s podrobným praktickým výkladem pro širokou veřejnost - PDF\nDownload "s podrobným praktickým výkladem pro širokou veřejnost"\n2 NOVÉ ÚPLNÉ ZNĚNÍ Jaroslav Stránský a kol. s podrobným praktickým výkladem pro širokou veřejnost Právní stav k\n3 SONDY, s. r. o. Praha 2012 JUDr. Jaroslav Stránský a kol. ISBN Všechna práva vyhrazena. Žádná část této publikace se nesmí reprodukovat, ukládat do informačních systémů nebo rozšiřovat jakýmkoliv způsobem, ať již polygraficky, fotografickou reprodukcí, elektronicky, audio a video cestou ani jinými prostředky bez písemného souhlasu majitele práv.\n4 Obsah Seznam použitých zkratek právních předpisů Úvodní slovo ČÁST první VŠEOBECNÁ USTANOVENÍ 1 až 29 Hlava I Předmět úpravy a vymezení pracovněprávních vztahů 1 až Hlava II Smluvní strany základních pracovněprávních vztahů 6 až Díl 1 Zaměstnanec Díl 2 Zaměstnavatel 7 až Díl Hlava III 13 až Hlava IV Rovné zacházení a zákaz diskriminace 16 a Hlava V 18 až ČÁST druhá PRACOVNÍ POMĚR 30 až 73a Hlava I Postup před vznikem pracovního poměru 30 až Hlava II Pracovní poměr, pracovní smlouva a vznik pracovního poměru 33 až Hlava III Změny pracovního poměru 40 až Hlava IV Skončení pracovního poměru 48 až Díl 1 Obecné ustanovení o rozvázání a skončení pracovního poměru Díl 2 Dohoda Díl 3 Výpověď, výpovědní doba a výpovědní důvody 50 až Oddíl 1 Výpověď 50 a 51a Oddíl 2 Výpověď daná zaměstnavatelem Oddíl 3 Zákaz výpovědi dané zaměstnavatelem 53 a Díl 4 Okamžité zrušení pracovního poměru 55 a Díl 5 Společná ustanovení o rozvázání pracovního poměru 57 až Díl 6 Hromadné propouštění 62 až Díl 7 Další případy skončení pracovního poměru 65 a Díl 8 Odstupné 67 a Díl 9 Neplatné rozvázání pracovního poměru 69 až Díl 10 Odvolání z pracovního místa vedoucího zaměstnance nebo vzdání se tohoto místa 73 a 73a ČÁST třetí DOHODY O PRACÍCH KONANÝCH MIMO PRACOVNÍ POMĚR 74 až až ČÁST čtvrtá PRACOVNÍ DOBA A DOBA ODPOČINKU 78 až 100 Hlava I Obecná ustanovení o pracovní době a délka pracovní doby 78 až Hlava II Rozvržení pracovní doby 81 až Díl 1 Základní ustanovení 81 až 84a Díl 2 Pružné rozvržení pracovní doby Díl 3 Konto pracovní doby 86 a Hlava III Přestávka v práci a bezpečnostní přestávka 88 a Hlava IV Doba odpočinku 90 až Díl 1 Nepřetržitý odpočinek mezi dvěma směnami 90 a 90a\n5 Díl 2 Dny pracovního klidu Díl 3 Nepřetržitý odpočinek v týdnu Hlava V Práce přesčas Hlava VI Noční práce Hlava VII Pracovní pohotovost Hlava VIII Společná ustanovení o pracovní době a době odpočinku 96 až Hlava IX Zmocňovací ustanovení ČÁST pátá BEZPEČNOST A OCHRANA ZDRAVÍ PŘI PRÁCI 101 až 108 Hlava I Předcházení ohrožení života a zdraví při práci 101 a Hlava II Povinnosti zaměstnavatele, práva a povinnosti zaměstnance 103 až Hlava III Společná ustanovení 107 a ČÁST šestá ODMĚŇOVÁNÍ ZA PRÁCI, ODMĚNA ZA PRACOVNÍ POHOTOVOST A SRÁŽKY Z PŘÍJMŮ ZE ZÁKLADNÍHO PRACOVNĚPRÁVNÍHO VZTAHU 109 až 150 Hlava I Obecná ustanovení o mzdě, platu a odměně z dohody 109 až Hlava II Mzda 113 až Hlava III Plat 122 až Hlava IV Odměna z dohody Hlava V Mzda nebo plat při výkonu jiné práce Hlava VI Odměna za pracovní pohotovost Hlava VII Společná ustanovení o mzdě, platu, odměně z dohody a odměně za pracovní pohotovost 141 až Hlava VIII Srážky z příjmu z pracovněprávního vztahu 145 až Díl 1 Obecná ustanovení 145 a Díl 2 Pořadí srážek ze mzdy 147 až ČÁST sedmá NÁHRADA VÝDAJŮ V SOUVISLOSTI S VÝKONEM PRÁCE 151 až 190 Hlava I Obecná ustanovení o náhradách poskytovaných zaměstnanci v souvislosti s výkonem práce 151 až Hlava II Poskytnutí cestovních náhrad zaměstnanci zaměstnavatele, který není uveden v 109 odst až Díl 1 Cestovní náhrady při pracovní cestě nebo při cestě mimo pravidelné pracoviště 156 až Díl 2 Náhrady při přeložení a dočasném přeložení 165 a Díl 3 Náhrada jízdních výdajů 167 až Díl 4 Náhrady při výkonu práce v zahraničí Hlava III Poskytnutí cestovních náhrad zaměstnanci zaměstnavatele, který je uveden v 109 odst až Díl 1 Obecná ustanovení 173 a Díl 2 Odchylky při poskytnutí cestovních náhrad při pracovní cestě 175 a Díl 3 Náhrada při přijetí a přeložení 177 a Díl 4 Odchylky při poskytnutí cestovních náhrad při zahraniční pracovní cestě 179 a Díl 5 Náhrady při výkonu práce v zahraničí\n6 Hlava IV Společná ustanovení o cestovních náhradách 182 až Hlava V Náhrada za opotřebení vlastního nářadí, zařízení a předmětů potřebných pro výkon práce ČÁST osmá PŘEKÁŽKY V PRÁCI 191 až 210 Hlava I Překážky v práci na straně zaměstnance 191 až Díl 1 Důležité osobní překážky 191 až Díl 2 Překážky v práci z důvodu obecného zájmu 200 až Hlava II Společná ustanovení o překážkách v práci na straně zaměstnance Hlava III Překážky v práci na straně zaměstnavatele 207 až ČÁST devátá DOVOLENÁ 211 až 223 Hlava I Základní ustanovení Hlava II Dovolená za kalendářní rok, její poměrná část, výměra dovolené a dovolená za odpracované dny 212 až Díl 1 Dovolená za kalendářní rok a její poměrná část 212 a Díl 2 Dovolená za odpracované dny Hlava III Dodatková dovolená Hlava IV Společná ustanovení o dovolené 216 až Díl 1 Obecné ustanovení Díl 2 Čerpání dovolené 217 až Díl 3 Hromadné čerpání dovolené Díl 4 Změna zaměstnání Díl 5 Náhrada za dovolenou Díl 6 Krácení dovolené ČÁST desátá PÉČE O ZAMĚSTNANCE 224 až 247 Hlava I Pracovní podmínky zaměstnanců 224 až Hlava II Odborný rozvoj zaměstnanců 227 až Hlava III Stravování zaměstnanců Hlava IV Zvláštní pracovní podmínky některých zaměstnanců 237 až Díl 1 Zaměstnávání fyzických osob se zdravotním postižením Díl 2 Pracovní podmínky zaměstnankyň Díl 3 Pracovní podmínky zaměstnankyň, zaměstnankyň-matek, zaměstnanců pečujících o dítě a o jiné fyzické osoby 239 až Díl 4 Přestávky ke kojení Díl 5 Pracovní podmínky mladistvých zaměstnanců 243 až ČÁST jedenáctá NÁHRADA ŠKODY 248 až 275 Hlava I Předcházení škodám 248 a Hlava II Odpovědnost zaměstnance za škodu 250 až Díl 1 Obecná odpovědnost Díl 2 Odpovědnost za nesplnění povinnosti k odvrácení škody Díl 3 Odpovědnost za schodek na svěřených hodnotách, které je zaměstnanec povinen vyúčtovat, a odpovědnost za ztrátu svěřených věcí 252 až Oddíl 1 Odpovědnost za schodek na svěřených hodnotách, které je zaměstnanec povinen vyúčtovat 252 až Oddíl 2 Odpovědnost za ztrátu svěřených věcí 255 a\n7 Díl 4 Rozsah náhrady škody 257 až Díl 5 Společná ustanovení o odpovědnosti zaměstnance za škodu 261 až Hlava III Odpovědnost zaměstnavatele za škodu 265 až Díl 1 Obecná odpovědnost Díl 2 Odpovědnost při odvrácení škody Díl 3 Odpovědnost na odložených věcech Díl 4 Rozsah náhrady škody při obecné odpovědnosti, odpovědnosti při odvrácení škody a odpovědnosti na odložených věcech Díl 5 Společná ustanovení o odpovědnosti zaměstnavatele za škodu 269 až Hlava IV Společná ustanovení o odpovědnosti za škodu 272 až Hlava V Zabezpečení při pracovních úrazech a nemocech z povolání ČÁST dvanáctá INFORMOVÁNÍ A PROJEDNÁNÍ, PŮSOBNOST ODBOROVÉ ORGANIZACE, RADA ZAMĚSTNANCŮ A ZÁSTUPCE PRO OBLAST BEZPEČNOSTI A OCHRANY ZDRAVÍ PŘI PRÁCI 276 až 299 Hlava I Základní ustanovení 276 a Hlava II Informování a projednání 278 až Hlava III Rada zaměstnanců a zástupce pro oblast bezpečnosti a ochrany zdraví při práci 281 až Hlava IV Působnost odborové organizace 286 a Hlava V Přístup k nadnárodním informacím 288 až ČÁST třináctá SPOLEČNÁ USTANOVENÍ 300 až 363 Hlava I Množství práce a pracovní tempo Hlava II Základní povinnosti zaměstnanců a vedoucích zaměstnanců vyplývající z pracovního poměru nebo dohod o pracích konaných mimo pracovní poměr, jiné povinnosti zaměstnanců, zvláštní povinnosti některých zaměstnanců a výkon jiné výdělečné činnosti 301 až Hlava III Vnitřní předpis 305 a Hlava IV Mzdová, platová a ostatní práva Hlava V Agenturní zaměstnávání 307a až Hlava VI Konkurenční doložka 310 a Hlava VII Osobní spis, potvrzení o zaměstnání a pracovní posudek 312 až Hlava VIII Ochrana majetkových zájmů zaměstnavatele a ochrana osobních práv zaměstnance Hlava IX Zvláštní povaha práce některých zaměstnanců, vyloučení pracovněprávního vztahu a vyslání k výkonu práce na území jiného členského státu Evropské unie 317 až Hlava X Oprávnění odborových organizací, organizací zaměstnavatelů a kontrola v pracovněprávních vztazích 320 až Hlava XI Hlava XII Zajištění závazků a smrt zaměstnance 325 až Hlava XIII Zánik práva, vrácení neprávem vyplacených částek a uplynutí doby 329 až\n8 Hlava XIV Doručování 334 až Hlava XV Přechod práv a povinností z pracovněprávních vztahů a zánik práv a povinností z pracovněprávních vztahů a přechod výkonu práv a povinností z pracovněprávních vztahů 338 až Díl 1 Přechod práv a povinností z pracovněprávních vztahů a zánik práv a povinností z pracovněprávních vztahů, je-li zaměstnavatelem fyzická osoba 338 až Díl 2 Přechod výkonu práv a povinností z pracovněprávních vztahů 343 až 345a Hlava XVI Zvláštní úprava pracovního poměru zaměstnanců s pravidelným pracovištěm v zahraničí Hlava XVII Zvláštní zákazy a výklad některých pojmů 346a až 350a Hlava XVIII Průměrný výdělek 351 až Díl 1 Obecná ustanovení 351 až Díl 2 Rozhodné období Díl 3 Pravděpodobný výdělek Díl 4 Formy průměrného výdělku Díl 5 Společná ustanovení o průměrném výdělku 357 až Hlava XIX Ustanovení, kterými se zapracovávají předpisy Evropské unie, a ustanovení, od kterých není možné se odchýlit ČÁST čtrnáctá PŘECHODNÁ A ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ 364 až 396 Hlava I Přechodná ustanovení 364 až Díl 1 Odpovědnost zaměstnavatele za škodu při pracovních úrazech a nemocech z povolání 365 až Oddíl 1 Obecné ustanovení Oddíl 2 Rozsah odpovědnosti a zproštění se odpovědnosti 366 až Oddíl 3 Druhy náhrad 369 až Oddíl 4 Druhy náhrad při úmrtí zaměstnance 375 až Oddíl 5 Společná a zvláštní ustanovení o odpovědnosti za škodu 380 až Díl 2 Použití ustanovení o náhradě mzdy, platu nebo odměny z dohody o pracovní činnosti při dočasné pracovní neschopnosti (karanténě) a některých dalších ustanovení 393a Díl 3 Použití prováděcích právních předpisů Hlava II Závěrečná ustanovení 395 a Příloha - Charakteristika platových tříd\n9 Seznam použitých zkratek právních předpisů Listina základních práv a svobod - Usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, ve znění pozdějších předpisů Zákoník práce - Zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů Občanský zákoník - Zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů Zákon o zaměstnanosti - Zákon č. 435/2006 Sb., o zaměstnanosti, ve znění pozdějších předpisů Občanský soudní řád - Zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů Zákon o specifických zdravotních službách - Zákon č. 373/2011 Sb., o specifických zdravotních službách Antidiskriminační zákon - Zákon č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon) Zákon o kolektivním vyjednávání - Zákon č. 2/1991 Sb., o kolektivním vyjednávání, ve znění pozdějších předpisů Zákon o sdružování - Zákon č. 83/1990 Sb., o sdružování občanů, ve znění pozdějších předpisů Zákon o ochraně osobních údajů - Zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů Zákon o zajištění dalších podmínek bezpečnosti a ochrany zdraví při práci - Zákon č. 309/2006 Sb., kterým se upravují další požadavky bezpečnosti a ochrany zdraví při práci v pracovněprávních vztazích a o zajištění bezpečnosti a ochrany zdraví při činnosti nebo poskytování služeb mimo pracovněprávní vztahy (zákon o zajištění dalších podmínek bezpečnosti a ochrany zdraví při práci), ve znění pozdějších předpisů Zákon o úrazovém pojištění - Zákon č. 266/2006 Sb., o úrazovém pojištění zaměstnanců, ve znění pozdějších předpisů Zákon o služebním poměru - Zákon č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů, ve znění pozdějších předpisů Služební zákon - Zákon č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění pozdějších předpisů Zákon o úřednících - 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů, Zákon o státním podniku - Zákon č. 77/1997 Sb., o státní podniku, ve znění pozdějších předpisů Zákon o ochraně veřejného zdraví - Zákon č. 258/2000 Sb. o ochraně veřejného zdraví, ve znění pozdějších předpisů Zákon o svátcích - Zákon č. 245/2000 Sb., o státních svátcích, o významných dnech a o dnech pracovního klidu, ve znění pozdějších předpisů Zákon o rodině - Zákon č. 94/1963 Sb., o rodině, ve znění pozdějších předpisů Zákon o registrovaném partnerství - Zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství a o změně některých souvisejících zákonů, ve znění pozdějších předpisů Zákon o úřadu práce - Zákon č. 73/2011 Sb., o Úřadu práce České republiky a o změně souvisejících zákonů, ve znění pozdějších předpisů Zákon o pobytu cizinců - Zákon č. 326/1999 Sb., pobytu cizinců na území České republiky a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů Insolvenční zákon - Zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon), ve znění pozdějších předpisů\n10 Obchodní zákoník - Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů Živnostenský zákon - Zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů Zákon o pedagogických pracovnících - Zákon č. 563/2004 Sb., o pedagogických pracovnících a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů Školský zákon - Zákon č. 561/2004 Sb., o předškolním, základním, středním, vyšším odborném a jiném vzdělávání (školský zákon), ve znění pozdějších předpisů Zákon o zdravotním pojištění - Zákon č. 48/1997 Sb., o veřejném zdravotním pojištění a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů, ve znění pozdějších předpisů Zákon o nemocenském pojištění - Zákon č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění, ve znění pozdějších předpisů Zákon o důchodovém pojištění - Zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění, ve znění pozdějších předpisů Zákon o organizaci a provádění sociálního zabezpečení - Zákon č. 582/1991 Sb., o organizaci a provádění sociálního zabezpečení, ve znění pozdějších předpisů. Zákon o státní sociální podpoře - Zákon č. 117/1995 Sb., o státní sociální podpoře, ve znění pozdějších předpisů Zákon o existenčním a životním minimu - Zákon č. 110/2006 Sb., o životním a existenčním minimu, ve znění pozdějších předpisů Zákon o péči o zdraví lidu - Zákon č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu, ve znění pozdějších předpisů Zákon o ochraně před škodami působenými tabákovými výrobky, alkoholem a návykovými látkami - Zákon č. 379/2005 Sb., o opatřeních k ochraně před škodami působenými tabákovými výrobky, alkoholem a jinými návykovými látkami a o změně souvisejících zákonů Zákon o obcích - Zákon č. 128/2000 Sb., o obcích, ve znění pozdějších předpisů Zákon o krajích - Zákon č. 129/2000 Sb., o krajích, ve znění pozdějších předpisů Zákon o hlavním městě Praze - Zákon č. 131/2000 Sb., o hlavním městě Praze, ve znění pozdějších předpisů Zákon o majetku ČR - Zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, ve znění pozdějších předpisů Zákon o silničním provozu - Zákon č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů (zákon o silničním provozu), ve znění pozdějších předpisů Trestní zákoník - Zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů Zákon o hornické činnosti - Zákon č. 61/1988 Sb., o hornické činnosti, výbušninách a o státní báňské správě, ve znění pozdějších předpisů Nařízení o platových poměrech - Nařízení vlády č. 564/2006 Sb., o platových poměrech zaměstnanců ve veřejných službách a správě, ve znění pozdějších předpisů Nařízení o překážkách v práci - Nařízení vlády č. 590/2006 Sb., kterým se stanoví okruh a rozsah jiných důležitých osobních překážek v práci Nařízení o minimální mzdě - Nařízení vlády č. 567/2006 Sb., o minimální mzdě, o nejnižších úrovních zaručené mzdy, o vymezení ztíženého pracovního prostředí a o výši příplatku ke mzdě za práci ve ztíženém pracovním prostředí, ve znění pozdějších předpisů Nařízení o ochraně zdraví při práci - Nařízení vlády č. 361/2007 Sb., kterým se stanoví podmínky ochrany zdraví při práci Nařízení o pedagogické činnosti - Nařízení vlády č. 75/2005 Sb., o stanovení rozsahu přímé vyučovací, přímé výchovné, přímé speciálně pedagogické a přímé pedagogicko-psychologické činnosti pedagogických pracovníků, ve znění pozdějších předpisů\n11 Nařízení o nezabavitelných částkách - Nařízení vlády č. 595/2006 Sb., o způsobu výpočtu základní částky, která nesmí být sražena povinnému z měsíční mzdy při výkonu rozhodnutí, a o stanovení částky, nad kterou je mzda postižitelná srážkami bez omezení (nařízení o nezabavitelných částkách) Nařízení o pracovním poměru zaměstnanců s pracovištěm v zahraničí - Nařízení vlády č. 227/2010 Sb., o odchylné úpravě pracovního poměru zaměstnanců s pravidelným pracovištěm v zahraničí Katalog prací - Nařízení vlády č. 222/2010 Sb., o katalogu prací ve veřejných službách a správě Nařízení o poskytování osobních ochranných pracovních prostředků - Nařízení vlády č. 495/2001 Sb., kterým se stanoví rozsah a bližší podmínky poskytování osobních ochranných pracovních prostředků, mycích, čisticích a dezinfekčních prostředků Nařízení o evidenci úrazů - Nařízení vlády č. 201/2010 Sb., o způsobu evidence úrazů, hlášení a zasílání záznamu o úrazu Nařízení o poskytování náhrad zaměstnancům rozpočtových a příspěvkových organizací s pravidelným pracovištěm v zahraničí - Nařízení vlády č. 62/1994 Sb., o poskytování náhrad některých výdajů zaměstnancům rozpočtových a příspěvkových organizací s pravidelným pracovištěm v zahraničí, ve znění pozdějších předpisů Vyhláška o pracích zakázaných těhotným ženám - Vyhláška č. 288/2003 Sb., kterou se stanoví práce a pracoviště, které jsou zakázány těhotným ženám, kojícím ženám, matkám do konce devátého měsíce po porodu, a mladistvým, a podmínky, za nichž mohou mladiství výjimečně tyto práce konat z důvodu přípravy na povolání Vyhláška o pracovnělékařských službách - (V době tisku nebyla publikována ve Sbírce zákonů.) Vyhláška o zdravotní dokumentaci - Vyhláška č. 98/2012 Sb., o zdravotnické dokumentaci Vyhláška o dalším vzdělávání - Vyhláška č. 317/2005 Sb., o dalším vzdělávání pedagogických pracovníků, akreditační komisi a kariérním systému pedagogických pracovníků, ve znění pozdějších předpisů Vyhláška o zařazování prací do kategorií - Vyhláška č. 432/2003 Sb., kterou se stanoví podmínky pro zařazování prací do kategorií, limitní hodnoty ukazatelů biologických expozičních testů, podmínky odběru biologického materiálu pro provádění biologických expozičních testů a náležitosti hlášení prací s azbestem a biologickými činiteli\n12 Úvodní slovo Autorský kolektiv, složený ze zkušených odborníků s praxí v oblasti pracovněprávních vztahů, předkládá čtenářům publikaci s výkladem zákoníku práce. Úkol zpracovat výklad kodexu českého pracovního práva nepatří mezi jednoduché už proto, že byl tento předpis ode dne, kdy vstoupil v účinnost (1. ledna 2007), již více než dvacetkrát změněn. Přitom ve vztahu ke značnému počtu změn a novinek se odborná veřejnost nestačila shodnout na široce přijímaném výkladu a ve vztahu k řadě oblastí přetrvává nejistota v tom, který z nabízejících se výkladových názorů je ten správný. Diskuse o dalších změnách a budoucím vývoji v právní úpravě pracovněprávních vztahů rozhodně neutuchá ani po posledních podstatných změnách. Autoři se k výkladovým problémům a nejasnostem pokusili postavit čelem a nabídnout čtenářům nikoli jen okomentování textu zákona, nýbrž jeho výklad, a zprostředkovat tím široké veřejnosti odpovědi na často se objevující dotazy včetně potřebné argumentace a zdůvodnění těchto odpovědí. Tam, kde to bylo možné, byl výklad jednotlivých ustanovení zákoníku práce přiblížen prostřednictvím výsledků aktuální soudní rozhodovací činnosti (judikatury). I když totiž v českém právním systému nejsou soudní rozhodnutí nadána všeobecnou právní závazností, mají nesporný vliv na právní praxi. S ohledem na principy právní jistoty a předvídatelnosti soudního rozhodování, které tvoří důležité pilíře právního státu, představuje ustálená judikatura i důležitý pramen poznání správného výkladu právních předpisů a nabízí poměrně spolehlivá řešení často se vyskytujících aplikačních těžkostí. Výklad zákoníku práce byl zpracován s důrazem na srozumitelnost a jednoznačnost předkládaných řešení a odpovědí. Cílem bylo nabídnout všem, kteří v pracovněprávních vztazích přímo vystupují nebo se zabývají jejich právním posuzováním, přehledný a přístupný text, který jim zprostředkuje nepostradatelné informační a znalostní zázemí a poskytne pevný záchytný bod při orientaci v právních problémech, které ve vztazích mezi zaměstnavateli, zaměstnanci, odborovými organizacemi a kontrolními orgány vznikají. Autoři pevně doufají, že výklad zákoníku práce tento cíl, stejně jako požadavky a očekávaní čtenářů, naplní. Publikace je zpracována podle právního stavu ke dni 1. dubna Jménem autorského kolektivu JUDr. Jaroslav Stránský\n13 JUDr. Jaroslav Stránský Po absolvování studií práva na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v roce 2006 pracoval na právním oddělení Českomoravské konfederace odborových svazů. Od roku 2008 působí jako asistent na katedře Pracovního práva a sociálního zabezpečení Právnické fakulty Masarykovy univerzity. Vedle publikační činnosti se věnuje také přednáškové, lektorské a poradenské činnosti především v oblasti pracovního práva a personalistiky. Autory výkladů k jednotlivým ustanovením jsou: Mgr. Kristýna Beránková: Mgr. Denisa Heppnerová: 22-29, 34b, 51a, 61, , 203 odst. 2 písm. a), b) c), 210, , , 317, , , 348, 350a Mgr. Jan Horecký: , 251, 258, 266, 267, 268 odst. 2-4, JUDr. Zdeňka Kindlová: 74-77, 138, [kromě 203 odst. 2 písm. a), b) c)], , , 350 JUDr. Renata Letková: , , 275, 300, 347, 349, , 364 odst. 4-9, JUDr. Jaroslav Stránský: 1-21, 30-34a, 35-51, 52-60, 62-73a, , , , , , 268 odst. 1, , , 316, 318, 319, , 346a - 346c, 363, 364 odst. 1, 2 a 3, 395, 396\n14 ZÁKON č. 262/2006 Sb. ze dne 21. dubna 2006 zákoník práce ve znění zákonů č. 585/2006 Sb., č. 181/2007 Sb., č. 261/2007 Sb., č. 296/2007 Sb., se zapracovanými změnami dle vyhlášky č. 357/2007 Sb., ve znění zákona č. 362/2007 Sb., ve znění nálezu Ústavního soudu č. 116/2008 Sb., ve znění zákonů č. 121/2008 Sb., č. 126/2008 Sb., č. 294/2008 Sb., č. 305/2008 Sb., č. 306/2008 Sb., č. 382/2008 Sb., se zapracovanými změnami dle vyhlášky č. 451/2008 Sb., ve znění zákonů č. 286/2009 Sb., č. 320/2009 Sb., č. 326/2009 Sb., se zapracovanými změnami dle vyhlášky č. 462/2009 Sb., ve znění zákona č. 347/2010 Sb., se zapracovanými změnami dle vyhlášky č. 377/2010 Sb., ve znění zákonů č. 427/2010 Sb., č. 73/2011 Sb., č. 180/2011 Sb., č. 185/2011 Sb., č. 341/2011 Sb., č. 364/2011 Sb., č. 365/2011 Sb., č. 367/2011 Sb., č. 375/2011 Sb., se zapracovanými změnami dle vyhlášky č. 429/2011 Sb. a ve znění zákona č. 466/2011 Sb. Parlament se usnesl na tomto zákoně České republiky: ČÁST PRVNÍ Všeobecná ustanovení HLAVA I Předmět úpravy a vymezení pracovněprávních vztahů 1 Tento zákon a) upravuje právní vztahy vznikající při výkonu závislé práce mezi zaměstnanci a zaměstnavateli; tyto vztahy jsou vztahy pracovněprávními, b) upravuje rovněž právní vztahy kolektivní povahy. Právní vztahy kolektivní povahy, které souvisejí s výkonem závislé práce, jsou vztahy pracovněprávními, c) zapracovává příslušné předpisy Evropské unie 1), d) upravuje též některé právní vztahy před vznikem pracovněprávních vztahů podle písmene a), 1) Směrnice Rady ze dne 14. října 1991 o povinnosti zaměstnavatele informovat zaměstnance o podmínkách pracovní smlouvy nebo pracovního poměru (91/533/EHS). Směrnice Rady 98/59/ES ze dne 20. července 1998 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se hromadného propouštění. Směrnice Rady 99/70/ES ze dne 28. června 1999 o rámcové dohodě o pracovních poměrech na dobu určitou uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS. Směrnice Rady 97/81/ES ze dne 15. prosince 1997 o rámcové dohodě o částečném pracovním úvazku uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS. Směrnice Rady 2004/113/ES ze dne 13. prosince 2004, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s muži a ženami v přístupu ke zboží a službám a jejich poskytování. Směrnice Rady 94/45/ES ze dne 22. září 1994 o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství a skupinách podniků působících na území Společenství. Směrnice Rady 97/74/ES ze dne 15. prosince 1997, kterou se oblast působnosti směrnice 94/45/ES o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství a skupinách podniků působících na území Společenství rozšiřuje na Spojené království Velké Británie a Severního Irska. Směrnice Rady 2006/109/ES ze dne 20. listopadu 2006, kterou se z důvodu přistoupení Bulharska a Rumunska upravuje směrnice 94/45/ES o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na území Společenství a skupinách podniků působících na území Společenství.\n15 e) upravuje některá práva a povinnosti zaměstnavatelů a zaměstnanců při dodržování režimu dočasně práce neschopného pojištěnce podle zákona o nemocenském pojištění 107) a některé sankce za jeho porušení. Výklad: Úvodní ustanovení zákoníku práce vymezuje předmět působnosti tohoto právního předpisu, tedy právní vztahy, které se podle něj posuzují. Prostřednictvím písmen a) a b) zákoník práce definuje pojem pracovněprávní vztah. Mají pod něj být podřazovány vztahy vznikající při výkonu závislé práce mezi zaměstnanci a zaměstnavateli (individuální pracovněprávní vztahy) a vztahy kolektivní povahy odehrávající se v souvislosti Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/14/ES ze dne 11. března 2002, kterou se stanoví obecný rámec pro informování zaměstnanců a projednávání se zaměstnanci v Evropském společenství. Čl. 13 směrnice Rady 2001/86/ES ze dne 8. října 2001, kterou se doplňuje statut evropské společnosti s ohledem na zapojení zaměstnanců. Směrnice Rady 2001/23/ES ze dne 12. března 2001 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se zachování práv zaměstnanců v případě převodů podniků, závodů nebo částí podniků nebo závodů. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 96/71/ES ze dne 16. prosince 1996 o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb. Směrnice Rady 96/34/ES ze dne 3. června 1996 o rámcové dohodě o rodičovské dovolené uzavřené mezi organizacemi UNICE, CEEP a EKOS. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/88/ES ze dne 4. listopadu 2003 o některých aspektech úpravy pracovní doby. Směrnice Rady 94/33/ES ze dne 22. června 1994 o ochraně mladistvých pracovníků. Směrnice Rady ze dne 25. června 1991, kterou se doplňují opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci zaměstnanců v pracovním poměru na dobu určitou nebo v dočasném pracovním poměru (91/383/EHS). Směrnice Rady ze dne 12. června 1989 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví zaměstnanců při práci (89/391/EHS). Směrnice Rady ze dne 30. listopadu 1989 o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví pro používání osobních ochranných prostředků zaměstnanci při práci (třetí samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (89/656/EHS). Směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS). Směrnice Rady 2010/18/EU ze dne 8. března 2010, kterou se provádí revidovaná rámcová dohoda o rodičovské dovolené uzavřená mezi organizacemi BUSINESSEUROPE, UEAPME, CEEP a EKOS a zrušuje se směrnice 96/34/ES. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání. Směrnice Rady 2000/43/ES ze dne 29. června 2000, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s osobami bez ohledu na jejich rasu nebo etnický původ. Směrnice Rady 2000/78/ES ze dne 27. listopadu 2000, kterou se stanoví obecný rámec pro rovné zacházení v zaměstnání a povolání. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/15/ES ze dne 11. března 2002 o úpravě pracovní doby osob vykonávajících mobilní činnosti v silniční dopravě. Směrnice Rady 2005/47/ES ze dne 18. července 2005 o dohodě mezi Společenstvím evropských železnic (CER) a Evropskou federací pracovníků v dopravě (ETF) o některých aspektech pracovních podmínek mobilních pracovníků poskytujících interoperabilní přeshraniční služby v železniční dopravě. Čl. 15 směrnice Rady 2003/72/ES ze dne 22. července 2003, kterou se doplňuje statut evropské družstevní společnosti s ohledem na zapojení zaměstnanců. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/38/ES ze dne 6. května 2009 o zřízení evropské rady zaměstnanců nebo vytvoření postupu pro informování zaměstnanců a projednání se zaměstnanci v podnicích působících na úrovni Společenství a skupinách podniků působících na úrovni Společenství (přepracované znění). 107) 56 odst. 2 písm. b) zákona č. 187/2006 Sb., ve znění zákona č. 305/2008 Sb.\n16 s výkonem závislé práce mezi zaměstnavateli a zástupci zaměstnanců (kolektivní pracovněprávní vztahy). Pracovněprávní vztahy se dělí na vztahy základní a odvozené (související). Základní pracovněprávní vztahy jsou vztahy, v jejichž rámci dochází k bezprostřednímu výkonu práce zaměstnance pro zaměstnavatele. Podle ustanovení 3 zákoníku práce jsou jimi pracovní poměr a vztahy založené některou z dohod o pracích konaných mimo pracovní poměr. Odvozenými vztahy je třeba rozumět vztahy, které vznikají v důsledku či v souvislosti se základními pracovněprávními vztahy. Patří mezi ně například vztahy odpovědnostní, tedy vztahy směřující k náhradě škody, kterou zaměstnanec nebo zaměstnavatel utrpěl při výkonu závislé práce nebo v souvislosti s ním v důsledku porušení právní povinnosti. Výjimečně dochází i k případu, že vztahy odvozené od základních pracovněprávních vztahů vzniknou nebo trvají i mezi jinými subjekty než mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, a přesto se posuzují podle zákoníku práce (viz například ustanovení 328 odst. 1 zákoníku práce). Zákoník práce se nicméně nepoužije při posuzování právních vztahů, které sice vznikly nebo existují mezi osobami v postavení zaměstnavatele a zaměstnance, ovšem nikoli při výkonu nebo v souvislosti s výkonem závislé práce. Výchozím pojmem pro vymezení základních pracovněprávních vztahů je závislá práce. Pracovněprávní vztahy totiž nevznikají při výkonu a v souvislosti s výkonem jakékoli práce, nýbrž jen při výkonu závislé práce (viz k tomu blíže ve výkladu k 2 a 3 zákoníku práce). Vedle individuálních a kolektivních pracovněprávních vztahů se za pracovněprávní vztahy v širším smyslu považují rovněž vztahy zaměstnanosti. V rámci těchto vztahů ještě nedochází k výkonu závislé práce, ale jde o vztahy předcházející vzniku základních pracovněprávních vztahů, a proto je jejich vazba ke vztahům upravovaným zákoníkem práce velmi těsná. Základním předpisem, který upravuje vztahy zaměstnanosti, je zákon o zaměstnanosti. Některé právní vztahy vznikající před vznikem pracovněprávních vztahů může ovšem podle písmene d) upravovat i sám zákoník práce, který také poměrně úzkou výseč těchto vztahů, týkající se jednání mezi zaměstnavatelem a fyzickou osobou, která se u něj uchází o volné pracovní místo, ve svých ustanoveních 30 až 32 skutečně upravuje. Podle písmena e) upravuje zákoník práce také některá práva a povinnosti zaměstnavatelů a zaměstnanců při dodržování režimu dočasně práce neschopného pojištěnce a některé sankce za jeho porušení. Jde o poměrně zvláštní konstrukci, jejímž prostřednictvím zákoník práce jako předpis soukromoprávní povahy upravující především vzájemná práva a povinnosti zaměstnanců a zaměstnavatelů při výkonu závislé práce zasahuje do úpravy povinností, které jsou upravovány zákonem o nemocenském pojištění coby veřejnoprávní normou a které zavazují dočasně práce neschopného pojištěnce v době, kdy je základní pracovněprávní vztah v důsledku překážky v práci přerušen a nenaplňuje se. Na základě této zvláštní působnosti zákoníku práce stanoví jeho 301a, že mezi povinnosti zaměstnance v dočasné pracovní neschopnosti patří i povinnost dodržovat režim dočasně práce neschopného pojištěnce, pokud jde o povinnost zdržovat se v místě pobytu a dodržovat dobu a rozsah povolených vycházek. Na základě zvlášť hrubého porušení této povinnosti může zaměstnavatel se zaměstnancem rozvázat pracovní poměr výpovědí [viz ustanovení 52 písm. h)]. V písm. c) zákoník práce vyjadřuje, že jeho prostřednictvím se do českého právního řádu zapracovávají požadavky stanovené řadou směrnic Evropské unie, které byly vydány v rámci sociální politiky Evropské unie. Seznam těchto směrnic je uveden v poznámce pod čarou č. 1. Ustanovení 363 pak obsahuje výčet těch ustanovení zákoníku práce, jejichž obsah představuje převzetí pravidel zakotvených ve směrnicích a jeho zapracování do české úpravy pracovněprávních vztahů. K působnosti zákoníku práce na pracovněprávní vztahy je třeba doplnit, že před ním mají přednost zákony, které upravují pracovněprávní vztahy některých zvláštních skupin zaměstnanců. Ve vztahu k těmto zaměstnancům, jejichž pracovněprávní vztahy se posuzují přednostně podle zvláštních právních předpisů, platí buď to, že se k posouzení jejich práv a povinností v pracovněprávních vztazích použije zákoník práce tehdy, pokud zvláštní předpis nestanoví jinak (podpůrné použití zákoníku práce), anebo tehdy, pokud na zákoník práce zvláštní předpis odkáže. Ke zvláštním skupinám zaměstnanců, jejichž pracovněprávní vztahy se posuzují primárně podle zvláštního právního předpisu a teprve tehdy, když tento zvláštní zákon nestanoví něco jiného, podpůr-\n17 ně se použije zákoník práce, patří například úředníci územních samosprávných celků (zvláštním zákonem je zákon o úřednících) nebo pedagogičtí pracovníci (zvláštním zákonem je zákon o pedagogických pracovnících). Z judikatury: Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne , sp. zn. 21 Cdo 4266/2007: Za individuální pracovněprávní vztahy ve smyslu ustanovení 1 zák. práce je třeba považovat všechny vztahy vzniklé v příčinné souvislosti s výkonem nesamostatné (závislé) práce zaměstnance pro zaměstnavatele, a to nejen pracovní poměry nebo vztahy vzniklé z dohod o pracích konaných mimo pracovní poměr, ale i - nestanoví-li zákon jinak - takové právní vztahy, které vznikají v souvislosti s výkonem práce v pracovním poměru, popřípadě s výkonem práce podle dohod o pracích konaných mimo pracovní poměr; společné mají ovšem všechny takové právní vztahy to, že vykazují časový, místní a zejména věcný (vnitřní účelový) poměr k výkonu nesamostatné (závislé) práce. I když v projednávané věci žalobce svěřil žalovanému osobní automobil v souvislosti s výkonem práce, rozvázáním pracovního poměru dosavadní právní důvod užívání věci žalovaným skončil a žalovaný byl povinen osobní automobil vrátit žalobci. Jestliže automobil po rozvázání pracovního poměru neprávem zadržoval, nemá takové jednání žalovaného již žádný časový a zejména věcný (vnitřní účelový) vztah k výkonu práce u žalobce. Právo žalobce na vydání takového bezdůvodného obohacení tedy není individuálním pracovněprávním vztahem. 1a Základní zásady pracovněprávních vztahů V pracovněprávních vztazích se uplatňují zejména tyto základní zásady a) zvláštní zákonná ochrana postavení zaměstnance, b) uspokojivé a bezpečné pracovní podmínky pro výkon práce, c) spravedlivé odměňování zaměstnance, d) řádný výkon práce zaměstnancem v souladu s oprávněnými zájmy zaměstnavatele, e) rovné zacházení se zaměstnanci a zákaz jejich diskriminace. Výklad: Ustanovení 1a zákoníku práce vymezuje některé ze základních zásad, ze kterých právní úprava pracovněprávních vztahů vychází a staví na nich. Výčet základních zásad není a nemůže být úplný (vyčerpávající), a to již jen pro obecnou povahu a abstraktnost každé právní zásady. Právní zásady se jako zobecněné právní myšlenky, které jsou nositelkami základních hodnot, funkcí a účelu určité právní úpravy, uplatňují v každém právním odvětví, aniž by přitom musely být výslovně zakotveny v textu právního předpisu. Význam výčtu těch základních zásad pracovněprávních vztahů, které zákonodárce považoval za natolik důležité, že se odmítl spolehnout jen na jejich přirozené vyzařování z jednotlivých pravidel právních předpisů upravujících výkon závislé práce zaměstnanci pro zaměstnavatele a výslovně je vymezil v rámci všeobecných ustanovení zákoníku práce, spočívá především v tom, že mají sloužit jako vodítka při výkladu a aplikaci jednotlivých ustanovení zákoníku práce. V žádném případě tedy nesmí dojít k tomu, že by způsob výkladu nebo užití některého konkrétního pravidla vedl k rozporu s některou ze základních zásad pracovněprávních vztahů, a to ani tehdy, pokud by se v jednotlivém případu zdálo, že tento způsob výkladu nebo užití nijak neodporuje textu konkrétní posuzované právní normy. Základních zásad se zákoník práce výslovně dovolává v ustanovení 4, kde určuje, že ani občanský zákoník, podle něhož se podpůrně posuzují pracovněprávní vztahy v případě, kdy určitou právní otázku nelze posoudit podle zákoníku práce, nesmí být v pracovněprávních vztazích aplikován způsobem, jímž by došlo k narušení základních zásad. Klíčovou roli hraje uplatnění základních zásad také v případě posuzování následků vad obsahu právních úkonů. Ve smyslu 19 písm. d) ve spojení s 18 odst. 1 zákoníku práce totiž platí, že právní úkon, který svým obsahem odporuje zákonu nebo jej obchází a současně narušuje i základní zásady (nebo některou z nich), je absolutně neplatný. Takový právní úkon, který by obcházel nebo porušoval zákon, ale nepříčil by se žádné ze základních zásad, by byl považován za platný až do případného dovolání se jeho neplatnosti. Zásada uvedená v písmenu a) odráží jednu z tradičních základních funkcí pracovního práva, kterou je funkce ochranná. Právní úprava pracovněprávních vztahů vychází z poznání, že se smluvní stra-\n18 ny základního pracovněprávního vztahu nenacházejí ve stejně silném postavení a že ve většině případů je zaměstnanec tou smluvní stranou, která je vůči zaměstnavateli ve fakticky slabší pozici. Nestejná síla smluvních stran vychází jednak z větší ekonomické síly zaměstnavatele, z jeho lepšího právního zázemí a jednak i ze skutečnosti, že mzda, plat nebo odměna za práci vykonanou v pracovněprávním vztahu představuje pro zaměstnance mnohdy jediný nebo zcela rozhodující příjem pro uspokojování základních životních potřeb nejen samotného zaměstnance, nýbrž i jeho rodinných příslušníků. Zákoník práce a další právní předpisy upravující pracovněprávní vztahy proto zvláštním způsobem chrání zaměstnance jako slabší smluvní stranu. Ochrana se projevuje v zásadě ve všech oblastech právní úpravy pracovněprávních vztahů a prolíná se i s dalšími základními zásadami. Prostřednictvím ochranných pravidel právní předpisy zaměstnancům mimo jiné zajišťují minimální úroveň jejich práv (například nejnižší rozsah dovolené), garantují pracovní volno v případech, kdy z různých důvodů nemohou vykonávat práci, stanovují nejvyšší přípustné limity pracovního zatížení a chrání samotné trvání pracovněprávního vztahu nebo alespoň zabezpečují určitou úroveň práv v souvislosti s jeho skončením. Mezi typické projevy ochranné funkce se zařazuje především zajištění bezpečných, zdraví neohrožujících a i v dalších ohledech uspokojivých a důstojných pracovních podmínek. Právo zaměstnanců na uspokojivé pracovní podmínky je garantováno i na ústavní úrovni (viz čl. 28 Listiny základních práv a svobod) a zákoník práce jej spolu s právem na zajišťování bezpečnosti a ochrany zdraví při práci výslovně zmiňuje i v rámci základních zásad. Stejně tak i právo zaměstnanců na spravedlivou mzdu, plat nebo odměnu za práci vychází z obecného ochranářského přístupu pracovněprávních norem a svůj základ má v již citovaném článku Listiny základních práv a svobod. Projevy zásady spravedlivého odměňování, již zákon v písmenu c) označuje za jednu ze základních zásad pracovněprávních vztahů, lze najít například v úpravě minimální nebo zaručené mzdy, v pravidlech stanovících minimální výši příplatků, minimální výši odměny za pracovní pohotovost apod. Otázkou ovšem je, zda a nakolik je se zásadou spravedlivého odměňování slučitelná úprava, která zaměstnavatelům tzv. podnikatelské sféry umožňuje jednostranně stanovovat a měnit výši mzdy jednotlivých zaměstnanců prostřednictvím mzdových výměrů (viz ustanovení 113 odst. 1 zákoníku práce). Rovněž zásada rovného zacházení a zákazu jakékoli diskriminace uvedená v písmenu d) vychází z ústavní garance rovnosti v důstojnosti i v právech (viz čl. 1 Listiny základních práv a svobod). Zákoník práce tuto zásadu blíže rozpracovává v ustanovení 16. Jestliže zásady uvedené pod písmeny a), b), c) a e) vycházejí především z ochranné funkce pracovního práva, pak v zásadě obsažené v písmenu d) se naopak odráží druhá ze základních funkcí tohoto právního odvětví, jíž je funkce organizační. Projevuje se v tom, že zákon zaměstnavatelům umožňuje, aby řídili a organizovali práci svých zaměstnanců podle svých zájmů a představ. Za účelem řízení pracovního procesu mohou zaměstnavatelé využívat různých nástrojů a mohou oprávněně očekávat, že jejich zaměstnanci budou vykonávat práci v souladu s jeho zájmy. Z formulace uvedené základní zásady lze odvodit nejen povinnost zaměstnanců plnit pokyny zaměstnavatele a svědomitě vykonávat zadané pracovní úkony, nýbrž i povinnost vyvarovat se po dobu trvání pracovního poměru i po jeho skončení takového jednání, jímž by docházelo k poškozování či ohrožování majetkových a dalších zájmů zaměstnavatele. Zaměstnanec si tedy vždy musí počínat tak, aby nenarušoval určitou míru vzájemné úcty a respektu, která vytváří předpoklad trvání a naplňování pracovního poměru. 2 (1) Závislou prací je práce, která je vykonávána ve vztahu nadřízenosti zaměstnavatele a podřízenosti zaměstnance, jménem zaměstnavatele, podle pokynů zaměstnavatele a zaměstnanec ji pro zaměstnavatele vykonává osobně. (2) Závislá práce musí být vykonávána za mzdu, plat nebo odměnu za práci, na náklady a odpovědnost zaměstnavatele, v pracovní době na pracovišti zaměstnavatele, popřípadě na jiném dohodnutém místě.\n19 3 Závislá práce může být vykonávána výlučně v základním pracovněprávním vztahu, není-li upravena zvláštními právními předpisy 2). Základními pracovněprávními vztahy jsou pracovní poměr a právní vztahy založené dohodami o pracích konaných mimo pracovní poměr. Výklad: 1. Definiční znaky závislé práce Pracovněprávní vztahy jsou definovány tím, že vznikají při výkonu nebo v souvislosti s výkonem závislé práce. Pojem závislá práce (někdy též námezdní nebo nesamostatná práce) má proto klíčový význam z hlediska posouzení působnosti zákoníku práce a uplatnění jeho pravidel. Zákoník práce se totiž nevztahuje na výkon jakékoli práce, nýbrž právě a jen na výkon práce závislé. Není vyloučeno, aby byla práce, pokud ji vnímáme v obecném smyslu jako jakoukoli cílevědomou lidskou činnost zaměřenou na dosažení určitého výsledku, vykonávána v jiném než pracovněprávním vztahu (například ve vztahu obchodněprávním nebo občanskoprávním). Jde-li o práci, při jejímž výkonu nejsou naplněny znaky závislé práce, není tato práce předmětem zájmu právní úpravy pracovněprávních vztahů, která se vztahuje jen na závislou práci. V souvislosti s tím ovšem platí, že pokud při výkonu určité práce znaky závislé práce naplněny jsou, může být vykonávána výlučně jen v pracovněprávním vztahu posuzovaném podle zákoníku práce (kromě případů, kdy je výkon pracovní činnosti upraven jiným právním předpisem, jakým je například zákon o služebním poměru, podle něhož se posuzují služební poměry příslušníků bezpečnostních sborů, tedy Policie ČR, Hasičského záchranného sboru ČR, Celní správy ČR, Vězeňské služby ČR, Bezpečnostní informační služby a Úřadu pro zahraniční styky a informace; na služební poměry příslušníků uvedených bezpečnostních sborů se tedy zákoník práce nevztahuje). V ustanovení 2 odst. 1 zákoníku práce je závislá práce definována prostřednictvím znaků, jimiž jsou: - nadřízenost zaměstnavatele a podřízenost zaměstnance, - výkon práce jménem zaměstnavatele, - výkon práce podle pokynů zaměstnavatele a - výlučně osobní výkon práce zaměstnance pro zaměstnavatele. Aby bylo možné učinit závěr o tom, že určitá práce je závislou prací posuzovanou podle zákoníku práce, musí být dány všechny uvedené znaky společně. Rozhodujícím charakteristickým rysem závislé práce, který předznamenává všechny ostatní, je výkon práce za podmínek nadřízenosti a podřízenosti. Tento znak vystihuje typický model uspořádání práv a povinností zaměstnance a zaměstnavatele v pracovněprávním vztahu, kdy je zaměstnanec začleněn v organizační struktuře zaměstnavatele, výkon jeho práce je zaměstnavatelem, resp. vedoucím zaměstnancem bezprostředně řízen, organizován a kontrolován prostřednictvím závazných pokynů. Se skutečností, že práce zaměstnance je zaměstnavatelem řízena a organizována, souvisí, že zaměstnanec nevykonává práci svým jménem a na svůj účet, nýbrž jménem zaměstnavatele a k jeho užitku. Zaměstnavatel se proto také stává vlastníkem výsledků práce zaměstnance a tyto výsledky zužitkovává ve svůj prospěch. Posledním definičním znakem závislé práce je, že zaměstnanec koná závislou práci pro svého zaměstnavatele výlučně osobně. Jde o projev poměrně úzké vzájemné vazby smluvních stran pracovněprávního vztahu, která je pro výkon závislé práce typická. Zaměstnanec tedy nemůže být v pracovněprávním vztahu k zaměstnavateli jen jakýmsi zprostředkovatelem, který by uzavřel smlouvu a následně přenesl povinnost vykonávat na základě této smlouvy práci na jinou osobu, ale musí být tím, kdo bude práci sám osobně vykonávat. Ostatně právě proto zaměstnavatel zrovna s tímto zaměstnancem založil pracovněprávní vztah. 2) Například zákon č. 218/2002 Sb., o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 361/2003 Sb., o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů, ve znění pozdějších předpisů.\n20 2. Podmínky výkonu závislé práce Pokud jsou při výkonu práce splněny všechny uvedené znaky a jde tedy o závislou práci, musí platit, že je konána: - za mzdu, plat nebo odměnu, - na náklady a odpovědnost zaměstnavatele, - v pracovní době a - na pracovišti, popřípadě na jiném dohodnutém místě. Uvedené okolnosti výkonu práce nelze vnímat jako znaky, které by byly rozhodné pro rozpoznání, zda je vykonávaná práce prací závislou nebo nikoli. Jde pouze o podmínky, které musí být při výkonu závislé práce ze strany zaměstnavatele naplněny. Pokud by tedy například došlo k tomu, že by byla práce vykonávána za podmínek naplňujících definiční znaky závislé práce uvedené v 2 odst. 1 zákoníku práce, ale na osobu vykonávající práci by byly přenášeny náklady s prací spojené, nemohla by taková skutečnost vést k závěru, že nejde o výkon závislé práce. Závěr by byl takový, že posuzovaná práce je závislou prací, ale při jejím výkonu dochází v důsledku přenášení nákladů ze zaměstnavatele na zaměstnance k porušování zákona a protiprávnímu jednání zaměstnavatele. 3. Zákaz výkonu závislé práce mimo pracovněprávní vztah Jak již bylo výše uvedeno, platí, že pokud jsou při výkonu práce jednou osobou pro osobu jinou naplněny definiční znaky závislé práce, musí být tato práce vykonávána v pracovněprávním vztahu, který se řídí zákoníkem práce. Za účelem výkonu závislé práce proto nelze platně založit jiný než pracovněprávní vztah. Pokud by se smluvní strany o něco takového pokusily a za účelem výkonu závislé práce založily například obchodněprávní vztah, musel by být právní úkon (typicky obchodněprávní smlouva o dílo) posouzen jako neplatný, neboť se smluvní strany jeho učiněním pouze pokusily zastřít jiný právní úkon, kterým je pracovní smlouva. Tato pracovní smlouva by pak s ohledem na posuzování zastřených právních úkonů (viz k tomu ve výkladu k ustanovení 18 zákoníku práce) byla považována za platnou. Pro případy, kdy jedna osoba vykonává práci pro jinou ve vztahu, jehož pracovněprávní povahu se smluvní strany pokusily zastřít uzavřením například občanskoprávní nebo obchodněprávní smlouvy, se v našich podmínkách vžilo označení švarcsystém. S ohledem na výše uvedená pravidla musí být nicméně tyto vztahy považovány za pracovněprávní. Osoba, která předstírá, že svému smluvnímu partnerovi (typicky jde o osobu samostatně výdělečně činnou vykonávající činnost na základě živnostenského oprávnění) zadává zakázky v rámci obchodněprávního vztahu, musí tak být v případě, kdy při výkonu činnosti za účelem splnění zakázek dochází k naplnění znaků závislé práce, považována za zaměstnavatele. Osoba, která práci vykonává, je zaměstnancem. Závazkový vztah, který mezi těmito osobami existuje, je základním pracovněprávním vztahem, který se posuzuje podle zákoníku práce. Závěr o tom, že se zaměstnavatel a zaměstnanec pokusili za účelem výkonu závislé práce založit jiný než základní pracovněprávní vztah, je velmi závažný z hlediska možnosti uložení sankcí. Ve smyslu 5 písm. e) bodu 1. zákona o zaměstnanosti se totiž výkon závislé práce mimo pracovněprávní vztah považuje za nelegální práci. Právnické osobě nebo podnikající fyzické osobě, která umožní výkon nelegální práce, může inspektorát práce uložit pokutu až do výše Kč. Zákon o zaměstnanosti stanoví i minimální výši této pokuty, a to Kč. Fyzické osobě, která vykonává nelegální práci, může být uložena pokuta až do výše Kč. Na základě uvedeného rozhodně nelze dospět k závěru, že když určitá osoba zadá například osobě samostatně výdělečně činné zakázku v rámci obchodněprávního vztahu, jde vždy o švarcsystém a zúčastněným smluvním stranám hrozí uložení pokuty. Pokud totiž bude obsah vztahu skutečně odpovídat samostatně vykonávané podnikatelské činnosti a nikoli výkonu závislé práce, jde o zcela legální formu výkonu práce. Učinění spolehlivého závěru o tom, zda obsah určitého vztahu odpovídá znakům závislé práce nebo nikoli, si vždy vyžaduje pečlivé posouzení konkrétních okolností každého případu. Při určité míře zobecnění lze určit, že o závislou práci nepůjde v případě, kdy zadavatel samostatně výdělečné činné osobě, která má práci vykonat, zadá parametry požadovaného díla a termín odevzdání a poté výkon práce nijak neřídí a neorganizuje (nerozvrhuje dobu, ve které má být práce konána, nevydává závazné\n21 pokyny směřující ke způsobu, metodě práce a dílčím pracovním úkolům) a samostatně výdělečná osoba sama svým jménem, na své náklady a na svůj účet provede požadované práce, jejichž výkon si sama zorganizuje. Při naplnění těchto znaků jde totiž o skutečný výkon samostatné podnikatelské činnosti a nikoli o zastřený pracovněprávní vztah. Z judikatury: Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne , sp. zn. 21 Cdo 2137/2004: Sama okolnost, jak je právní úkon (i dvoustranný) označen, není pro jeho posouzení rozhodná. Rozhodující je posouzení obsahu projevu vůle, tedy zjištění, co bylo skutečně projeveno. Podmínkou zároveň je, že vůle musí být svobodná a vážná, projev určitý a srozumitelný, jinak je právní úkon neplatný. Zatímco pracovní poměr je charakterizován tím, že zaměstnanec vykonává činnost podle pokynů zaměstnavatele, ve stanovené pracovní době, na jeho riziko a jejím cílem je plnění úkolů zaměstnavatele, je předmětem podnikatelského vztahu soustavná činnost prováděná samostatně podnikatelem vlastním jménem a na vlastní odpovědnost za účelem dosažení zisku ( 2 odst. 1 obch. zák.). 4 Pracovněprávní vztahy se řídí tímto zákonem; nelze-li použít tento zákon, řídí se občanským zákoníkem, a to vždy v souladu se základními zásadami pracovněprávních vztahů. 4a (1) Pro pracovněprávní vztahy se nepoužijí ustanovení občanského zákoníku o smlouvě ve prospěch třetí osoby, o zadržovacím právu, o vymíněném odstoupení od smlouvy, o společných závazcích a právech, o smlouvě s přesnou dobou plnění a o postoupení pohledávky. (2) Smluvní pokuta smí být dohodnuta jen, stanoví-li to tento zákon. Výklad: 1. Obecná východiska Ustanovení 4 zákoníku práce zakládá pro právní úpravu pracovněprávních vztahů možnost podpůrného (subsidiárního) použití občanského zákoníku. Současně jím také dochází k vymezení vzájemného vztahu mezi zákoníkem práce a občanským zákoníkem. Podpůrné použití pravidel obsažených v některém zákoně pro určitou výseč právních vztahů, upravovaných jiným zákonem, vede ke stavu, kdy se právní (v daném případě pracovněprávní) vztahy přednostně řídí zvláštním zákonem. Jestliže ovšem tento zákon žádnou úpravu, tedy pravidlo nezbytné k posouzení určité právní situace, neobsahuje, použije se pravidlo obsažené v obecném zákonu. Pro pracovněprávní vztahy zůstává zvláštním a přednostně aplikovatelným předpisem zákoník práce. Pokud v něm nenalezneme pravidlo nezbytné k posouzení určité právní otázky (nelze použít tento zákon), nastupuje použití obecného zákona, tedy občanského zákoníku. Občanský zákoník se tedy jako obecná norma použije tehdy, jestliže zákoník práce neobsahuje ve vztahu k určitému institutu či oblasti právních vztahů žádnou vlastní právní úpravu. V pracovněprávních vztazích nelze bez dalšího použít každé jednotlivé ustanovení občanského zákoníku. Použitelná jsou jenom ta pravidla, ve vztahu k nimž zákoník práce neobsahuje zvláštní právní úpravu. Z pohledu praktické aplikace právní úpravy pracovněprávních vztahů je tedy třeba důsledně vycházet z toho, že předpis zvláštní má vždy přednost před předpisem obecným, který se použije jen podpůrně (subsidiárně) tam, kde je to nezbytně třeba. Při určitém zjednodušení můžeme z hlediska použití občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích odlišit tři základní situace. Při první z nich je pro řešení právní otázky zcela postačující úprava obsažená v zákoníku práce. Občanský zákoník se v tomto případě neuplatní, i když by obsahoval určitá pravidla, která by na danou situaci, nebýt zvláštního předpisu, byla použitelná. Příkladem je například problematika odpovědnosti za škodu, která je pro pracovněprávní vztahy upravena v zákoníku práce tak, že není třeba pomáhat si pravidly obsaženými v občanském zákoníku. Občanskoprávní úprava náhrady škody se tedy v pracovněprávních vztazích nepoužije. Druhá situace nastává tehdy, kdy pro vyřešení určitého problému potřebujeme propojit zvláštní úpravu v zákoníku práce s obecnými pravidly obsaženými v občanském zákoníku. V těchto případech je třeba vyhodnotit, nakolik vyloučí určitá specifika upravená v zákoníku práce použití obecného\n22 občanskoprávního pravidla a v jaké míře je vzhledem k neexistenci dalších zvláštností naopak možné a potřebné aplikovat občanský zákoník. Naznačená kombinace obecné občanskoprávní a zvláštní pracovněprávní úpravy je pro posuzování jednotlivých právních problémů v pracovněprávních vztazích velmi častá. Její správné vyhodnocení předpokládá kromě znalosti obou právních předpisů také schopnost pečlivého posouzení povahy a obsahu jednotlivých právních norem, jejichž použití připadá do úvahy. Oblastí, při jejímž posuzování je třeba propojovat obecná občanskoprávní pravidla se zvláštními pracovněprávními normami, je například úprava právních úkonů. Obecná pravidla náležitostí právních úkonů totiž upravuje občanský zákoník. Zákoník práce k nim ovšem některá přidává a zvláštním způsobem především upravuje následky vad právních úkonů. Třetí variantou aplikace občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích je jeho použití v případě, kdy zákoník práce určitou oblast nijak neupravuje a zcela ji přenechává k posouzení podle občanského zákoníku. Příkladem může být institut promlčení, k němuž zákoník práce předepisuje jen jediné zvláštní pravidlo (viz ustanovení 389 zákoníku práce) a jinak jej neupravuje s tím, že se promlčení v pracovněprávních vztazích řídí pravidly obsaženými v 100 a následujících občanského zákoníku. Ani tehdy, když zákoník práce pro určitou právní otázku nepředepisuje žádné zvláštní řešení, nemůže být nicméně občanský zákoník ve vztazích vznikajících mezi zaměstnanci a zaměstnavateli při výkonu závislé práce použit bez jakéhokoli přihlédnutí k úpravě v zákoníku práce. Použití občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích totiž nikdy nesmí vést k rozporu se základními zásadami pracovněprávních vztahů (viz ustanovení 1a zákoníku práce). Uvedené pravidlo, které zákonodárce výslovně zakotvil v ustanovení 4 zákoníku práce, směřuje k tomu, aby smluvní strany při aplikaci občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích vždy zohledňovaly zvláštnosti úpravy pracovněprávních vztahů, které vyplývají ze zákoníku práce a jsou shrnuty v rámci úpravy základních zásad. Přístup, podle něhož musí být občanský zákoník v pracovněprávních vtazích aplikován vždy v souladu se základními zásadami, posiluje postavení základních zásad pracovněprávních vztahů jako důležitých výkladových a aplikačních pokynů (směrnic), uplatňujících se při posuzování pracovněprávních vztahů podle pravidel obsažených jak v zákoníku práce, tak i v občanském zákoníku. 2. Ustanovení, která se v pracovněprávních vztazích nepoužijí Zákoník práce výslovně vyjmenovává některé instituty upravené v občanském zákoníku, jejichž použití v pracovněprávních vztazích není možné. Jde o: smlouvu ve prospěch třetí osoby ( 50 občanského zákoníku), zadržovací právo ( občanského zákoníku), vymíněné odstoupení od smlouvy ( 497 občanského zákoníku), společné závazky a práva ( občanského zákoníku), smlouvu s přesnou dobou plnění ( 518 občanského zákoníku) a postoupení pohledávky ( občanského zákoníku). Použití dalších institutů pak ještě zákon vylučuje ve vztahu ke kolektivní smlouvě (viz ustanovení 28 zákoníku práce). Zvláštní omezující pravidlo je stanoveno zákoníkem práce ve vztahu ke smluvní pokutě ( občanského zákoníku). Použití tohoto zajišťovacího institutu je totiž přípustné pouze tam, kde to zákoník práce výslovně připouští. Jediným takovým místem je právní úprava konkurenční doložky (viz ustanovení 310 odst. 3 zákoníku práce a výklad k němu). 3. Použití jednotlivých institutů občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích S ohledem na shora popsaná obecná východiska podpůrného použití občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích a na výslovné zákazy užití některých občanskoprávních institutů je zřejmé, že ve vztazích upravovaných přednostně zákoníkem práce nemohou být použita všechna pravidla občanského zákoníku. Podpůrné použití úpravy obsažené v občanském zákoníku pro pracovněprávní vztahy tak přichází do úvahy, pokud jde především o: obecná ustanovení ( 1-6 občanského zákoníku), ochranu osobnosti ( občanského zákoníku),\n23 způsobilost a jednání právnických osob ( občanského zákoníku), zastoupení ( 22-33b občanského zákoníku), právní úkony ( 34-42a občanského zákoníku), uzavírání smluv ( občanského zákoníku), odstoupení od smlouvy ( 48, 49 občanského zákoníku), smlouvu o smlouvě budoucí ( 50a občanského zákoníku), nepojmenovanou smlouvu ( 51 občanského zákoníku), promlčení ( občanského zákoníku), vymezení domácnosti a osoby blízké ( občanského zákoníku), počítání času ( 122 občanského zákoníku), zástavní právo ( občanského zákoníku), bezdůvodné obohacení ( občanského zákoníku), vznik a obsah závazků ( kromě 497 občanského zákoníku), změny v obsahu závazků ( , kromě občanského zákoníku), zajištění závazků ( občanského zákoníku), zánik závazků ( občanského zákoníku). Obecná ustanovení občanského zákoníku V souvislosti se subsidiárním použitím občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích je třeba počítat i s aplikací některých obecných ustanovení občanského zákoníku, obsažených v Části první jeho Hlavy první. Pokud se týká ustanovení 1 až 3 občanského zákoníku, jsou pro pracovněprávní vztahy zajímavá především zde obsažená pravidla týkající se principu rovného postavení smluvních stran právních vztahů a souladu výkonu práv s dobrými mravy. Pravidlo, podle něhož výkon práv a povinností nesmí bez právního důvodu zasahovat do práv a oprávněných zájmů jiných a nesmí odporovat dobrým mravům, odráží jednu z výchozích zásad soukromoprávních vztahů. Zákoník práce jej až do změny provedené zákonem č. 365/2011 Sb., který vstoupil v účinnost 1. ledna 2012, sám výslovně zakotvoval. Tato úprava ovšem jen zbytečně kopírovala úpravu obsaženou v občanském zákoníku, která pro pracovněprávní vztahy platí podpůrně. Dobré mravy patří mezi abstraktní pojmy, které zákon jinak blíže nespecifikuje, ale přesto je vcelku zřejmé, co si pod ním lze představit. Přiblížit jej lze tak, že jde o soubor všeobecně uznávaných a přijímaných společenských pravidel správného, rozumného a obvyklého jednání. Zásada souladu výkonu práv s dobrými mravy zakládá možnost dospět k závěru, že právní ochrana nemůže být poskytnuta takovému právnímu jednání, které sice formálně vykazuje soulad s určitým pravidlem obsaženým v právním předpisu, ale svým obsahem se příčí všeobecně platným a ve společenských vztazích uznávaným představám o tom, co je morálně přípustné, správné a mravné. Takovýmto dobrým mravům odporující výkon práva musí být vždy považován za právem zakázaný. Na základě zásady souladu výkonu práv s dobrými mravy nelze dospět k závěru, že by právní jednání nikdy nemohlo vést k újmě jiného. Takový případ, kdy někdo vykonává své právo a zasáhne tím do právního postavení jiného způsobem, který může narušit jeho zájmy nebo mu způsobit újmu, je v právních vztazích poměrně častý (například jednostranné rozvázání pracovního poměru může druhé straně způsobit určitou újmu a mít na ni nevítaný dopad, ale přesto nemusí jít - a zpravidla ani nejde - o nemravné jednání). Pokud ovšem ten, kdo určitým způsobem právně jednal, uplatnil své právo způsobem, který právní předpis předpokládá a umožňuje (naplnil cíl a účel sledovaný právní úpravou), nijak tím nenarušil princip souladu výkonu práv s dobrými mravy. Pokud by ovšem byl výkon práv cíleně zaměřen jen na to, aby jím někomu jinému byla způsobena újma, nemohlo by se jednat o jednání sledující účel právní úpravy. Jednalo by se o zneužití práva, tedy tzv. šikanózní výkon práva. Zneužití práva představuje jednání v rozporu s dobrými mravy, a proto je právem zakázáno a nepožívá právní ochrany. Z ustanovení 4 občanského zákoníku vyplývá, že dojde-li k porušení nebo ohrožení práva, může se ten, do jehož práva bylo takto zasaženo, domáhat ochrany u soudu. Jeho subsidiární aplikace má pro pracovněprávní vztahy svůj význam. Zákoník práce totiž v současné době neobsahuje\n24 žádné ustanovení obdobné úpravě obsažené ve starém zákoníku práce (zákon č. 65/1965 Sb.), podle níž platilo, že spory mezi zaměstnavateli a zaměstnanci o nároky z pracovního poměru projednávají a rozhodují soudy. Příslušnost soudů k projednávání sporů a dalších právních věcí vyplývajících z pracovněprávních vztahů lze dovodit i prostřednictvím ustanovení 7 odst. 1 zákona občanského soudního řádu. Přesto lze považovat za správné, že právo domáhat se ochrany proti porušení či ohrožení práva u soudu stanoví pro pracovněprávní vztahy i podpůrně použitelné pravidlo v občanském zákoníku. Určitý prostor pro uplatnění v pracovněprávních vztazích může najít i ustanovení 6 občanského zákoníku, které upravuje svépomoc. Svépomoc je takovým prostředkem odvrácení bezprostředně hrozícího neoprávněného zásahu do práva, k němuž subjekt, do jehož práva bylo zasaženo, přistoupí sám a zásah přiměřeným způsobem odvrátí. Při dodržení základních zásad pracovněprávních vztahů si lze uplatnění svépomoci v pracovněprávních vztazích představit. Pokud jde o ustanovení 5 občanského zákoníku, má před jeho uplatněním pro pracovněprávní vztahy přednost pravidlo obsažené v 323 zákoníku práce, které počítá s tím, že kontrolní působnost v pracovněprávních vztazích vykonává inspekce práce. Ochrana osobnosti V pracovněprávních vztazích se uplatní základní východiska ochrany osobnosti podle ustanovení 11 a následujících občanského zákoníku. Podle nich především platí, že každá fyzická osoba má právo na ochranu osobnosti, lidské důstojnosti, soukromí a projevů osobní povahy. Každý kdo utrpěl neoprávněný zásah do práva na ochranu osobnosti, má právo se domáhat odstranění následků těchto zásahů a poskytnutí přiměřeného zadostiučinění, případně i náhrady nemajetkové újmy v penězích. Na zde obsažená obecná pravidla navazuje zvláštní úprava ochrany osobních práv zaměstnanců, obsažená především v 316 odst. 2 až 4 zákoníku práce. Způsobilost a jednání právnických osob Vzhledem k tomu, že právnické osoby mohou v pracovněprávních vztazích vystupovat jako zaměstnavatelé, jsou pro pracovněprávní vztahy významná podpůrně použitelná občanskoprávní pravidla týkající se právního postavení zaměstnavatelů, kteří jsou právnickými osobami, především pokud jde o jejich vznik a jednání (činění právních úkonů) jménem právnických osob. Blíže k tomu viz ve výkladu k ustanovení 7 zákoníku práce. Zastoupení V pracovněprávních vztazích se podpůrně uplatní občanskoprávní úprava zastoupení. Se zřetelem k tomu, že zaměstnanec musí pro zaměstnavatele vykonávat práci osobně (viz ustanovení 2 odst. 1 zákoníku práce), je vyloučeno, aby se v pracovněprávním vztahu nechal zastoupit k výkonu práce. V jiných případech se ovšem v pracovněprávních vztazích může uplatnit jak zákonné zastoupení, tak i zastoupení na základě plné moci. Blíže k tomu viz ve výkladu k ustanovení 6 zákoníku práce. Právní úkony Zákoník práce neupravuje obecné náležitosti právních úkonů. V pracovněprávních vztazích se proto podpůrně použije jejich úprava obsažená v občanském zákoníku. Za právní úkon je třeba považovat projev vůle, který směřuje ke vzniku, změně nebo zániku práv a povinností, které právní předpisy s takovým projevem vůle spojují. Aby byl právní úkon platný, musela projev vůle učinit osoba, která má způsobilost k právům a povinnostem a způsobilost k právním úkonům (náležitosti subjektu). Samotná vůle musí být skutečná, svobodná, vážná a prostá omylu. Dále z úpravy v občanském zákoníku dovozujeme existenci náležitosti projevu vůle (určitost, srozumitelnost a dodržení předepsané formy), souladu vůle a jejího projevu a obsahu právního úkonu (právní a faktická možnost následku, ke kterému právní úkon směřuje). V důsledku nedostatku v některé z náležitostí právního úkonu je právní úkon vadný. Následky vad právních úkonů zákoník práce upravuje pro pracovněprávní vztahy zvláštním způsobem (viz ustanovení 20 zákoníku práce).\n25 V pracovněprávních vztazích se podpůrně použijí také základní pravidla výkladu projevu vůle. K tomu viz blíže ve výkladu k ustanovení 19 písm. a) zákoníku práce. Podle ustanovení 36 odst. 1 občanského zákoníku je možné vázat vznik, změnu nebo zánik práva či povinnosti na splnění podmínky. Podmínky se dělí na odkládací a rozvazovací. Pokud je podmínka odkládací, na jejím splnění závisí, zda nastanou účinky právního úkonu, který již platně vznikl. V případě podmínky rozvazovací platí, že nastane-li tato podmínka, účinky právního úkonu pominou. Splnění podmínky pak může spočívat v různých okolnostech. Typicky dochází k podmínění právního úkonu prostřednictvím právní události, ohledně níž není jisté, kdy nastane nebo zda vůbec nastane. Splnění podmínky může být nicméně vázáno i na projev vůle. Odkládací podmínku lze sjednat například v souvislosti se vznikem pracovního poměru. Podle ustanovení 34 odst. 1 písm. c) zákoníku práce je nutné, aby pracovní smlouva obsahovala sjednání dne nástupu do práce, tedy dne, kdy dojde ke vzniku pracovního poměru. Zákon ovšem netrvá na tom, aby byl tento den určen uvedením konkrétního data. Zaměstnanec a zaměstnavatel tak prostřednictvím sjednání dne nástupu do práce mohou odložit vznik pracovního poměru na splnění odkládací podmínky. Nedojde-li tím k obejití zákona, lze si sjednat i to, že pracovní poměr skončí v důsledku naplnění podmínky. Za obcházení zákona by přitom bylo nutné považovat sjednání doby trvání pracovního poměru prostřednictvím takové okolnosti, která by v budoucnu mohla nastat jen na základě jednostranného projevu vůle některé ze smluvních stran (v takovém případě by se v pravém smyslu nejednalo o podmínku). Nelze ovšem vyloučit případ, kdy si strany pracovního poměru ujednají, že pracovní poměr skončí například v důsledku určité právní události. Takováto ujednání pak z pohledu zákoníku práce nejsou ničím jiným než pracovními poměry na dobu určitou. Právě úhlem pohledu právní úpravy sjednávání pracovního poměru na dobu určitou (viz ustanovení 39 zákoníku práce) je pak třeba takto sjednané pracovní poměry posuzovat. Zákoník práce výslovně zmiňuje sjednání podmínky i v souvislosti s kolektivní smlouvou (viz blíže ve výkladu k ustanovení 26 zákoníku práce). Uzavírání smluv Zákoník práce neobsahuje pravidla týkající se uzavírání smluv. Pro posouzení právních souvislostí uzavírání smluv v pracovněprávních vztazích se tedy podpůrně uplatní pravidla obsažená v 43 a následujících občanského zákoníku. Jednání o uzavření smlouvy se zahajuje návrhem. Návrh musí být dostatečně určitý a musí z něj vyplývat vůle navrhovatele, že jím bude v případě přijetí vázán. Navrhovatel může svůj návrh opatřit lhůtou, do které má být návrh přijat. Dojde-li k přijetí návrhu osobou, které byl návrh učiněn, smlouva je uzavřena. Za přijetí je považováno včasné prohlášení, z něhož lze dovodit souhlas s návrhem. Taková odpověď na návrh, která obsahuje dodatky, výhrady, omezení nebo jiné změny, není přijetím, nýbrž odmítnutím návrhu, a současně se považuje za návrh nový. Včasné přijetí návrhu nabývá účinnosti okamžikem, kdy vyjádření souhlasu s návrhem dojde navrhovateli. Přijetí návrhu lze odvolat jen tehdy, pokud odvolání dojde navrhovateli nejpozději současně s přijetím. Smlouva je uzavřena okamžikem, kdy přijetí návrhu na uzavření smlouvy nabude účinnosti. Uvedená pravidla uzavírání smluv se nepoužijí ve vztahu ke kolektivní smlouvě. Pravidla pro její uzavírání obsahuje zákon o kolektivním vyjednávání. Odstoupení od smlouvy Podle ustanovení 4a odst. 1 zákoníku práce nelze v pracovněprávních vztazích využít institutu vymíněného odstoupení od smlouvy podle ustanovení 497 občanského zákoníku. V pracovněprávních vztazích se ovšem podpůrně použije úprava odstoupení od smlouvy podle ustanovení 48 občanského zákoníku. Platí tedy, že smluvní strana může odstoupit od smlouvy, pokud to stanoví zákon nebo je možnost odstoupení sjednána ve smlouvě. Účinkem odstoupení od smlouvy je, že se smlouva od počátku ruší. Hledí se na ni tedy tak, jako by ani nebyla uzavřena. Smluvní strany si ale mohou sjednat odstoupení od smlouvy tak, že jeho účinky (zrušení smlouvy) nastanou až ke dni, kdy k odstoupení došlo.\n26 Rozdíl mezi odstoupením od smlouvy podle ustanovení 48 občanského zákoníku a vymíněným odstoupením od smlouvy podle ustanovení 497 občanského zákoníku, jehož aplikace není v pracovněprávních vztazích přípustná, spočívá v tom, že úprava v 497 občanského zákoníku se vztahuje jen na ty případy, kdy byla pro některou, případně pro obě smluvní strany ve smlouvě založena možnost odstoupení a pro případ odstoupení bylo sjednáno odstupné, které představuje kompenzaci pro druhou smluvní stranu. Zákoník práce výslovně upravuje a tím tedy zakládá možnost odstoupení od smlouvy v případě dohody o odpovědnosti za ztrátu svěřené věci, dohody o odpovědnosti k ochraně hodnot svěřených zaměstnanci k vyúčtování a pracovní smlouvy. Určité omezení pro případ, že si zaměstnanec a zaměstnavatel právo odstoupit od smlouvy založili smluvně, stanoví zákoník práce ve vztahu ke konkurenční doložce (viz ustanovení 310 odst. 4) a také ve vztahu k pracovní smlouvě (viz ustanovení 34 odst. 2), pokud by si smluvní strany sjednaly právo odstoupit od ní ještě za jiných okolností, než za kterých právo odstoupit od pracovní smlouvy zákoník práce přímo zakládá (viz ustanovení 34 odst. 3). Od konkurenční doložky může zaměstnavatel odstoupit jen po dobu trvání pracovního poměru a k odstoupení od pracovní smlouvy může dojít, jen dokud zaměstnanec nenastoupil do práce. Není vyloučeno, aby si zaměstnanec a zaměstnavatel dojednali možnost odstoupení v případě dalších smluv. Zákoník práce ovšem výslovně vylučuje možnost smluvního založení práva odstoupit od smlouvy v případě kolektivní smlouvy. Smlouva o smlouvě budoucí Podle ustanovení 50a občanského zákoníku se mohou smluvní strany zavázat, že do dohodnuté doby uzavřou určitou smlouvu. Smlouva, která obsahuje takový závazek, se označuje jako smlouva o smlouvě budoucí a v pracovněprávních vztazích může být široce využívána. Smlouva o smlouvě budoucí musí obsahovat ujednání o podstatných náležitostech smlouvy, která má být v budoucnu uzavřena. Smluvní strany se také musí dohodnout na tom, do jaké doby má být smlouva uzavřena. Pokud by do této dohodnuté doby k uzavření smlouvy nedošlo, může se do jednoho roku některá ze smluvních stran domáhat uzavření smlouvy u soudu. Soud v takovém případě na základě návrhu nahradí vůli té strany, která se zdráhá k uzavření smlouvy přistoupit, vlastním rozhodnutím a smlouva tedy vznikne tímto způsobem. Kromě toho je možné domáhat se i náhrady škody, která nesplněním povinnosti uzavřít smlouvu druhé straně vznikla. Závazek z uzavřené smlouvy o smlouvě budoucí zanikne jen tehdy, pokud se významně změnily okolnosti, za kterých byla tato smlouva uzavřena, a na základě této změny nelze spravedlivě požadovat, aby byla smlouva uzavřena. Praktického uplatnění se může smlouva o smlouvě budoucí v pracovněprávních vztazích dočkat například v souvislosti s pracovní smlouvou, kdy se smluvní strany (budoucí zaměstnanec a zaměstnavatel) dohodnou, že do určité doby uzavřou pracovní smlouvu s určitými podstatnými náležitostmi (takováto smlouva o budoucí pracovní smlouvě bývá někdy označována jako smlouva o příslibu zaměstnání). Nepojmenovaná smlouva I v pracovněprávních vztazích může být uzavřena nepojmenovaná (inominátní) smlouva. Podle ustanovení 51 občanského zákoníku se jedná o takovou smlouvu, která není zvláště upravena jako žádný smluvní typ. Nepojmenované smlouvy ovšem nelze uzavírat tak, že by jejich prostřednictvím mělo dojít k nahrazení určitého existujícího smluvního typu (nelze tedy například místo pracovní smlouvy založit pracovní poměr uzavřením jiné smlouvy). V souvislosti s tím je ovšem třeba doplnit, že pro posouzení uzavřené smlouvy není určující název, nýbrž obsah smlouvy. Pokud by tedy smluvní strany uzavřely smlouvu směřující k založení pracovního poměru a obsahující podstatné náležitosti pracovní smlouvy, jednalo by se právě o pracovní smlouvu a nikoli o smlouvu nepojmenovanou, i kdyby ji smluvní strany nazvaly jinak (například manažerská smlouva). Závazky, které vzniknou na základě smlouvy, která není v zákoně výslovně upravena, je třeba posuzovat podle těch pravidel, která upravují závazky obsahově nejbližší, pokud samotná smlouva nestanoví jinak (viz ustanovení 491 odst. 2 občanského zákoníku).\n27 Promlčení Podstata promlčení, které upravuje občanský zákoník ve svých ustanoveních 100 až 114, spočívá v tom, že se majetkové právo, které podléhá promlčení, po určité době, kdy není naplněno, významně oslabuje. Standardní délka promlčecí doby činí podle občanského zákoníku tři roky. Zvláštní pravidlo platí pro právo na náhradu škody, které se promlčí za dva roky ode dne, kdy se poškozený dozví o škodě a o tom, kdo za ni odpovídá (k promlčení práva na náhradu škody viz ve výkladu k ustanovení 263 zákoníku práce). Ve dvouleté promlčecí době se promlčuje také právo na vydání bezdůvodného obohacení. Pokud bylo určité právo přiznáno pravomocným rozhodnutím soudu nebo jiného orgánu, promlčí se až za deset let ode dne, kdy mělo být podle rozhodnutí plněno. Až po deseti letech se také promlčí právo, které dlužník písemně uznal co do důvodu i výše. Oslabení práva v důsledku marného uplynutí promlčecí doby spočívá v tom, že pokud dlužník v případném sporu promlčení namítne, nemůže být právo věřiteli přiznáno. Věřitelovo právo sice promlčením nezaniklo a je tedy možné, aby jej dlužník splnil dobrovolně, ale v důsledku promlčení jej k tomu nelze přinutit. Vymezení domácnosti a osoby blízké Zákoník práce na několika místech pracuje s pojmy domácnost a osoba blízká. Pro určení, kdo se považuje za člena domácnosti nebo za osobu blízkou, se podpůrně použijí pravidla obsažená v 115 až 117 občanského zákoníku. Počítání času Pravidla počítání času obsažená v ustanovení 122 občanského zákoníku se v pracovněprávních vztazích uplatní jen tehdy, pokud se neuplatní zvláštní úprava podle ustanovení 333 zákoníku práce (viz blíže ve výkladu k tomuto ustanovení). Bezdůvodné obohacení Pravidla bezdůvodného obohacení obsažená v 451 až 459 občanského zákoníku se v pracovněprávních vztazích použijí jen tam, kde zákoník práce neobsahuje zvláštní úpravu. Blíže viz ve výkladu k ustanovení 331 zákoníku práce. Vznik a obsah závazku Závazkový právní vztah je vztahem, který vzniká na základě některého z právu známých zavazovacích důvodů a na jehož základě vzniká jedné jeho straně (dlužníku) povinnost plnit a druhé straně (věřiteli) právo plnění požadovat. Závazky vznikají zejména ze smluv, které jsou výslovně upravené zákonem, případně ze smluv nepojmenovaných. V případě, že závazkový vztah vznikne na základě jiných skutečností upravených v zákoně, použijí se pro jeho posouzení pravidla upravující závazky vznikající ze smluv. Rovněž pracovněprávní vztahy jsou vztahy závazkovými. Zákoník práce neobsahuje zvláštní pravidla vzniku a obsahu závazkových právních vztahů, takže se pro pracovněprávní vztahy podpůrně uplatní úprava obsažená v 488 až 498 občanského zákoníku. V pracovněprávních vztazích se ovšem neuplatní vymíněné odstoupení od smlouvy podle ustanovení 497 občanského zákoníku. Změny v obsahu závazků Závazek může být změněn ve svém obsahu nebo v osobě. V obsahu může být v pracovněprávních vztazích závazek změněn v důsledku dohody smluvních stran nebo v souvislosti s prodlením. Prostřednictvím dohody může dojít buď k doplnění dosavadního existujícího závazkového vztahu o nový závazek, nebo může být dosavadní závazek novým závazkem nahrazen. Ustanovení 517 odst. 2 občanského zákoníku obsahuje pravidlo, podle kterého má věřitel dlužníka, který je v prodlení s plněním peněžitého dluhu, právo požadovat úroky z prodlení ve výši stanovené nařízením vlády č. 142/1994 Sb., kterým se stanoví výše úroků z prodlení a poplatku z prodlení podle občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů.\n28 Výše tohoto úroku z prodlení odpovídá ročně výši repo sazby stanovené Českou národní bankou pro poslední den kalendářního pololetí, které předchází kalendářnímu pololetí, v němž došlo k prodlení, zvýšené o sedm procentních bodů. V souvislosti s prodlením dlužníka může věřitel požadovat i náhradu škody. Jde-li ovšem o prodlení s plněním peněžitého dluhu, lze náhradu škody požadovat jen pokud není kryta úroky z prodlení. Dlužník se nemůže ocitnout v prodlení v případě, že od něj věřitel včas a řádně nabídnuté plnění nepřijme nebo mu ke splnění dluhu neposkytne nezbytnou součinnost. V souvislosti se změnou závazku v osobě připadá pro subsidiární použití v pracovněprávních vztazích do úvahy úprava převzetí dluhu a přistoupení k závazku. Při uplatnění těchto institutů zůstává nezměněn obsah závazku. O převzetí dluhu jde v případě, kdy se určitá osoba dohodne s dlužníkem, že přejímá jeho dluh vůči věřiteli. Tato osoba se pak stane dlužníkem namísto dosavadního dlužníka. S převzetím dluhu musí dát ovšem souhlas věřitel. Pokud by věřitel s převzetím dluhu nesouhlasil, stala by se osoba, která takto převzala dluh, dlužníkem vedle původního dlužníka. Smlouva o převzetí dluhu musí být uzavřena písemně. Pokud se určitá osoba dohodne s věřitelem, že splní za dlužníka jeho peněžitý závazek, dojde tím k přistoupení k závazku. Ten, kdo k závazku přistoupil, se stane dlužníkem vedle původního dlužníka. K přistoupení k závazku není nutný souhlas původního dlužníka. K převzetí dluhu či přistoupení k závazku může dojít jak v případě, že je dlužníkem zaměstnanec, tak i tehdy, je-li dlužníkem zaměstnavatel. Lze si tedy například představit, že zaměstnanci vznikne vůči zaměstnavateli dluh v souvislosti s nedodržením závazku setrvat u zaměstnavatele alespoň po dobu 5 let od zvýšení kvalifikace, který na sebe zaměstnanec převzal uzavřením kvalifikační dohody. Pokud by se zaměstnanec a jeho nový zaměstnavatel dohodli, že tento nový zaměstnavatel dluh zaměstnance vůči dosavadnímu zaměstnavateli uhradí, a dosavadní zaměstnavatel by s tím vyslovil souhlas, došlo by k platnému převzetí dluhu. Vzhledem k principu osobního výkonu práce zaměstnance pro zaměstnavatele nemůže dojít k tomu, že by za zaměstnance jiná osoba převzala dluh spočívající v závazku vykonávat pro zaměstnavatele závislou práci. Zajištění závazků Podpůrné použití občanského zákoníku otevírá pro pracovněprávní možnosti uplatnění institutů směřujících k zajištění závazku (s určitými omezeními, která vyplývají z ustanovení 4a zákoníku práce - viz výše). Institutem, který je sice v občanském zákoníku systematicky řazen k zajištění závazku, ale který směřuje spíše jen k potvrzení jeho existence, je uznání dluhu upravené v ustanovení 558 občanského zákoníku. Právní následky uznání dluhu nastupují tehdy, pokud dlužník písemně uzná, že zaplatí svůj dluh určený co do důvodu a výše. Listina představující uznání dluhu musí proto obsahovat právní důvod, na jehož základě dluh vznikl a trvá (například odpovědnost za škodu), a určení výše dluhu. Na základě uznání dluhu se má za to, že dluh v době uznání trval. Navíc platí, že se řádně uznaný dluh promlčí nikoli v obecné tříleté promlčecí době, nýbrž až za deset let ode dne, kdy k uznání došlo. K uplatnění uznání dluhu v souvislosti s odpovědností zaměstnance za škodu viz blíže ve výkladu k ustanovení 263 odst. 2 zákoníku práce. K zajištění závazku může v pracovněprávních vztazích dojít také s použitím zástavního práva či ručení. Zástavní právo upravuje občanský zákoník v 152 až 174. Ke vzniku zástavního práva dochází na základě uzavřené zástavní smlouvy, která musí obsahovat označení zástavy a pohledávky, kterou zástava zajišťuje. Zástavní právo může ovšem vzniknout také na základě rozhodnutí soudu nebo správního úřadu. Zástavou může být věc movitá i nemovitá, podnik nebo jiná věc hromadná, soubor věcí, pohledávka nebo jiné majetkové právo, byt nebo nebytový prostor, obchodní podíl, cenný papír nebo předmět průmyslového vlastnictví. Věc, která slouží jako zástava, dlužník zpravidla předá do dispozice věřiteli. Jestliže zajištěná pohledávka zanikne, například pokud dlužník svůj dluh uhradí, vrátí mu věřitel zástavu zpět.\n29 Pokud není pohledávka zajištěná zástavním právem včas splněna, může zástavní věřitel uspokojit své právo tak, že zpeněží zástavu a ponechá si tu část výtěžku, která odpovídá jeho pohledávce. Případný zbytek výtěžku vrátí věřitel dlužníkovi. Takové ujednání, podle něhož by při prodlení s plněním zajištěné pohledávky měla zástava propadnout zástavnímu věřiteli, nebo by si ji měl zástavní věřitel ponechat za určenou cenu, by bylo neplatné. Ručení je upraveno v 546 až 550 občanského zákoníku. K jeho vzniku dochází na základě písemného prohlášení, jímž na sebe ručitel bere vůči věřiteli povinnost, že zaplatí dluh, pokud jej nezaplatí hlavní dlužník. Jestliže pak hlavní dlužník na vyzvání věřitele dluh nesplní, musí jej splnit ručitel. Poté je ručitel oprávněn požadovat na dlužníkovi náhradu za plnění poskytnuté věřiteli. Jak ručení, tak i zástavní právo je použitelné ve vztahu k dluhu, který vznikl zaměstnanci vůči zaměstnavateli, i pro zajištění dluhu, který vznikl zaměstnavateli vůči zaměstnanci. Zánik závazků Obecná občanskoprávní úprava zániku závazků nemůže být použita ve vztahu ke skončení pracovního poměru. Právní úpravě skončení pracovního poměru je totiž v zákoníku práce věnována velmi podrobná právní úprava, která má jakožto úprava zvláštní před obecnou občanskoprávní úpravou přednost. Není ovšem vyloučeno, aby byly některé občanskoprávní způsoby zániku závazku využity v souvislosti s odvozenými pracovněprávními vztahy, které existují vedle těch základních. S ohledem na absenci zvláštní právní úpravy skončení pracovněprávního vztahu založeného dohodou o provedení práce se může občanský zákoník podpůrně použít i pro posouzení zániku tohoto závazkového vztahu. Dluh může zaniknout především splněním. Dlužník musí dluh splnit řádně a včas. Věřitel je povinen vydat dlužníkovi na jeho požádání písemné potvrzení o tom, že dluh byl zcela nebo zčásti splněn. Závazek může zaniknout také tehdy, pokud se na tom věřitel a dlužník dohodnou. Závazek může být takto zrušen s tím, že bude nahrazen novým závazkem, a nebo tak, že se pouze ruší, aniž by vznikl nový závazek. Závazek může v pracovněprávních vztazích zaniknout i z důvodu nemožnosti plnění. Tento způsob zániku závazku se ovšem nemůže uplatnit v případě, kdy k plnění základních práv a povinností z pracovněprávního vztahu nemůže dojít proto, že zaměstnavatel nepřiděluje zaměstnanci práci nebo zaměstnanec nemůže práci vykonávat. Pro posouzení těchto případů mají totiž přednost zvláštní pravidla obsažená v zákoníku práce, konkrétně právní úprava překážek v práci na straně zaměstnavatele a na straně zaměstnance. I v pracovněprávních vztazích může závazek zaniknout v důsledku uplatnění výpovědi podle ustanovení 582 občanského zákoníku. Na základě zde upravené výpovědi může zaniknout jen závazek, který byl sjednán na dobu neurčitou s tím, že jeho předmětem je závazek k nepřetržité nebo opakované činnosti, nebo závazek zdržet se určité činnosti anebo strpět určitou činnost. Takovouto smlouvu lze vypovědět ke konci kalendářního čtvrtletí. Smlouva pak zanikne po uplynutí tříměsíční doby. Výpověď podle ustanovení 582 občanského zákoníku se nemůže uplatnit v případě, kdy jiný způsob výpovědi určité smlouvy zakládá zákon nebo dohoda smluvních stran. Pokud tedy zákoník práce zvláštním způsobem upravuje skončení určitého závazku výpovědí jiným způsobem (například rozvázání pracovního poměru výpovědí), nelze občanskoprávní výpověď aplikovat (tento závěr lze dovodit už na základě výchozího pravidla podpůrného uplatnění občanského zákoníku v pracovněprávních vztazích, podle něhož má zvláštní úprava vždy přednost před úpravou obecnou). K výpovědi ovšem může dojít v případě jiné smlouvy uzavřené mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem. Výpovědí by tak mohla zaniknout například samostatně stojící dohoda o tom, že může zaměstnavatel od zaměstnance požadovat pracovní pohotovost, případně smlouva o mzdě (pokud byla sjednána na dobu neurčitou). Určité uplatnění může v pracovněprávních vztazích nalézt i institut narovnání, upravený v ustanovení 585 občanského zákoníku. Jedná se o dohodu, jejímž uzavřením si smluvní strany upravují svá práva, která mezi nimi dosud byla sporná nebo pochybná. Závazek, který vyplyne z narovnání, nahradí závazek dosavadní. Podle ustanovení 583 občanského zákoníku zanikne právo proto, že nebylo ve stanovené době uplatněno, pokud to výslovně stanoví zákon. Blíže k tomu viz ve výkladu k ustanovení 330 zákoníku práce.\n30 Za určitých okolností by i v pracovněprávních vztazích mohl závazek zaniknout splynutím. Jde o případ, kdy se jedna osoba stane v rámci závazkového vztahu současně věřitelem i dlužníkem. V pracovněprávních vztazích podle našeho názoru neexistuje mnoho prostoru pro uplatnění započtení podle ustanovení 580 a 581 občanského zákoníku. Započtení je takovým způsobem zániku závazku, kdy dojde k zániku vzájemných pohledávek dlužníka a věřitele. Uplatní se tehdy, pokud v rámci určitého vztahu vznikl dluh jedné osoby (dlužník) vůči druhé (věřitel), nicméně v jiném závazkovém vztahu, který mezi těmito osobami existuje, je jejich postavení opačné (dlužník je tedy současně i věřitelem a věřitel současně i dlužníkem). Započtením pak dojde k tomu, že vzájemné dluhy zúčastněných osob zaniknou. V popsaném postavení se mohou v pracovněprávních vztazích ocitnout i zaměstnanec a zaměstnavatel. Zaměstnanec může mít například vůči zaměstnavateli dluh z titulu odpovědnosti za škodu a být tedy vůči němu v postavení dlužníka. Zaměstnavatel se dlužníkem zaměstnance stává vždy tehdy, vznikne-li zaměstnanci právo na poskytnutí mzdy za odpracovanou práci, případně právo na jiné plnění poskytované za práci nebo v souvislosti s výkonem práce. V uvedeném případě by na první pohled připadala do úvahy možnost zániku vzájemných pohledávek započtením, tedy že zaměstnavatel započte svou pohledávku za zaměstnancem vzniklou na základě odpovědnosti za škodu proti pohledávce zaměstnance (právo na zaplacení mzdy). Na základě zhodnocení právní povahy započtení je ovšem třeba dospět k závěru, že se jeho podstata, spočívající v zabavení určitého plnění k uspokojení vlastního práva, shoduje s podstatou zvláštního pracovněprávního institutu, kterým jsou srážky ze mzdy. Ve vztahu k příjmům zaměstnance, které podléhají srážkám (viz ustanovení 145 zákoníku práce), se totiž při splnění zákonem stanovených podmínek uplatní právo zaměstnavatele zabavit tato plnění, případně jejich část, ve svůj prospěch. Ke srážce přitom může dojít buď na základě dvoustranného úkonu (dohoda o srážkách ze mzdy), nebo jednostranně. Stejně tak i v rámci úpravy započtení je rozlišováno započtení jednostranné a provedené na základě dohody. Občanský zákoník má být v pracovněprávních vztazích podpůrně aplikován jen tam, kde nelze použít zákoník práce. Jestliže tedy zákoník práce obsahuje zvláštní úpravu určitého institutu, má tato úprava přednost před obecnou úpravou občanskoprávní, jejíž použití je pak v pracovněprávních vztazích vyloučeno. Vzhledem k tomu, že zákoník práce obsahuje ve vztahu k příjmům uvedeným v 145 možnost jejich zabavení ve prospěch zaměstnavatele prostřednictvím srážky ze mzdy, nemůže se uplatnit možnost jejich zabavení prostřednictvím započtení. Uvedený závěr nelze zvrátit tím názorem, že právní úprava započtení nabízí širší možnosti než úprava srážek ze mzdy, především pokud jde o jednostranné započtení. Vyšší ochrana mzdy a jiných příjmů zaměstnance před zabavením ze strany zaměstnavatele totiž velmi dobře odpovídá zásadám zvláštní zákonné ochrany zaměstnance a spravedlivého odměňování zaměstnance. Občanský zákoník přitom nesmí být v pracovněprávních vztazích aplikován tak, že by tím došlo k narušení základních zásad. Jestliže tedy zákoník práce umožňuje jednostranné zabavení mzdy nebo jiných příjmů zaměstnance ve prospěch zaměstnavatele jen ve vyjmenovaných případech [viz ustanovení 147 odst. 1 písm. c), d) a e) zákoníku práce], vyjadřuje tím záměr chránit mzdu a jiné příjmy zaměstnance před jednostranným zabavením ze strany zaměstnavatele v jiných případech. Jestliže k jednostrannému zabavení nemůže v jiných než zákonem výslovně stanovených situacích dojít prostřednictvím srážky, nelze ani připustit jednostranné zabavení v důsledku započtení. Opačný závěr by vedl k tomu, že by se úprava omezení jednostranného provedení srážek ze mzdy stala zbytečnou a nenaplňující svůj smysl, neboť by bylo možné ji obejít s použitím jiného institutu. Konkrétně pro případ, kdy by se zaměstnavatel stal věřitelem zaměstnance v souvislosti s odpovědností za škodu, stanoví zákoník práce v druhé větě 147 odst. 3, že srážky k náhradě škody jsou možné jen na základě dohody o srážkách ze mzdy. Pokud by v tomto případě zaměstnavatel jednostranně zabavil zaměstnanci část mzdy nebo jiného příjmu nikoli srážkou, nýbrž započtením, došlo by tím k úplnému popření smyslu citované normy. Docházíme proto k závěru, že zaměstnavatel může k zániku své pohledávky započtením proti pohledávce zaměstnance přistoupit jen v případě, pokud pohledávka zaměstnance a jí odpovídající dluh zaměstnavatele spočívá v povinnosti poskytnout jiné plnění než mzdu či některý z jiných příjmů zaměstnance uvedených v 145 odst. 2 zákoníku práce. K zániku pohledávky započtením by tedy mohlo dojít například ve vztahu k právu zaměstnance na poskytnutí cestovních náhrad.\n31 4b (1) Práva nebo povinnosti v pracovněprávních vztazích mohou být upravena odchylně od tohoto zákona, jestliže to tento zákon výslovně nezakazuje nebo z povahy jeho ustanovení nevyplývá, že se od něj není možné odchýlit. Od ustanovení uvedených v 363 je možné se odchýlit jen ve prospěch zaměstnance. (2) Podle odstavce 1 může dojít k odchylné úpravě smlouvou, jakož i vnitřním předpisem; k úpravě povinností zaměstnance však smí dojít jen smlouvou mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem. 3) Odchylná úprava práv v pracovněprávních vztazích ( 307) nesmí být nižší nebo vyšší, než je právo, které stanoví tento zákon nebo kolektivní smlouva jako nejméně nebo nejvýše přípustné, není-li v 116, 118 odst. 1 a 122 odst. 2 stanoveno jinak. Výklad: Pracovní právo patří mezi soukromoprávní odvětví. K založení pracovněprávního vztahu proto může dojít jen smlouvou a smluvní princip, který bývá často přibližován úslovím co není zakázáno, je dovoleno, se významnou měrou uplatňuje i při utváření jejich konkrétního obsahu. S ohledem na zásadu smluvní svobody a autonomie vůle není pro založení možnosti určitým způsobem jednat nutné, aby zákon takové jednání smluvním stranám výslovně povolil. Přípustnost určitého právního jednání je dána již jen tím, že není zakázáno. Na základě toho je smluvním stranám pracovněprávního vztahu ponechán prostor k uplatnění své smluvní svobody a ke sjednání takových práv a povinností, o které mají zájem. Smluvní svoboda se v pracovněprávních vztazích projevuje ve dvou základních ohledech. Předně je možné, aby si zaměstnanec a zaměstnavatel sjednali práva a povinnosti, které zákoník práce neupravuje. Pokud takové ujednání neodporuje zákonu, neobchází jej, nebo nenarušuje dobré mravy, dojde jím k platnému založení závazků smluvních stran. Kromě sjednání nových, zákonu neznámých práv a povinností si smluvní strany také mohou zákonem upravená práva a povinnosti sjednat jiným způsobem a odchýlit se tak od zákoníkem práce nastavených pravidel. K odstavci 1: Výchozím bodem možnosti odchýlit se od zákoníku práce je pravidlo, podle něhož si smluvní strany pracovněprávních vztahů mohou sjednat svá práva a povinnosti jinak, než jak je upravuje zákon. Možnost smluvně si zakládat jiná řešení práv a povinností, než jaká předepisuje zákoník práce, ovšem není neomezená. Jako významný limit uplatnění smluvní svobody působí ochranná funkce pracovního práva, na jejímž základě zákon prostřednictvím norem, od nichž se nelze odchýlit (tzv. kogentní norma), chrání postavení slabší strany pracovněprávního vztahu a garantuje jí určitou úroveň práv. Zákoník práce proto určuje, že možnost odchýlit se od pravidel v něm nastavených není dána v případě, kdy je odchýlení se od práv a povinností výslovně zakázáno, nebo když ze samotné povahy určitého ustanovení vyplývá, že se od něj není možné odchýlit. Odchýlení se od zákoníku práce není možné v prvé řadě tehdy, pokud to zákon výslovně zakazuje. V takovém případě mají smluvní strany jistotu, že se jedná o kogentní normu, tedy pravidlo, které žádnou odchylku nepřipouští. Za pravidla, od kterých se není možné odchýlit pro výslovný zákaz, musí být považována všechna ta, v jejichž jazykovém vyjádření použil zákonodárce výraz jako zakazuje se, je zakázáno, nesmí, musí, může jen, může pouze, smí být jen apod. V případech, kdy ve slovním vyjádření určitého pravidla takovýto výslovný zákaz obsažen není, je třeba případnou možnost odchýlení se od něj posoudit na základě povahy daného ustanovení. Při zkoumání povahy ustanovení je třeba kromě jazykového výkladu zapojit i výkladový přístup logický a systematický a na základě pečlivého zvážení pak dojít k závěru, zda je posuzované pravidlo pro průběh pracovněprávních vztahů natolik významné a důležité, že z povahy věci zjevně plyne nemožnost nahradit zákonem předepsané řešení odlišnou úpravou práv a povinností. Ve vztahu k některým pravidlům dále zákoník práce stanoví, že se od nich nelze odchýlit, leda by šlo o odchylku ve prospěch zaměstnance. Jedná se o pravidla obsažená v ustanoveních, na která pamatuje výčet v ustanovení 363 zákoníku práce. Prostřednictvím těchto ustanovení byly do českého právního\n32 řádu zapracovány směrnice Evropské unie týkající se pracovněprávních vztahů. Obsahem těchto směrnic je zpravidla povinnost členských států Evropské unie nastavit ve svých právních řádech určitou minimální úroveň práv zaměstnanců v pracovněprávních vztazích. Vzhledem k tomu, že český zákonodárce ve většině případů upravil v zákoníku práce práva zaměstnanců tak, aby jejich úroveň odpovídala minimu požadovanému směrnicemi, nemůže připustit, aby se od pravidel, jimiž byly směrnice zapracovány, zaměstnanci a zaměstnavatelé smluvně odchylovali jinak než ve prospěch zaměstnance. Odchýlením se v neprospěch zaměstnance by totiž došlo k narušení minimálních standardů stanovených směrnicemi. Odchýlením se ve prospěch zaměstnance je třeba z obecného pohledu rozumět takovou smluvní odchylku, v jejímž důsledku je zaměstnanci přiznáno více práv, než stanoví zákon, nebo je docíleno lepšího právního postavení, než jaké vyplývá ze zákona. Ačkoli může být prospěch zaměstnance do určité míry posuzován ze subjektivního pohledu každého jednotlivého zaměstnance, musí případná odchylka obstát i pod zorným úhlem objektivních hledisek, jimiž jsou především účel a smysl směrnic Evropské unie, potažmo právní úpravy v zákoníku práce. Při zvažování, zda je možné odchýlit se od úpravy práv a povinností obsažených v zákoníku práce, musí být do úvahy brána všechna uvedená pravidla a z nich vyplývající výjimky, kdy odchylka není přípustná. Pokud smluvní strany dojdou k závěru, že jazykové vyjádření ani povaha určitého ustanovení nepředstavují překážku pro odchýlení se od něj a nejde o ustanovení obsažené ve výčtu 363 zákoníku práce, jde o normu, která se uplatní jen tehdy, nebude-li nahrazena odchylným řešením (tzv. dispozitivní norma). Právě ve vztahu k těmto normám platí základní pravidlo obsažené v první větě komentovaného ustanovení, podle něhož mohou být práva a povinnosti upraveny odchylně od zákona. K odstavci 2: Odchýlení se od dispozitivní normy může být s ohledem na smluvní princip, který je pro pracovněprávní vztahy určující, provedeno především smlouvou. Na povaze konkrétního ustanovení pak záleží, jestli může být smluvní odchylka obsažena jen v individuální smlouvě uzavřené mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, nebo i ve smlouvě kolektivní. Má-li jít o odchýlení se od pravidel stanovujících povinnosti zaměstnance, může být provedeno jen individuální smlouvou. K odchýlení se od zákona může dojít rovněž vnitřním předpisem, o jehož vydání a obsahu rozhoduje sám zaměstnavatel (viz ustanovení 305 zákoníku práce). K odstavci 3: Případná odchylná úprava práv týkajících se mzdových, platových práv a ostatních práv v pracovněprávních vztazích nemůže být nižší nebo vyšší, než je právo, které stanoví zákoník práce, kolektivní smlouva, popřípadě vnitřní předpis jako nejméně nebo nejvýše přípustné. Stanoví-li tedy zákon ve vztahu k určitému právu minimální nebo maximální rozsah, nemůže smlouvou dojít k jeho snížení pod minimální úroveň nebo navýšení nad úroveň maximální. Toto východisko neplatí jen v případě, kdy možnost úpravy nižší nebo vyšší úrovně práv, než jaká je obecně stanovena jako nejméně nebo nejvýše přípustná, zákoník práce výslovně připouští (viz v 116, 118 a 122 odst. 2 zákoníku práce). 5 (1) Na vztahy vyplývající z výkonu veřejné funkce se tento zákon vztahuje, pokud to výslovně stanoví nebo pokud to stanoví zvláštní právní předpisy. (2) Jestliže je veřejná funkce vykonávána v pracovním poměru, řídí se tento pracovní poměr tímto zákonem. (3) Pracovní vztahy mezi družstvem a jeho členy se řídí tímto zákonem, nestanoví-li zvláštní právní předpis jinak 3). (4) zrušen (5) zrušen 3) 226 obchodního zákoníku.\n33 Výklad: Zákoník práce upravuje především vztahy vznikající mezi zaměstnanci a zaměstnavateli při výkonu závislé práce. Pokud to zákoník práce výslovně stanoví (viz ustanovení 392 odst. 1 zákoníku práce), nebo tak určí zvláštní právní předpis, vztahuje se i na vztahy vznikající při výkonu veřejné funkce. Veřejnou funkcí se rozumí plnění povinností vyplývajících z funkce, která je vymezena funkčním nebo časovým obdobím a je obsazovaná na základě volby nebo jmenování (viz ustanovení 201 odst. 1 zákoníku práce). Při výkonu veřejné funkce zpravidla nejsou naplněny znaky závislé práce, a proto v souvislosti s jejím výkonem většinou pracovněprávní vztah nevzniká. Pokud by nicméně veřejná funkce byla vykonávána v pracovním poměru, řídil by se tento pracovní poměr zákoníkem práce. Pracovní vztahy mezi členem družstva a družstvem se řídí zákoníkem práce jako obecným předpisem, před nímž má přednost obchodní zákoník jako předpis zvláštní. Podle jeho ustanovení 226 platí, že úpravu pracovních vztahů mezi družstvem a členem družstva mohou upravovat stanovy. Tato úprava ale nesmí odporovat pracovněprávním předpisům, ledaže by pro člena družstva byla výhodnější. Neobsahují-li stanovy pravidla pro výkon pracovní činnosti člena družstva, řídí se zákoníkem práce. HLAVA II Smluvní strany základních pracovněprávních vztahů DÍL 1 Zaměstnanec 6 Způsobilost fyzické osoby jako zaměstnance mít v pracovněprávních vztazích práva a povinnosti, jakož i způsobilost vlastními právními úkony nabývat těchto práv a brát na sebe tyto povinnosti vzniká, pokud není v tomto zákoně dále stanoveno jinak, dnem, kdy fyzická osoba dosáhne 15 let věku; zaměstnavatel však s ní nesmí sjednat jako den nástupu do práce den, který by předcházel dni, kdy tato fyzická osoba ukončí povinnou školní docházku. Výklad: Aby mohla mít fyzická osoba v právních vztazích práva a povinnosti a vystupovat tedy v určitém právním postavení, musí být vybavena způsobilostí k právům a povinnostem (právní osobností). Podmínkou toho, aby na sebe osoba mohla vlastními projevy vůle brát práva a povinnosti, je způsobilost k právním úkonům. Nabytí způsobilosti k tomu, aby mohla fyzická osoba v pracovněprávním vztahu vystupovat v právním postavení zaměstnance (způsobilost k právům a povinnostem jako zaměstnanec), spojuje zákoník práce s dosažením 15 let věku. Na dosažení 15 let věku je rovněž vázáno i nabytí způsobilosti fyzické osoby v postavení zaměstnance k právním úkonům. Práce fyzických osob ve věku do 15 let nebo starších 15 let do skončení povinné školní docházky (viz dále) je zakázána (viz ustanovení 346a zákoníku práce). Osoba, která dosáhla věku 15 let, může vstoupit do pracovněprávního vztahu jako zaměstnanec a vlastními projevy vůle na sebe brát práva a povinnosti. Tato osoba tedy může sama, bez jakéhokoli zastoupení nebo vyjádření jiných osob, uzavřít pracovní smlouvu. Se způsobilostí k právním úkonům je ovšem neodmyslitelně spojena také způsobilost k protiprávním úkonům a s ní související nesení právních následků spojených s vlastním jednáním, včetně odpovědnosti za škodu. Zvláštním způsobem je ovšem v této souvislosti řešena způsobilost zaměstnance k uzavření dohody o odpovědnosti k ochraně hodnot svěřených zaměstnanci k vyúčtování a dohody o odpovědnosti za ztrátu svěřených věcí. Tyto dohody totiž může zaměstnanec uzavřít nejdříve v den, kdy dosáhl 18 let věku (viz 252 odst. 2 a 255 odst. 3 zákoníku práce). I když fyzická osoba dosáhla 15 let věku a je tedy způsobilá k uzavření pracovní smlouvy, dohody o pracovní činnosti nebo dohody o provedení práce, nesmí začít vykonávat práci dříve než v den, kdy ukončí povinnou školní docházku. Není vyloučeno, aby tato osoba uzavřela smlouvu, která založí základní pracovněprávní vztah, ještě před tím, než ukončila povinnou školní docházku, pokud již dovr-\n34 šila věk 15 let. Vznik tohoto pracovněprávního vztahu by ovšem v tomto případě měl být vázán na podmínku ukončení povinné školní docházky, protože teprve poté může zaměstnanec začít pracovat. Školní docházka je povinná po dobu devíti školních roků. Podle školského zákona splní žák povinnou školní docházku uplynutím období školního vyučování ve školním roce, v němž dokončí poslední rok povinné školní docházky. Školní vyučování končí 30. června (viz vyhlášku č. 16/2005 Sb., o organizaci školního roku, ve znění pozdějších předpisů). Z toho vyplývá, že osoba, která dosáhla věku 15 let a k 30. červnu ukončila povinnou školní docházku, může již následující den nastoupit do práce. Před dosažením 15 roku věku, resp. před ukončením povinné školní docházky, pokud již dosáhly 15 let věku, mohou fyzické osoby vykonávat pouze uměleckou, kulturní, sportovní a reklamní činnost, a to jen tehdy, je-li tato činnost přiměřená jejich věku, není pro ně nebezpečná, nebrání jejich vzdělávání nebo docházce do školy a účasti na výukových programech a nepoškozuje jejich zdravotní, tělesný, duševní, morální nebo společenský rozvoj. Výkon této činnosti je ovšem vázán na povolení, které vydává příslušná krajská pobočka Úřadu práce na základě žádosti zákonného zástupce nebo jiné osoby odpovědné za výchovu této fyzické osoby (viz ustanovení 121 a následující zákona o zaměstnanosti). Zaměstnanci jednají, tedy činí právní úkony, zpravidla osobně. Není ovšem vyloučeno, aby se k učinění určitého právního úkonu nechali na základě plné moci zastoupit jinou osobou. Zastoupení na základě plné moci se řídí pravidly obsaženými v 31 a následujících občanského zákoníku. Zaměstnanec se v pracovněprávním vztahu může nechat zastoupit právě jen k učinění právního úkonu. Mezi definiční znaky závislé práce totiž patří, že tato práce je zaměstnancem konána osobně (viz ustanovení 2 odst. 1 zákoníku práce), takže při výkonu práce se zaměstnanec nechat zastoupit nemůže. Zástupce bude v pracovněprávních vztazích jednat také za zaměstnance, který byl rozhodnutím soudu zbaven způsobilosti k právním úkonům nebo jehož způsobilost k právním úkonům byla rozhodnutím soudu omezena. Zástupcem zaměstnance se v tomto případě stává soudem určený opatrovník (viz ustanovení 27 odst. 2 a 3 občanského zákoníku). Opatrovník ovšem jménem zaměstnance nemůže uzavřít dohodu o odpovědnosti k ochraně hodnot svěřených zaměstnanci k vyúčtování a dohody o odpovědnosti za ztrátu svěřených věcí. DÍL 2 Zaměstnavatel 7 Zaměstnavatelem se pro účely tohoto zákona rozumí právnická nebo fyzická osoba, která zaměstnává fyzickou osobu v pracovněprávním vztahu. Výklad: Za zaměstnavatele se považuje fyzická nebo právnická osoba, která zaměstnává jinou fyzickou osobu. Ke způsobilosti fyzických osob vystupovat v pracovněprávních vztazích jako zaměstnavatelé viz v ustanovení 10 zákoníku práce. Právnické osoby jsou zvláštními subjekty právních vztahů. Jde o umělé, za podmínek stanovených zákonem vytvořené osoby, které mohou právně jednat a vstupovat do právních vztahů, včetně vztahů pracovněprávních. Za právnické osoby se podle ustanovení 18 občanského zákoníku považují: sdružení fyzických nebo právnických osob, účelová sdružení majetku, jednotky územní samosprávy, jiné subjekty, o kterých to stanoví zákon (například obchodní společnosti a družstva). Aby právnická osoba mohla mít práva a povinnosti a vlastními projevy vůle na sebe práva a povinnosti brát, musí mít způsobilost k právům a povinnostem a způsobilost k právním úkonům. Právnické osoby vznikají a nabývají způsobilosti k právům a povinnostem i způsobilosti k právním úkonům dnem, ke kterému jsou zapsány do obchodního nebo jiného zákonem určeného rejstříku. I když právnické osoby disponují způsobilostí k právním úkonům, fakticky jejich jménem jednají fyzické osoby. Proto je třeba věnovat pozornost tomu, jaké fyzické osoby, resp. fyzické osoby v jakém právním postavení vůči právnické osobě, mohou jménem této právnické osoby činit právní úkony.\n35 Podle ustanovení 20 odst. 1 občanského zákoníku činí jménem právnické osoby právní úkony ti, kteří jsou k tomu oprávněni smlouvou o zřízení právnické osoby, zakládací listinou nebo zákonem, tedy statutární orgány právnické osoby. Statutárním orgánem je osoba, která je vůči právnické osobě v určitém zákonem či smlouvou upraveném právním postavení, které ji opravňuje jménem právnické osoby jednat. Statutární orgán tedy právnickou osobu reprezentuje a zosobňuje a může jejím jménem činit právní úkony. Kromě statutárních orgánů mohou jménem právnických osob činit právní úkony v pracovněprávních vztazích i další osoby. Ve smyslu ustanovení 20 odst. 2 občanského zákoníku jimi mohou být především zaměstnanci, pokud je to obvyklé vzhledem k jejich pracovnímu zařazení. Především u velkých právnických osob (zaměstnavatelů) zaměstnávajících stovky či tisíce zaměstnanců se zcela běžně lze setkat s tím, že v pracovněprávních vztazích za zaměstnavatele jednají jeho vedoucí zaměstnanci. Jde o důsledek obvyklé dělby a delegace pravomocí, která je nutná s ohledem na to, že samotní členové statutárních orgánů nemohou mít kapacitu k tomu, aby jménem zaměstnavatele činili v pracovněprávních vztazích právní úkony vůči všem zaměstnancům. Právo zaměstnance jednat jménem zaměstnavatele v pracovněprávních vztazích může vyplynout již ze samotného pracovního zařazení zaměstnance, tedy především z druhu práce sjednaného v jeho pracovní smlouvě a z pracovní náplně. Není tedy nutné, aby byl dotčený zaměstnanec k jednání jménem zaměstnavatele výslovně pověřen. Za účelem dosažení právní jistoty zaměstnavatele, vedoucího zaměstnance i zaměstnanců, s nimiž jménem zaměstnavatele vedoucí zaměstnanec jedná, k různým formám výslovného pověření právem jednat jménem zaměstnavatele často dochází. Nelze totiž bez dalšího dovodit, že by právo činit právní úkony jménem zaměstnavatele příslušelo každému vedoucímu zaměstnanci zaměstnavatele. Kromě zaměstnanců mohou jménem právnické osoby jednat i další osoby nacházející se k této právnické osobě v určitém postavení, je-li to stanoveno ve vnitřních předpisech. I právnická osoba se může nechat zastoupit na základě plné moci.\nZÁKON č. 262/2006 Sb. ze dne 21. dubna 2006 zákoník práce\nPichrt ZÁKON č. 262/2006 Sb. ze dne 21. dubna 2006 zákoník práce ve znění: č. 585/2006 Sb., č. 181/2007 Sb., č. 261/2007 Sb., č. 296/2007 Sb., č. 362/2007 Sb., č. 357/2007 Sb., č. 116/2008 Sb., č. 121/2008