihlami, byla až nepříjemně živá a děsivá. Podle všeho však jediným návštěvníkem komínu byl vítr. Asi jsem někde nechal otevřené dveře nebo okno. Komínem docela profukovalo a jeden prudký poryv větru mi dokonce z krbu vyfoukl zmačkanou kouli novin. Kopl jsem ji zpátky, zahrnul třískami a zatížil tenčím polínkem. Škrtl jsem sirkou, naklonil se do krbu a chystal se papír zapálit. V ten okamžik se stalo několik věcí najednou.\nV temnotě vysoko nade mnou zadunělo, plamen zápalky zhasl těsně před papírem a komín promluvil. Tedy, samozřejmě, vítr, který se tou štěrbinou v domě prohnal. Konečně se mu podařilo zformovat své tóny, intenzitu a prudkost do jednoho jediného slova. Jasného, zřetelného, nezpochybnitelného. Ač se potom stala spousta věcí, které by s přehledem měly na to, svou intenzitou a nepředstavitelností tento zdánlivě malicherný pocit zatlačit někam do prašného sklepení zapomnění, zadupat jej do bahna, ještě si dokáži živě vybavit pocit, který to ve mně vyvolalo. Byl to totiž docela antagonistický, protikladný pocit. Současně mě totiž polilo horko a mráz proběhnuvší po zátylku mi zježil chlupy takřka na celém těle. Na okamžik jsem ztuhl a bylo dobře, že zápalka zhasla, protože by mě jinak plamen, doputující k prstům, které ji držely, ošklivě popálil. Zároveň mě však fakt, že se meluzíně konečně podařilo mě oslovit, potěšil. Naplnil mé očekávání věcí příštích. To bylo splněno beze zbytku.\nZ delšího rozjímání nad prožitým zážitkem mě vyrušil zvuk otevíraných dveří za mými zády a kroky mé ženy Anny, která vstoupila do haly. Aniž bych se otočil, rychle jsem rozškrtl další sirku a zapálil krb. Plamen se rozběhl po zmuchlaných novinách a během okamžiku se rozpraskal ve spleti třísek.\n„Hotovo?“ zeptal jsem se Anny, když jsem se postavil, otočil se k ní a otřel si ruce o stehna.\n„Ještě ne,“ řekla, když došla ke své komodě. Otevřela dvířka a vnořila do jejích útrob obě své ruce. Začala se v ní zapáleně přehrabovat.\n„Hledáš něco?“ zeptal jsem se a vykročil k ní.\n„Uhel,“ odpověděla rezolutně a skoro do komody zastrčila hlavu. „nechápu jak, ale prostě zmizel.“\n„Jak zmizel?“ Už jsem byl u ní a účastně jí položil ruku na pravou lopatku. Když si to v mysli promítám zpětně, šlo asi o naši poslední společnou šťastnou chvilku. Vlastně každého z nás. Miloval jsem ji. Miloval jsem ji v tom jejím roztomilém rozrušení, jehož původcem jsem nebyl já ani děti. Ukazovalo ji to lidskou, zranitelnou. Ale odhodlanou.\n„No, normálně zmizel,“ narovnala se, vytáhla ruce a začala se prohrabávat zásuvkami. „Kreslím, začala mě bolet ruka. Tak jsem na chvíli přestala, uhel odložila na spodek rámu, aby se nikam nezakutálel a trochu se rozptýlila dováděním s Rolfem. Házela jsem mu klacek, honila ho a foukala mu na čumák. Víš, jak to nesnáší a vždycky při tom rozmrzele skoro až zpívá.“ Usmála se. Tohle byla její oblíbená kratochvíle. Když to udělala poprvé, Rolfova takřka operní reakce nás všechny uvedla do záchvatu obrovského veselí. Hrozně jsme se tomu nasmáli. „No, a když se vrátím ke kresbě, ten uhel tam prostě nebyl.“\n„Nesfoukl jej vítr?“ hádal jsem. „Nezapomeň, že se to tu jmenuje Větrná a meluzína je jejím takřka šestým obyvatelem.“\n„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Prohledala jsem okruh zhruba tří metrů kolem stojanu. A zase tak velký vítr, aby ho odfoukl dál, tam není.“\n„A nevzal ho Rolf?“ zkusil jsem druhou možnost.\n„Prakticky neměl kdy,“ rozhodila rukama. „Navíc mě to napadlo, tak jsem se mu podívala do huby a měl ji čistou. Určitě by měl alespoň trochu zamazané zuby.“\n„Hm, tak to nevím.“\n„A!“ vítězně zavýskla a vylovila ze šuplíku plochou krabičku. „Já věděla, že tu ještě někde jsou.“ Zastrčila krabičku do kapsy, vlepila mi uslintanou pusu na tvář, prudce se otočila a vyrazila ke dveřím. „Pa,“ zvolala vesele. „Chci to dneska dodělat.“\nSledoval jsem ji, jak odchází. Když zmizela ve dveřích, vrátil jsem se ke krbu a pořádně přiložil. Chvíli to vydrží. Dost času skočit si do pracovny pro knihu a sejít zpátky dolů. Te už to jen tak nezhasne.\nVyběhl jsem rychle do schodů, takřka přeskákal chodbu k pracovně, rozevřel nedovřené dveře a zjistil dvě věci. To okno jsem nechal otevřené u mě v pracovně. Annin ztracený uhel ležel na podlaze u protější zdi. Přímo pod nápisem vyvedeným trochu rozmáchlým, ale jasně čitelným písmem na zdi. Bylo to jen jedno slovo.\nTo samé, jaké jsem zaslechl v komíně.\nBylo to den ode dne silnější a intenzivnější. Slyšel jsem to všude. V komíně, v lese ve větvích stromů, ve škvírách pootevřených dveří, do nichž se cpala a vřískala mi do ucha. Bylo to to poslední, co jsem poslouchal před spaním, vzdálená větrná ukolébavka. Netypická tím, že spíše nedávala spát.\nSpadané listí, ledabyle nafoukané do povědomých tvarů, rýhy v jehličí, kamínky tvořící kostrbatá písmena. Prosba. Příkaz. Ultimátum.\nParadoxní je, že před naprostým propadnutím vědomí, že jsem se zbláznil, mě bránil fakt, že jsem byl, naštěstí, jediný, kdo to viděl a slyšel. Nápisy, hromádky a netypické tvary věcí jsem okamžitě ničil. Zvuky se snažil ignorovat. Ne, že by to nešlo. Jen to nestačilo. Pocit, že po mně někdo něco chce, byl stále silnější. To se nebylo čemu divit. A pokud to mělo fyzickou nebo zvukovou podobu, mělo to i důvod. Jenže ruku v ruce s tím sílil i tlak, který mně k něčemu nutil. A tomu se postavit nešlo. Vnitřně jsem cítil, že prostě musím udělat to, co je po mně žádáno. Tedy lépe řečeno, co se mi přikazovalo.\nZ polohy proseb a příkazů do polohy fyzických výhrůžek se to všechno dostalo v okamžiku, kdy vítr vnikl do stodoly, kde jsem právě štípal dříví, a vypáčil a shodil srp zabodnutý do trámu. Ten srp byl dva metry ode mě. Ne vysoko, ale stranou. Proletěl ty dva metry a zasekl se do polínka, které jsem si přidržoval, že ho rozštípnu. Zasekl se tak silně, že jsme později měli problém ho z polínka vypáčit. Jako máslem projel mým palcem a oddělil od něj první článek. Čistý řez. Odťatý kus s nehtem spadl na zem. Zíral jsem na něj asi minutu, než jsem se začal hýbat.\nNebolelo to, a dokud jsem měl zbytek palce přitisknutý k čepeli, ani nekrvácelo. Nehledět na ten odseknutý kousek na zemi, ani bych o tom nevěděl. O přišití se nepokoušeli a já o to ani nežádal. Jen mi zastavili krvácení a na pahýlu sešili kůži. Obvázali, dali nějaké prášky na bolest a nařídili klid. Fyzický možná, ale psychický klid se, alespoň pro mne, z Větrné začal pomalu vytrácet. Vyfoukal jej vítr, jako osamělá, zapomenutá zrníčka z otevřené stodoly.\nKdyž za mnou o pár dní později přišla Anna s rámem, který si připravila na malbu, co to jako má být, ještě jsem se z toho vymluvil, že jsem se nudil a jen tak bez přemýšlení a širšího záměru na čisté plátno různými barvami načmáral nápis "najdi je" a dětským stylem přikreslil dvě malé postavičky. Dvě kolečka a shluk čar, tvořících jednoduché znázornění lidské postavy.\n„Hlavně to nechtěj věšet nikam v domě, prosím,“ vzala to, nechala rám na stole a šla si pro nový.\nRám skončil v krbu. Shořel během chvilky.\nZdálo se, že má zdařilá ignorance a úspěšné pokusy nebláznit z toho, přinesly jen přitvrzení.\nPes už jen tak lehce okecat a odbýt nešel.\nŽe jsme ten den Rolfa vlastně ještě neviděli, nám došlo u oběda. Po okolí se toulal běžně a občas i delší dobu, málokdy si však nechal ujít ranní možnost přivítat nás radostným štěkáním a afektovanou vlajkovou abecedou vlastním ocasem. Nemluvě o tom, že se stejně tak zpravidla vracel k obědu, při němž poslušně seděl u stolu vedle Anny v dychtivém očekávání, zda něco ze stolu náhodou nespadne. Ten jeho ksicht při tom, až komický a zároveň strašně lidský výraz ve tváři, to byste musel vidět. Jednou se Anna pokusila jej při tom namalovat. Jen rychlá skica plavajzem do bloku. Moc se jí to nepovedlo, protože jakmile Rolf zpozoroval, že panička nejí, ale věnuje se něčemu jinému, radostně ji šťoucháním vábil k tradičním poobědovým hrátkám. Překvapilo nás to tedy, ale nijak zvlášť nevzrušilo. Okolní lesy byly hluboké, členité a skýtaly mnoho zákoutí či podivných úkazů k prozkoumání. Sám jsem jimi nejednou brouzdal celý den. Navíc ráno napadl první sníh, který udržuje pach stop déle čerstvý.\nKdyž se neobjevil ani odpoledne, ani ne tak ze strachu o něj, jako spíše ve snaze zabránit možné narůstající panice, jsem zhruba hodinu před setměním Anně navrhl, a zůstane doma, kdyby se náhodou vrátil, a já se po něm půjdu podívat do lesa. Vzal jsem si baterku, do brašny přes rameno vodítko, lahev s čajem a uzené prasečí ucho. Tomu Rolf nikdy nedokázal odolat.\nJe asi jednodušší hledat jehlu v kupce sena, než zaběhnutého psa v obrovském lese. Kupka sena je totiž přece jen ucelenější, pravděpodobně vždy menší a více ohraničenější, než hustý a na kilometry roztažený les. Navíc, na rozdíl od psa se jehla nepohybuje a dostane-li se mimo seno, je to jen pro vaše dobro, protože je viditelnější a o to dříve ji najdete. Se psem je to opačně. Je v pohybu a opouští-li les, sníží vaši snahu na horší úroveň.\nNavíc, kterým směrem se dát? Na východ? Na západ? Nejprve jsem se pokusil určit směr podle stop. Ale bylo jich tolik v různých směrech, že jsem tento pokus vzdal. Vybral jsem si západ, snad abych se vzdaloval nastupující tmě a byl déle ve světle. Jako bych mohl být rychlejší, než slunce.\nAč by se, podle všeho, co jsem již řekl, mohlo zdát, nijak jsem neplašil. Možná jsem si ty dvě věci ještě nehodlal dát dohromady, snad jsem pořád nevěřil, že se to dostane až tak daleko. Prostě jsem byl přesvědčen, že se Rolf jen zaběhl. Chytil ve sněhu čerstvou stopu a držel se jí. I proto jsem nijak netumloval. Šel jsem jen rovnou za nosem, rozhlížel se a bral to jako procházku.\nJeště dnes mě občas napadne, zda byla čistá náhoda, že jsem se vydal zrovna tím směrem, nebo zda mě k tomu přiměl ten podivný pocit, jemuž jsem poslední dny podléhal. A už tomu bylo jakkoliv, a z hlediska podstaty celého příběhu to je zcela nepodstatné, asi po hodině chůze jsem dorazil k maličké mýtince, která by v normálním případě, v normálním světě, v obyčejném životě normálního smrtelníka, v posledních paprscích zapadajícího slunce díky panenskému povlaku čerstvého sněhu až oslepovala. Mě tehdy snad ještě ne, ale vám už jistě došlo, že nejsem obyčejný smrtelník a tohle není normální příběh.\nMýtinka totiž nezářila, byla matná a sníh nebyl bílý. Byl rudý, alespoň jeho značná část. Musel jsem ji trochu obkroužit, abych si ze správného úhlu mohl ten vzkaz přečíst. Nepochyboval jsem, že je pro mě, stejně jako jsem nepochyboval, čím byl napsán.\nbylo ve sněhu napsáno Rolfovou krví.\nHledat dál nebylo třeba. Stačilo jen zvednout hlavu. Rolfovo bezvládné tělo bylo nabodnuto na pahýl větve mohutného buku naproti přes mýtinu. Dal bych ruku do ohně za to, že by to žádný člověk nebyl schopen udělat. Byl tak vysoko a na tak nepřístupném místě, že by vám nepomohl ani dlouhý žebřík. Možná, kdybyste se spustil zavěšený na laně z helikoptéry. Ale proč byste to dělal, že ano? Proč by to kdokoliv dělal?\nNikomu jsem o tom samozřejmě neřekl. Bylo mi to hrozně líto, ale Rolfa jsem tam nechal. Nedokázal jsem si ani představit, jak bych ho dostal domů. Kromě toho jsem byl přesvědčen, že tam nevydrží dlouho. Minimálně do jara po něm nezůstane ani stopy.\nA krvavý nápis?\nBrzy zmizel. Tohle ještě nebyl trvalý sníh. Byl pryč během dvou dní, kdy se trochu oteplilo.\nOd toho dne, kdy jsme přišli o Rolfa, to se mnou začalo jít docela z kopce. Ten tísnivý pocit, že jsem k něčemu puzen a tlačen, byl čím dál silnější. Vědomí, že to všechno, co se z počátku zdálo být nevšedně zajímavé a neobyčejné, čím dál více nabírá nepříjemných a již, zdá se, existenčně fyzicky nebezpečných rozměrů a podob, se začalo podepisovat na mé psychice. Snaha nedat na sobě nic znát a vynechat z toho vlastní rodinu tomu moc nepřidávala. Ono tomu, samozřejmě, tak nebylo, ale vypadalo-li to před Rolfovou smrtí tak, že veškeré ty úkazy ignoruji, teď to neplatilo už vůbec.. Začal jsem pokládat otázky a dožadovat se podrobností. Ještě jsem měl dost síly a odvahy se vzpírat, sice ne nijak zarputile a odhodlaně, vycházelo to spíše z mé bezmocnosti a beznaděje. Odpovědí však bylo stále to samé.\nNAJDI JE OBA!\nJako by už meluzína ty slova nepronášela v okolí, ve spleti smrkových větví či uličkách komínů nebo zákoutích třechy, ale usídlila se přímo v mé hlavě.\nCítil jsem, jak se pomalu hroutím. Že to už dlouho nevydržím. Kdo by vydržel? Ta bezmoc, beznaděj, pnutí a tlak mě pomalu ale jistě ovládali, pohlcovali a stravovali.\nJako by to věděla a rozhodla se důrazně bouchnout pěstí do stolu. Rázně mě popostrčit. Zařvat mi hlasitě do ucha, že nežertuje.\nByl páteční večer. Co jsme se přestěhovali, byly tyto dny naše slavnostní. Honza a Ludmila přijeli ze škol a čekaly nás celé společné dva volné dny v objetí rodiny. Hektický a z velké části osamělý týden, kdy měl člověk dost času přemýšlet a propadat se do propasti i vlastních osamocených myšlenek, nahradil živý víkend v podobě zážitků, rozhovorů, rad, zábavy, radosti, společných chvil a stolování.\nCelý den hustě chumelilo a strašně foukalo. Rozhodl jsem se tedy, že obě děti vyzvednu již u vlaku a nenechám je jet autobusem. Cestou jsme s Ludmilou nabrali Honzu, který u spolužáka pracoval na nějakém školním projektu a na Větrnou dorazili až za tmy. Za ty více než dvě hodiny, co jsem byl pryč, přibylo tak 15 centimetrů nového sněhu. Vypadalo to, že pokud brzy nepřestane sněžit, pravděpodobně si společný víkend trochu prodloužíme, protože se z Větrné nějaký čas nebude dát jak dostat.\nAnna již čekala s večeří. Byla tradičně vynikající. Pečené kuře, hromada salátu a sterilované červené řepy. Pro Ludmilu místo kuřete zapečený seitan se žampiony a paprikou. Nejedla maso od patnácti. Nijak nám to nevadilo, naopak, podstatně to rozšířilo rodinný jídelníček.\nByly to poslední krásné chvíle, které jsem strávil se svou rodinou. Vlastně to byla vůbec poslední noc, kterou jsem se svou rodinou strávil.\nPo večeři jsme se přesunuli do haly. Honza odešel brzo spát. Tyhle rodinné intimity nebyly nic pro něj. Anna dokončovala svůj poslední obraz, Ludmila stála u francouzského okna a hleděla do tmy a chumlu zběsile poletujících sněhových vloček. Já jsem u stolu zápolil s vývrtkou a nepoddajnou lahví vína.\n„Ta meluzína je dneska neúnavná,“ pronesla Ludmila a přejela dlaní pravé ruky po skle, jako by ji chtěla uklidnit.\n„Jo,“ zvedla Anna hlavu od obrazu. „Huláká takhle už od samotného rána. Řekla bych, že neutichla ani na vteřinku. Člověk by se až divil, že si na to dokázal zvyknout.“\n„Vždyť je to krásné,“ hlesla zasněně Ludmila.\nVývrtka konečně zajela do korku. Třikrát jsem prudce zatočil otvírákem, upevnil lahev mezi stehny a zrovna se chystal zátku vytáhnout, když Ludmila opět promluvila.\n„Občas mám dojem, jako by na nás mluvila.“\nSevření stehen povolilo, lahev s ostrým zvukem dopadla na zem, jen zázrakem se nerozbila a zakutálela se pod stůl.\n„Cože?“ vykřikl jsem vyděšeně a prudkým pohybem, aniž bych si to nějak uvědomoval, vytrhl nejbližší židli, stojící na stráži v půlkruhovém rozestupu s ostatními, zpod stolu.\nAnna po mě prudce švihla pohledem a zrovna se chystala něco říci, když Ludmila pokračovala:\n„Někdy si myslím, že jí rozumím.“ Hleděla stále z okna. Jako by poletující vločky měly hypnotizující účinky a ona jim naprosto propadla. „Jako by chtěla něco říci.“\nPak se všechno odehrálo najednou, takřka v jedné vteřině. Je zázrak, že si to člověk všechno vybavuje přesně a jasně. Až se přikláním k myšlence, že to přesně tak chtěla.\nNěkde nahoře něco bouchlo. Ještě, než mě zcela pohltil spád věcí příštích, snad jsem měl i čas chvilku se zaobírat tím, zda to bylo okno nebo dveře.\nNeohlédl jsem se, myslím ale, že Anna ano. Stále jsem vyděšeně hleděl na Ludmilu. Proto si jsem zcela jistý tím, co jsem viděl.\nDomem zahučel intenzivní zvuk. Možná jsem ucítil i nějaký záchvěv, poryv, vím ale určitě, že mi zalehlo v uších. Sklo francouzského okna se vydulo dovnitř, vstříc stojící Ludmile, jako břicho těhotné ženy. Na hranici vlastního periferního vidění jsem zahlédl Annu, jak ve zpomaleném záběru odhazuje štětec a v běhu k mé dceři kolenem dělá mohutné teatrální gesto dlouhého kroku. V mém pohledu ten krok nikdy nedokončila.\nSkleněná boule se v mžiku pokryla pavučinou prasklin a explodovala ve velikostně a tvarově rozmanitých střepech vstříc Ludmilině tváři. Viděl jsem každý střep zvlášť, jasně a zřetelně. Jejich osvobození se z vězení okenní tabule, plavný let volným prostorem, záblesk světla odražený od jejich boků, až po prudkou penetraci hladké a dosud neporušené pleti nádherné tváře mé dcery. Některé střepy v její tváři zmizely zcela, jiné z ní v makabrózním výjevu trčely volně do prostoru. Ludmila v bezmocném obranném gestu pozdvihla ruce. Byla však pomalá a tak místo toho, aby si dlaněmi obličej ochránila, jen si jimi trčící střepy zarazila hlouběji do tváře.\nPrávě v ten okamžik jsem ji poprvé spatřil. Poryv větru venku sněhové vločky zformoval do podoby ženské tváře. Byla nádherná. Nebránilo to však vražednému výrazu.\nNěkde za mnou zazněl trýznivý výkřik.\nLudmila podklesla v kolenou, na okamžik ztuhla a pak se svalila na zem. Z krku jí stříkal rudý proud a ve volném prostoru se měnil v průhledný opar.\nTo už jsem byl na cestě k ní. Při obratu jsem spatřil Annu, jak volným letem plachtí přes prostornou desku stolu. Dopadla těsně vedle mě.\n„Chytni jí tepnu,“ zařvala mi do ucha. Když jsem se v běhu na ní na chvilku podíval, viděl jsem, jak za sebou ze stolu táhne ubrus a snaží se jej smotat do použitelného tvaru. „Ať nevykrvácí!“\nPoklekl jsem k Ludmile a snažil se co nejrychleji zhodnotit situaci. Tvář se jí změnila v krvavý shluk masa, kůže a střepů. Z pravé strany krku jí trčel střep, levá byla rozříznuta zhruba deseticentimetrovou řeznou ranou, z níž stříkala krev. Vrazil jsem do rány prsty a snažil se jí zabránit v úniku.


2010: Moby Dick (2010) - Přehrát film online - zkouknoutfilm.cz\nEmail: info@zkouknoutfilm.cz https://zkouknoutfilm.cz/sledovat?zanr=nejlepsiakcni-v&film=2010%3A%20Moby%20Dick%20%282010%29 Koukat na celé filmy online zdarma. nejlepší novinky ze světa filmů a seriálů, filmové premiéry\nNejlepší akční všechny Nejlepší akční všechny, Zkouknout, film, 2010: Moby Dick (2010), CZ online Nejlepší akční všechny\nSledovat film 2010: Moby Dick (2010), pustit online česky v HD, online v HD. Zkouknout celý online film zdarma a bez omezení. Koukat na online s možností stáhnout film. 2010: Moby Dick (2010) vznikl na motivy úspěšného…\nfilm 2010: Moby Dick (2010) vznikl na motivy úspěšného …


Manuální režim se přeceňuje aneb Proč fotím raději na prioritu clony - Fotoblogerka.cz\nTo bych ale nebyla já, kdybych si celou věc ještě o kousek nezkomplikovala. Měření expozice jsem nastavila rovnou za čerstva na bodové (že si budu vybírat body na scéně a podle těch měřit světlo) . V praxi to vypadalo tak, že jsem často zapomínala, že tam bodové měření mám a vycházely mi všelijak světlé nebo tmavé fotky. Všechno nebo nic – to byl můj recept na úspěch a trvalo mi veeelkou spoustu měsíců, než jsem byla ochotná vzít na vědomí existenci maticového měření.\nZvykla jsem si rychle a nenapadlo mě prioritu času nebo clony brát na vědomí. Čas od času se něco nepovedlo, ale většinou se to dalo spravit, poladit nastavení a vyfotit znovu. Dokud jsem si nepořídila menší foťák skrz váhu a místo v batohu, jela jsem na manuál.\nPořídila jsem si malé bezzrcátko a začala osahávat všechny ty elektronické pomocníky, které jsem v menu objevila. Inteligentní dynamický rozsah (neboli HDR režim s několika nastavitelnými stupni) nebo inteligentní citlivost (hodně vymakaný režim ISO auto) . Když jsem po deseti letech nechala výběr citlivosti na automatice, zkusila jsem zajít ještě dál: vybrat jenom clonu a zbytek nechat na aparátu.\nTentokrát, poučená ze začátků se zrcadlovkou, jsem k tělu vzala pevný objektiv se světelností 1,7 (nejsem člověk, který by měl v povaze kreativní využití zoomových skel – pro mě je to “dalekohled” a hotovo) . Hodně rychle jsem si na nové nastavení zvykla; tím spíš, když jsem konečně opustila bodové měření expozice a nastavila tam multiměření.\nV současné době nenajdete techniku, která by vám neudělala obstojný snímek. Nakonec není důvod, proč nevyužít vylepšovátka ve foťácích. Ano, je fajn nápad přepnout všechno na manuál a nějaký ten týden tvořit všechno ručně a pomalu. Aby člověk zjistil, co jak funguje a co mu co udělá. Není ale důvod postupovat tak celý život; i když se tvrdí, že by “profesionální fotograf” nic z toho dělat neměl…\nmanuální režimpriorita clony\nOd Andrea V. 2 komentáře\n12 ledna, 2020 at 7:59 pm Odpovědět\nPriorita clony je náhodou velmi dobrá a hodí se podle mě pro většinu běžných fotek, kdy nejsou nějaké specifické světelné podmínky. Fotil jsem tak řadu let a teprve asi poslední rok jsme přešel na úplný manuál a chvíli mi trvalo, než jsem si zvykl. Teď už bych zpětně neměnil kromě případů, kdy je zapotřebí mít přednastaveno a chytat záběry “z luftu” bez použití hledáčku nebo živého náhledu.\n12 ledna, 2020 at 8:02 pm Odpovědět\nVětšinou jsem měla dost času, abych plný manuál nastavila. Ono to nakonec není tak složité. Ta priorita clony je ale dost návyková 🙂