Полк із Новоросійська брав участь у захопленні Криму - Zrada Today\nПолк із Новоросійська брав участь у захопленні Криму\nБерезень 26, 2019 - 11:03 Березень 26, 2019 - 10:10\nВолонтери міжнародної розвідувальної спільноти InformNapalm встановили, що в операції із захоплення Криму брали участь російські військовослужбовці 108-го десантно-штурмового полку (в/ч 42091, м. Новоросійськ).\nУ переліку підрозділів ЗС РФ, причетних до захоплення Криму, оголошеному військовою прокуратурою України, 108-й десантно-штурмовий полк на даний час відсутній, зазначає спільнота.\nВолонтери InformNapalm також зібрали докази того, що один із військовослужбовців цього полку перейшов на подальшу службу в МНС РФ та брав участь у доставці “гумконвою” з Росії на непідконтрольну Україні частину Луганської області.\n“Історія 108-го ДШП – це історія воєнних злочинів. У 1948 році полк брав участь в боях проти Лісових братів – партизанів, що боролися проти радянської окупації. У 1956 році – участь в операції “Вихор” – придушення революції в Угорщині.\nУ 1968 – придушення Празької весни. Далі Афганістан, війна в 2008 році проти Грузії і 2014 р. – війна проти України”, – наголошують волонтери розслідувальної спільноти.\nInformNapalm досліджувала соцмережі військових РФ, де вони викладали докази того, що у березні 2014-го перебували на території Криму.\n“Фотодокази участі 108-го ДШП в захоплення Криму опублікував російський військовик, який проходив строкову службу в цьому полку. Кузьменко Денис Валерійович (рос. – Кузьменко Денис Валерьевич), 08.12.1994 р. н., м. Краснодар, РФ”, – йдеться у розслідуванні.\nВони зазначають, що знайшли у мережі фотографію, на якій Денис Кузьменко стоїть біля дорожнього вказівника з адресою найближчого медичного закладу – вул. 12 Апреля, 1.\nЗа цією адресою розташована Керченська міська лікарня № 2. Також на фото видно стенд з переліком історико-культурних пам’ятників Криму.\nКрім цього, у своєму альбомі в соцмережі “ВКонтакте” Денис Кузьменко опублікував фото медалі за окупацію Криму та нагородного посвідчення до неї.\n“Ще один військовослужбовець РФ зі складу 108-го ДШП – Довженко Микола Олександрович (рос. – Довженко Николай Александрович), 05.03.1995 р. н., народився в м. Каменськ-Шахтинський Ростовської області, живе в м. Ростов-на-Дону. Навчався в Ростовському-на-Дону автодорожньому коледжі”, – інформує InformNapalm.\nПід час служби у 108-му ДШП він брав участь в операції захоплення Криму, нагороджений медаллю.\nУ коментарях під однією з фотографій, зробленою в Сімферополі, Микола Довженко пише, що десантники РФ “катаються по мітингах”.\n“Після демобілізації Микола Довженко служить в МНС. Брав участь у так званих “гуманітарних конвоях”, які вдираються в Україну через неконтрольовані ділянки російсько-українського кордону і постачають на Донбас російських солдатів, зброю та техніку під прикриттям гуманітарних вантажів.\nЗберігає у фотоальбомі фото, зроблене на фоні дорожнього знака Луганськ”, – підкреслює спільнота.\nМикола Довженко міг брати участь у бойових діях на Донбасі, припускають волонтери.\nМедалі за окупацію Криму військовикам 108-го ДШП підписував командир полку гвардії полковник Мурат Байкулов, повідомляють автори розслідування.\nТеми: військовик, Крим, полк


Названо кількість євреїв у світі - Korrespondent.net\nТекст: Надтока Світлана, 7 вересня 2021, 17:45\nБільше половини євреїв живуть за межами Ізраїлю\nЄврейське агентство Сохнут підрахувало кількість євреїв у всьому світі - 15,2 мільйона.\nІдеться про тих, хто вважають себе євреями і не ототожнюють себе з іншою релігією. Якщо враховувати всіх, хто має право на отримання ізраїльського громадянства, то кількість зросте до 25,3 млн осіб, з них 7,3 млн проживають в Ізраїлі, а 18 млн - за його межами.\nНайбільше євреїв проживають: Ізраїль - 6,93 млн, США - 6 млн, Франція - 446 000, Канада - 393 500, Велика Британія - 292 000, Аргентина - 175 000, Росія - 150 000, Німеччина - 118 000, Австралія - 118 000, Бразилія - 91 500.\nЯк відомо, зараз євреї святкують Новий рік. У цьому зв'язку в Умань щороку приїжджають паломники-хасиди. Цього року на святкування приїхали близько 30 тисяч хасидів.


Кігті з паперу зробити досить легко, але існує в загальній труднощі три окремих види виробництва кігтів з паперу. Вообщем даний вид рукоділля іменується орігамі. Це найдавніше мистецтво, за допомогою якого з паперу можна зробити всяку фігурку всіх розмірів, а час від часу і змусити її рухатися (так, наприклад, можна зробити з кольорового паперу жабу, яка при натисканні буде стрибати). Отже, давайте перейдемо до того, як зробити кігті з паперу.\nМетод 1-ий: без клею і ножиць\nПо-1-х, не варто думати, що такі кігті сходу розваляться, тому що вони не склеєні! Необхідно просто вірно загорнути кінчики паперу всередину кігтя, тоді він збереже свою форму і буде відмінно триматися на пальцях. Щоб було зрозуміліше, як зробити кіготь з паперу, порядок дій з листком розписаний у вигляді підпунктів, робити які слід один за одним у тій же послідовності, в якій вони вказані.\nВізьміть квадратний листок таким макаром, щоб кінчики його дивилися вгору і вниз, іншими словами, щоб аркуш паперу представлявся ромбом.\nЗробіть з аркуша кульок, при цьому, коли зробите його, приміряйте до пальця, на який планується надягти кіготь. Іншими словами, на даному кроці ви робите базу кігтя, що представляє із себе конус, в базу якого заходить ваш палець.\nАкуратненько загніть стирчать кінчики, закріплюючи їх і відразу підтримуючи кіготь, щоб він не розгубив свою форму. Якщо ви все зробите правильно, кіготь не розвалиться і буде відмінно сидіти на пальці.\nДо речі, цей метод непоганий для тих, у кого є досвід роблення таких кігтиків, тому що з першого разу не багато у кого виходить зробити їх як треба, тут потрібна тренування. Захоплюючий факт: конкретно таким методом в Америці на свято всіх святих (Хелоуін) дітки роблять для себе кігті на пальці, прикрашаючи їх (або просто підвішуючи на шийку).\nМетод другий: клей + ножиці\nДаний метод чудово підходить для тих, хто робить кігті впервой або просто не розуміє, як зробити кігті з паперу без впровадження клею і ножиць. Цей метод відрізняється власною унікальною простотою: за десять-п’ятнадцять хвилин роботи ви можете зробити кігті на всі пальці. Для даного методу нагоді: аркуші паперу, кількість яких збігається з кількістю планованих кігтів, ножиці (вони повинні бути досить гострими, тому не потрібно брати ті, які «жують» папір) і клей-олівець непоганого властивості (не з числа тих, що мажуть великими шарами або взагалі течуть). Отже, почнемо.\nСкладіть з аркуша паперу конус з легкістю одягнеться на ваш палець, але не буде звалюватися.\nКінчики, що стирчать з підстави, слід акуратненько зрізати ножицями.\nПідклейте кіготь так, щоб весь клей був під шаром паперу, тому що він буде липнути і натягує на себе маленькою бруду і пилу, а це попсує вид коготка.\nПроробіть всі перераховані вище діяння стільки разів, скільки бажаєте мати кігтів.\nПорада: якщо у вас є бажання розфарбувати кігті, то почекайте, поки клей на їх висохне, адже фарба «попливе» там, де буде шар клею.\nМетод третій: без ножиць, але з клеєм\nТакі кігті відрізняються особливою міцністю, тому що вони скріплені не тільки лише клеєм, але загнутими всередину кінчиками. Перед тим, як зробити кігті з паперу, упевніться, що клей непоганого властивості і не попсує роботу.\nЗробіть з аркуша паперу маленької конус, спробуйте одягнути його на палець.\nПідклейте з’єднання паперу клеєм.\nЗагніть стирчать біля основи куточки і наклейте їх, щоб вони не заважали.\nПорада: не надягайте виготовлені кігтики на пальці, поки клей на сто відсотків не просохне, тому що коли ви почнете знімати кіготь з пальця, він деформується.\nЯкщо ви все зробите правильно, то ваші кігті будуть обережними і не спадуть з пальців. Якщо у вас є бажання прикрасити кігті, можна їх розфарбувати, обмотати кольоровими нитками або обплести дротом з бісером. Вибирайте будь-який вподобаний метод, як зробити кігті з паперу, і приступайте до роботи!\nЯк зробити кастет і коштує гра свічок? Як зробити клейстер в домашніх критеріях?


Спека кличе до водограїв - ВІККА\nСпека кличе до водограїв\nЧеркаси впевнено позбуваються статусу засохлих фонтанів. Влада відновлює роботу старихі встановлює нові. Цього літа водограєм з підсвіткою збагатиться парк Хіміків. Проект фонтану закладено в програмі соціально-економічного розвитку,ухваленою міською радою на цей рік. Про це повідомляє у своєму інтернет-щоденнику директор КП «Дирекція парків» Олександр Радуцький.\nКомунальне підприємство «Дирекція парків» спільно з міською владою робить все можливе, аби в черкаських парках було приємно й цікаво проводити дозвілля. Релакс для відвідувачів парку Хіміків зовсім скоро забезпечуватиме новий фонтан. Черкасцям ідея до душі.\nВтім, жителі мікрорайону хотіли б бачити у цьому парку більше гойдалок та лавок.\nФонтан встановлять поблизу дитячого майданчика. Споруда, діаметром 8 метрів, підсвічуватиметься у вечірній час. Для функціонування фонтану комунальникам доведеться прокладати водогін та електролінії.\nОрієнтовна вартість будівництва – понад 72 тисячі гривень. Гроші виділять із природоохоронного фонду відділу екології та раціонального природокористування Департаменту екології та безпеки населення Черкаського міськвиконкому.\nІрина Гришко, кореспондент: «Новий фонтан почнуть споруджувати вже з першого липня. Будівельні роботи триватимуть упродовж місяця. Мерія сподівається, що поява водограю у парку Хіміків сприятиме цивілізованому відпочинку черкасців».\nГоловна » Новини на ВІККА » ВіККА-новини » Спека кличе до водограїв


Чому полюють на Уляну Супрун й які корупційні схеми вона поламала | Український тижневик Міст\nЧому полюють на Уляну Супрун й які корупційні схеми вона поламала\nТриває епопея з відстороненням від посади виконувачки обов’язків (в. о.) голови Міністерства охорони здоров’я (МОЗ) України Уляни Супрун. Нагадаємо, що 5 лютого ц. р. Окружний адміністративний суд Києва за позовом Ігоря Мосійчука, народного депутата від Радикальної партії України, тимчасово відсторонив д-ра Супрун від виконання обов’язків керівниці МОЗ. Водночас суд і не заборонив їй здійснювати повноваження, які були делеговані як заступнику міністра.\nТого ж дня Олександр Саєнко, міністр Кабінету Міністрів України (КМУ), подав від імені уряду клопотання про скасування заходів забезпечення позову в справі щодо д-ра Супрун. Далі почалася якась мало зрозуміла юридична катавасія. 14 лютого той таки Окружний адмінсуд Києва прийняв оригінальне рішення. Він не задовольнив клопотання КМУ, але «з власної ініціативи» скасував своє ж рішення про тимчасову заборону Уляні Супрун виконувати повноваження міністра охорони здоров’я.\n«Маємо таке правосуддя, як воно працює»\nСама д-р Супрун так прокоментувала це рішення суду: «Суддя довідався, що напередодні прем’єр-міністр Володимир Гройсман надав змогу розблокувати роботу МОЗ. Хочу подякувати своїм колегам за цей дуже рішучий і відважний крок. А суддя використав цей крок і сказав, що тепер не мусить приймати рішення — КМУ вже прийняв рішення, щоб розблокувати роботу. Тобто «я відмовив вашим арґументам, але я скасую своє рішення. Маємо таке правосуддя й як воно працює».\nПояснимо, що за день до засідання суду КМУ пішов на винятковий крок, прийнявши розпорядження, яким Уляні Супрун дозволили виконувати обов’язки керівника МОЗ, крім права брати участь у засіданнях уряду. Нагадаємо, що д-р Супрун працює в. о. міністра охорони здоров’я з 1 серпня 2016 року. Володимир Гройсман заявив, що не може подати подання у Верховну Раду України (ВРУ) про її повноцінне призначення міністром через відсутність згоди у цьому питанні з парламентською більшістю. «Ми ведемо консультації з коаліцією. Ми не можемо подати в парламент подання, якщо я розумію, що немає узгодження з коаліцією. Коли буду повністю впевнений, що ми 100 % забезпечимо 226 голосів, і коаліція це підтримає, я обов’язково це зроблю», — заявив прем’єр-міністр в ефірі телеканалу «Прямий».\nНа думку, Вадима Денисенка, представника уряду у ВРУ, судовий позов був частиною спланованої кампанія проти д-ра Супрун. «Ця кампанія пов’язана з тими величезними коштами, які виділяє держава на медичну галузь», — упевнений нардеп.\nЦе підтверджують також експерти та журналісти. Наприкінці 2018 року журнал «Новое время» опитав приблизно півсотні експертів, намагаючись дізнатися, кого вони вважають головним реформатором країни, і більшість віддали голоси саме за Уляну Супрун. Водночас, на думку Олексія Шершньова, співвласника мережі клінік Ilaya, постійні спроби звільнити в. о. міністра відбуваються тому, що проведена д-р Супрун й її командою реформа зачіпає інтереси тих, хто сидів на медичних корупційних потоках. «Новое время» відібрав найбільш грошовиті «тіньові» схеми у сфері державної медицини, які зламала Уляна Супрун й її команда.\n2015-го Україна перейшла на держзакупівлі ліків через міжнародні організації. У підсумку, за даними Рахункової палати, бюджет став щорічно економити 40 % від сум, виділених на ці цілі. Зараз відомство користується послугами трьох великих міжнародних організацій — Crown Agents, Програми розвитку Організації Об’єднаних Націй (ООН) та UNICEF. «Зараз лише по одному напрямку дорослої онкології 90 % препаратів закуповують дешевше, ніж 2014 року», — запевняє Олена Щербан, керівник медичного напрямку Центру протидії корупції (ЦПК). Як приклад вона подає ціну популярного в онкології препарату «Бікалутамід», яка знизилася в 19 разів! Чому так сталося? Вікторія Тимошевська, директор програми громадського здоров’я Міжнародного фонду «Відродження», відповідає просто: в справі держзакупівель ліків з’явився громадський контроль і водночас зникла корупція. Раніше держава закуповувала препарати на тендерах. І їхніми переможцями, зазвичай, ставали компанії, пов’язані з відомими в фармакологічному бізнесі людьми, пояснює п. Щербан.\nТакож МОЗ розпочало реформу системи лікування серцево-судинних захворювань. Відомство майже втричі збільшило закупівлю стентів — розширювачів судин, необхідних для екстрених операцій при гострому інфаркті. В результаті у більшого числа людей з’явився шанс на порятунок, а закупівельна ціна стентів впала з 2,5-9,8 тис. грн до 2-3,4 тис. МОЗ змінило й систему їхнього розподілу. Раніше відомство передавало стенти обласним Управлінням охорони здоров’я. Обсяг партії залежав від чисельності населення реґіону. Тепер МОЗ спрямовує стенти напряму лікарням із урахуванням кількості проведених ними операцій. Серед критиків реформи опинився і Борис Тодуров, директор київського державного Інституту серця. Саме цей лікувальний заклад раніше встановлював більшість стентів (не безкоштовно), адже в обласних лікарнях просто не було необхідного для таких операцій обладнання, відповідно, більша частина невикористаних в областях безкоштовних стентів поверталася до столиці, що й дозволяло Інституту серця проводити подібні операції вже за гроші. Зараз же МОЗ стало розвивати реґіональну мережу центрів, здатних проводити стентування. «Раніше частину стентів тримали в шухлядах, щоб віддати «кому потрібно». Ніяких критеріїв розподілу не було. Процес відбувався безконтрольно», — пояснив виданню Insider Олександр Лінчевський, заступник міністра охорони здоров’я.\nРозслідування програми «Наші гроші» показало: 2015 року термінова операція зі встановлення чотирьох стентів в інституті Тодурова обійшлася одній із пацієнток у 200 тис. грн. Як з’ясували «Наші гроші», головлікар і члени його сім’ї могли заробляти ще й на закупівлі. За два роки фірма «Профі Ко», засновником якої був зять голови Інституту серця, отримала від інституту близько 15 млн грн за постачання товарів. З них понад 13 млн стали результатом перемоги «Профі Ко» на двох тендерах, на яких інститут купив шовні матеріали за ціною, вищою за ринкову. Паралельно МОЗ також купував шовні матеріали та забезпечував ними Інститут серця безкоштовно. Відтак Тодуров у декларації за 2016 рік за офіційної зарплати 173 тис. грн вказав 11 млн грн заощаджень!\n2017-го з подачі команди Уляни Супрун в Україні запрацював єдиний електронний реєстр інсулінозалежних пацієнтів. Усіх хворих на цукровий діабет другого типу — саме їм регулярно потрібно приймати інсулін — внесли в захищену комп’ютерну базу, яку бачить тільки лікар і провізор. Перший виписує електронний рецепт на цей препарат. А другий, звіряючись із реєстром, видає його хворому безкоштовно або за пільговою ціною.\nДо того в Україні офіційно, за документами, за державний кошт отримували інсулін 220 тис. пацієнтів. Але після того, як запрацював реєстр, їх раптом стало 174 тис. «Різницю в 46 тис. хворих оплачували з державного та місцевих бюджетів. Є різні схеми, як заробляли департаменти охорони здоров’я при міських і обласних адміністраціях, — розповідає п. Лінчевський. — Хтось завищував ціни на інсулін, хтось виписував рецепти на нього так званим мертвим душам». А йдеться про чималі суми: за оцінками заступника міністра, раніше держава закуповувала інсулін на 1,4 млрд грн, а 2018-го на ці цілі бюджет витратив 1,2 млрд грн.\nЩе одна вкрай драстична для медичного середовища реформа — нова система оцінювання знань студентів-медиків. Раніше вони здавали лише іспит КРОК — тест їхніх лікарських знань, який приймав спеціальний центр при МОЗ. Тепер до нього додалися ще три іспити: з іноземної мови, клінічний із практичних навичок, а також міжнародний із основ медицини. Останній готує міжнародна рада медичних екзаменаторів, а відповіді перевіряють за кордоном. Оскільки власне медичні заклади вищої освіти (ЗВО) традиційно вважалися в Україні найбільш корумпованими, новації МОЗ викликали хвилю обурення, адже раніше тестування можна було купити приблизно за 3,5-4 тис USD, а з міжнародним іспитом таке стало неможливим. Тому проти нововведення виступили ректори практично всіх медичних ЗВО. «Істерика фантастична, — каже п. Лінчевський. — Усі ректори мріють цей міжнародний іспит вбити, тому що він заважає продавати дипломи, особливо іноземцям».\nІз 2016 року кожна лікарня в Україні зобов’язана публікувати список наявних у неї безкоштовних ліків на доступних для пацієнтів місцях, оновлюючи цю інформацію щотижня. Наявність ліків, придбаних за бюджетні кошти, можна перевірити і на сайті eliky.in.ua. Раніше лікарні приховували від пацієнтів препарати, які купувалися за державний кошт, перепродавали їх приватним аптекам, які часто перебували в самому ж медичному закладі.\nЯк бачимо, в. о. керівника МОЗ добряче залила сала за шкіру українській медичній спільноті, яка звикла заробляти на пацієнтах. Можна припустити, що наполегливі спроби Уляни Супрун зламати принцип «бізнес на хворобах — вічний бізнес» спричинять ще не одну спробу прибрати її з посади та повернути колишній статус-кво, коли не «гроші ходили за пацієнтом», а навпаки — «гроші ходили за лікарем».\nДмитро Шерембей, керівник пацієнтської організації «100 % здоров’я», упевнений, що позов проти неї депутата Мосійчука — не випадковий. Адже Радикальна партія, до якої він входить, пов’язана з «Опозиційним блоком» і тими його членами, які раніше заробляли на медицині. Зокрема, мова йде про екс-міністра охорони здоров’я Раїсу Богатирьову. За оцінками активіста, на держзакупівлі ліків бізнесмени від медицини отримували частку в 40 % із кожного витраченого державою 1 млрд грн. У часи, коли п. Богатирьова керувала Міністерством охорони здоров’я, відповідним комітетом Ради командувала інша «реґіоналка» Тетяна Бахтєєва. Тепер вона як депутат «Опоблоку» входить до складу членів згаданого комітету. А «Вестерфарма» Раїси Богатирьової, раніше ключовий постачальник препаратів для хворих на СНІД у грудні 2014-го отримала 50 млн грн передоплати за ліки, які досі не надішли, і… зникла.\nМала свій інтерес у сфері держзакупівель й Ольга Богомолець, народний депутат України, котра найгостріше критикує Уляну Супрун. Ігор Кирилюк, четвертий чоловік голови парламентського комітету з охорони здоров’я, є партнером адвокатської фірми «Паритет» та обслуговує ряд великих українських фармацевтичних компаній.


Твір на основі власного досвіду: Незвичайні квіти - журнал для школярів Fable.in.ua\nГоловна ⇒ 📕Нові твори ⇒ Твір на основі власного досвіду: Незвичайні квіти\nТвір на основі власного досвіду: Незвичайні квіти\nКоли майже всюди станув сніг, хлопці стали бігати в школу навпростець, через ліс ло вузенькій стежці. Так ближче. Ледве помітна стежка вилася між деревами й кущами. Подекуди під густими ялинками ще лежав сніг. Поблизу не дотаявшего замету, у великого порохнявого пня, на високих стеблинках, покритих м’якими волосками, красувалося відразу трохи рожевих яскравих квітів\n“Які яскраві!”-зраділа Віра й хотіла зірвати Але Наташа сказала: “Рвати не треба. Нехай росте, нехай прилітають до нього бджоли”.\nЩоб примітити місце, дівчинки\nзастромили в землю суху соснову гілку й пішли далі. Через кілька днів дівчинки прийшли провідати квіти. От і пень і суха гілка стирчить, але яскраво-рожевих квіток поруч із нею немає. Замість них погойдувалися квітки з лілуватими пелюстками. А під Перше травня в старого пня не було ні рожевих, ні лілових квіток поруч із сухою гілкою. Тут никнули до землі квіти із грязно-синіми пелюстками. І стеблинка, і листочки були ті ж, а пелюстки стали інших. Старший брат розповів дівчинкам, що це рослина-медунка. Весняна красуня медунка, що розцвітає, як тільки зійде сніг. Та сама медунка, у якої пелюстки спершу бувають яскраво^-рожеві,\nпотім стають ліловими, а після – синіми. Виходить, недарма Наташа назвала її “різнобарвну квітку”.\nПотрібно вміти відрізняти мучницю від брусниці. Обоє рослини – вічнозелені карликові чагарники. На перший погляд вони схожі один на одного. Плоди їх майже однакові по розмірах і по яскраво-червоному фарбуванню. Ростуть обоє рослини по соснових косогорах, світлим сухим долам Однак розходження є. У брусниці листи овальні, зверху темно-зелені, знизу посветлее й із чорними крапками. Краю аркуша злегка загнуті донизу. У мучниці листи темно-зелені по обидва боки, без чорних крапок, краї не загнуті, форма їх, немов вуха якогось звірка. За цю подібність мучниця одержала в народі ще одна назва – “ведмеже вушко”.\nЄ різниця й вплодах. На кожної брусничнику відпала суха оцвітина, чітко видна слід-зірочка. У мучниці залишається тільки маленька чорна крапка. Брусниця, як тільки почне червоніти, втрачає твердість. Мучниця, навіть зріла, завжди тверда. Смак брусниці всім добре відомий. Мучниця на смак суха, борошниста. Вона неїстівна. Однак користь вона все-таки приносить. Листи мучниці заготовлюють як лікарська сировина\nТвір “Весняні квіти” З настанням весни природа оживає. Тане сніг, повертаються перелітні птахи, земля вкривається зеленою травою. Навесні зацвітають усілякі квіти – спочатку проліски, потім кульбаби та конвалії, тюльпани, нарциси, а в травні розпускаються пишні півонії та розкішні троянди. Більш того, цвітуть у садах дерева й кущі, що влітку й восени радуватимуть нас...\nТвір-роздум про рідне слово\nОбраз Батьківщини у ліриці О. Блока


PHOENIX CONTACT | Перетворювачі постійного струму\nРегульована постійна напруга\nЗабудьте про несправності споживачів: перетворювачі постійного струму завжди забезпечують подачу регульованої постійної напруги.\nПеретворювачі QUINT пост./пост. струму завдяки технології SFB надійно та швидко активують лінійні захисні автоматичні вимикачі.\nСписок продукції: QUINT POWER для складних умов\nПеретворювач постійної напруги QUINT має шар захисного лаку для екстремальних умов довкілля, наприклад при 100% відносній вологості повітря.\nСписок продукції: MINI POWER\nПеретворювачі напруги постійного струму на напругу постійного струму MINI забезпечують перетворення напруги між різними рівнями.\nСписок виробів: UNO POWER\nПеретворювачі постійного струму серії UNO POWER забезпечать живлення розподільної шафи безпосередньо від фотоелектричної установки.\nКлема живлення змінного струму забезпечує перетворювач MINI DC/DC випрямленою, ідеальною напругою.\nОбласть пошуку Перетворювачі постійного струму\nПеретворювачі постійного струму забезпечують подачу регульованої постійної напруги. Вони змінюють рівень напруги, відновлюють потрібну напругу на кінцях довгих ліній, а також дають можливість побудови незалежних систем живлення завдяки гальванічній розв'язці.\nВисока гнучкість завдяки широкому діапазону вхідної напруги\nВисока надійність: QUINT...CO з захисним лаковим покриттям для експлуатації в складних умовах, як от 100 % вологість повітря, з сертифікатами вибухозахисту EX та IEC EX\nСистема профілактичного контролю функціонування QUINT POWER повідомляє про критичний робочий стан до появи несправностей\nМаксимальна безпека: технологія QUINT POWER забезпечує безвідмовне спрацювання автоматичних вимикачів\nБезпосередній польовий монтаж: з перетворювачем постійного струму UNO прокладання лінії змінного струму не потрібне\nQUINT POWER — перетворювачі постійного струму з передовими технологіями\nТехнологія SFB: економічне селективне відключення установок\nПеретворювачі постійного струму серії QUINT перетворюють номінальні вхідні напруги 12 В, 24 В або 48 В\nпостійного струму на вихідні напруги від 5 до 56 В постійного струму. Передові технології підвищують безпеку та надійність.\nСистема профілактичного контролю функціонування повідомляє про критичний робочий стан до появи несправностей.\nСтатичний резерв потужності забезпечує надійний холодний пуск потужного обладнання з пусковим струмом на рівні 1,25 від номінального (технологія POWER BOOST).\nШвидке спрацювання стандартних лінійних автоматичних вимикачів завдяки подачі струму, що у 6 разів перевищує номінальний, протягом 12 мс (технологія SFB).\nQUINT POWER CO для складних умов\nПеретворювач постійного струму QUINT з захисним лаковим покриттям\nЗахисне лакове покриття цих перетворювачів постійного струму захищає від пилу, агресивних газів та 100% вологості повітря, а також від виходу з ладу через струм витоку, викликаний корозією, та електрохімічну міграцію.\nРівні напруги перетворювачів постійного струму QUINT від 12 до 48 В постійного струму\nПеретворювач постійного струму QUINT має широкий діапазон вхідної напруги: можливе використання всіх стандартних вхідних та вихідних напруг в класі потужності до 480 В. Пристрої можуть застосовуватися в усіх галузях і особливо підходять для пристроїв з допуском на використання в переробній промисловості.\nQUINT POWER — висока гнучкість\nРівні напруги перетворювачів постійного струму QUINT від 60 до 110 В постійного струму\nШирокодіапазонні пристрої серії QUINT підтримують вхідну напругу від 42 до 96 В або від 67 до 154 В постійного струму. Висока гнучкість, що забезпечується цими діапазонами вхідної напруги, особливо корисна в залізничній галузі та в сфері виробництва енергії.\nПеретворювач постійного струму UNO для фотоелектричних систем\nПеретворювач постійного струму UNO для безпосереднього живлення розподільної коробки від фотоелектричного модуля\nПеретворювачі постійного струму лінійки UNO POWER дозволяють виконувати безпосереднє підключення до напруг ланцюжків до 1000 В постійного струму. Це забезпечує живлення розподільної коробки безпосередньо від фотоелектричного модуля і запобігає додатковим витратам на монтаж. На наступному етапі сигнальний провід може бути замінений на безпровідне з'єднання.\nПеретворення напруг з MINI POWER\nРівні напруги перетворювачів постійного струму серії MINI\nДля малих потужностей підходять перетворювачі на постійний серії MINI POWER. Вони використовуються для напруг від 10 до 75 В постійного струму. Струм на виході становить від 0,7 до 2 A. Контроль вихідної напруги здійснюється за допомогою світлодіодної індикації та релейного контакту.\nОсобливу зручність обслуговування забезпечує технологія з'єднання з використанням кодованого з’єднувача COMBICON. Перетворювач постійного струму MINI особливо підходить для систем вимірювання, керування та регулювання (MCR).\nPOWER BOOST: гарантований запуск за істотних навантажень\nПрофілактичний контроль функціонування\nПеретворювач «постійний струм/постійний струм» із захисним лаковим покриттям — надійність в екстремальних умовах [PDF, English, 0,4 MB]


Глава МЗС Польщі сказав, що однією з тем візиту Трампа до Польщі буде польсько-американська військова співпраця.\nПрисутність американських солдатів у Польщі, а також економічна й енергетична безпека – це головні теми перемовин під час візиту президента США Дональда Трампа до Польщі. Про це на хвилях «Радіо Лудзь» сказав міністр закордонних справ Вітольд Ващиковський.\n«Будемо закликати президента Трампа, аби він продовжив присутність американських військ у Польщі на довший термін», – повідомив очільник польської дипломатії. Він додав, що Польща сподівається на співпрацю зі США щодо купівлі озброєння.\n«Маємо розширену програму модернізації армії, і я сподіваюся, що американці нам допоможуть у цьому своїми цікавими та дешевшими пропозиціями», – сказав Вітольд Ващиковський. Як він зауважив, цю тему також піднімуть під час візиту американського президента.\nНагадаємо, Дональд Трамп прибуде до Польщі у середу, 5 липня. 6 липня він зустрінеться з президентом Анджеєм Дудою, візьме участь у відкритті саміту Тримор’я, а також виступить із промовою на площі Красінських у центрі польської столиці.\nДжерело: Polskie Radio dla Ukrainy\nГЕНСЕК НАТО: «ЗМІЦНЕННЯ СХІДНОГО ФЛАНГУ – СИГНАЛ ДЛЯ АГРЕСОРА»\nНАТОскоп\tвійсько\tPolskie Radio dla Zagranicy ua\tСША\tТрамп


Безробітним пообіцяли по 100 тисяч на бізнес\nПартнерство з Китаєм досягло рекордів\nЗ січня 2022 року в Україні почала діяти програма «Рука допомоги», за якою безробітні малозабезпечені зможуть отримати фінансову допомогу від держави для започаткування власного бізнесу.\nЯк повідомляє Міністерство соціальної політики, на реалізацію цієї програми у прийнятому Верховною Радою держбюджеті на наступний рік передбачено близько 100 млн грн.\nВідключати населення України від комунальних послуг за борги дозволено.\nНагадаємо, за даними Держстату у III кварталі 2021 року в Україні налічувалося 1,6 млн. безробітних, що стільки ж, як і у II кварталі. Рівень безробіття серед громадян віком 15 років і старше знизився у третьому кварталі 2021 року до 9,1%, а у віці 15-70 років – до 9,2%.


04.07.2017 13:06 Джерело: RvNews\nЧерез необережне поводження з вогнем маленький мешканець Гощі отримав 40% опіків тіла. Місцеві лікарі робили усе можливе, аби врятувати дитині життя, яка знаходиться у вкрай важкому стані. До здачі донорської крові для маленького хлопчика долучалися небайдужі громадяни, рятувальники та місцеві депутати. Однак поки все марно.\nЗа сприяння Рівненської ОДА та нардепа Марії Іонової дитину вирішили відправити на лікування у найкращий опіковий центр у світі. Надати хлопчику безкоштовну допомогу погодився лікар бостонської лікарні Геннадій Фузайлов. Тож гроші потрібні були лише на транспортування дитини спеціальним літаком, а це 71 тисяча доларів. За короткий термін ці кошти були зібрані. Тож Владислава вже відправили у Бостон.\nДжерело: RvNews Теги: #рівне, #новини рівного, #новини рівненщини, #рівненські новини, #лікування, #опіки, #Бостон, #літак, #транспортування, #хлопчик, #дитина, #допомога


1. Загальна характеристика референтного права.\n1.1. Джерела референтного права.\n1.2. Поняття референтного права, його предмет і метод.\n1.3. Система референтного права.\n1.4. Функції референтного права.\n2. Референдум як форма безпосереднього народовладдя.\n2.1. Види референдумів в Україні.\n2.2. Аналіз Всеукраїнського та місцевого референдумів.\n3. Опрацювання результатів.\n3.1. Оприлюднення результатів.\nКонституція України визначає такі форми безпосередньої демократії, як референдуми, вибори, мирні збори, мітинги, походи і демонстрації та інші форми прямого народовладдя. Допускається здійснення й інших форм безпосередньої демократії, що не забороняються Конституцією України. Позитивним прикладом здійснення легітимної, хоча й не передбаченої Конституцією України, форми безпосередньої демократії є «Помаранчева революція» 2004 р., результатом якої стала зміна зовнішнього ї внутрішнього курсу політичного розвитку нашої держави внаслідок справедливих виборів Президента України.\nАктуальність. Пріоритетною формою безпосередньої демократії в Україні є референдуми. Ця форма прямого народовладдя дозволяє громадянам України приймати шляхом голосування найбільш важливі для суспільства і держави закони та інші рішення.\nУ подальшому всеукраїнський референдум із питання про внесення змін до Конституції України вдалося провести 16 квітня 2000р., але попри легітимність його результатів рішення цього референдуму залишилося нереалізованим, що стало причиною певної зневіри громадян України у цій формі безпосередньої демократії.\nМета: охарактеризуватиреферендне право України та його основні джерела.\nдати визначення референтного права (предмет, метод, система, функції та джерела референтного права);\nпоказати види референдумів та проаналізувати Всеукраїнський та місцеві референдуми;\n1. Загальна характеристика референтного права\n1.1. Джерела референтного права\nКатегорія «джерело референдного права України» є досить складною, оскільки серед вчених-правознавців не існує єдності у поглядах на юридичну природу джерел права в цілому. Поняття «джерело права» є багатоаспектним, але у сучасній юридичній науці воно здебільшого вживається у формально-юридичному значенні.\nДля джерел референдного права властиві загальні та спеціальні юридичні ознаки (кваліфікація), що визначають сутність і зміст цієї категорії та її призначення у національній правовій системі. Загальні ознаки джерел референдного права співпадають з ознаками джерела права в цілому. По-перше, вони видаються в межах повноважень відповідних суб'єктів правотворчості; по-друге, вони мають відповідати нормативним положенням актів, що видані вищими суб'єктами правотворчості; по-третє, нормативний акт набуває загальнообов'язкової сили, передумовою чого є, як правило, його оприлюднення чи інше передбачене законодавством доведення до відома виконавців.\nСпеціальні ознаки джерел референдного права України вказують на ті їхні юридичні особливості, що властиві саме джерелам референдного права або найбільш рельєфно проявляються в них.\nЗа своєю сутністю джерела референдного права виражають волю Українського народу, держави та місцевого самоврядування щодо порядку вирішення найбільш важливих питань суспільного і державного життя шляхом проведення референдумів.\nЗа змістом джерела референдного права мають загальнообов'язковий характер для всіх учасників референдного процесу є основою для виникнення, зміни і припинення референдних правовідносин.\nЗа об'єктом правового впливу джерела референдного права регулюють суспільні відносини між відповідними суб'єктами референдумів приводу ініціювання, організації та проведення і реалізації результатів усеукраїнського та місцевих референдумів.\nЗа суб'єктом джерела референдного права можуть об'єктивуватися у нормах референдного законодавства, встановлених чи санкціонованих виключно суб'єктами референдної правотворчості - Українським народом, державою чи суб'єктами місцевого самоврядування.\nЗа юридичною силою джерела референдного права мають переважно імперативний характер, їх дія поширюється на визначене законом коло суб'єктів референдних правовідносин, а невиконання чи неналежне виконання нормативних приписів, що містять джерела референдного права, має своїм наслідком юридичну відповідальність.\nЗа формою джерела референдного права мають характер позитивного права і виражаються у Конституції України, законах України та інших чинних нормативно-правових актах. До того джерела референдного права є зовнішньою формою, проявом буття об'єктивно існуючих норм референдного права. При цьому джерелами референдного права України можуть бути виключно правотворчі, а не правозастосовні норми референдного права.\nПрийняття, введення в дію, внесення змін і доповнень та припинення дії джерела референдного права відбувається за загальною юридичною процедурою, властивою для Конституції, законів України та підзаконних нормативно-правових актів. До актів всеукраїнського та місцевих референдумів застосовується спеціальна юридична процедура, яка, зокрема, передбачає,(що рішення референдумів можуть змінюватися чи скасовуватися лише новим референдумом з цього самого питання.\nДжерела референдного права у своїй взаємодії утворюють певну органічну систему - систему джерел референдного права. Ця система має структурні, функціональні та генетичні зв'язки між усіма її елементами. Як і будь-яка інша система, система джерел референдного права репрезентована різнопорядковими елементами (складовими), що підлягають класифікації.\nДжерела референдного права можна розрізняти за предметом, суб'єктами, юридичною силою, формою, умовами (територією та часом дії) та іншими критеріями.\nЗа предметом правового регулювання джерела референдного права поділяються на джерела, що регламентують ініціювання всеукраїнського та місцевих референдумів; призначення та проголошення референдумів; територіальну організацію референдумів; складання списків громадян, які мають право брати участь у референдумі; правовий статус органів, що організовують та проводять референдуми; порядок фінансового забезпечення референдумів; порядок інформаційного забезпечення референдумів; здійснення агітації з приводу референдуму; голосування під час референдуму; встановлення результатів референдуму; опублікування, введення в дію, зміни або скасування рішень, прийнятих референдумом; гарантії референдуму тощо. В цілому за предметом правового регулювання джерела референдного права відтворюють систему інститутів (субінститутів) референдного права.\nЗа суб'єктами правотворення джерела референдного права поділяються на джерела, встановлені чи санкціоновані Українським народом (акти всеукраїнського референдуму); джерела, встановлені чи санкціоновані державою (закони України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, накази центральних органів виконавчої влади, постанови та повідомлення Центральної виборчої комісії, висновки і рішення Конституційного Суду України та ін.); джерела, встановлені чи санкціоновані суб'єктами місцевого самоврядування (акти місцевих референдумів, рішення місцевих рад тощо).\nЗа юридичною силою джерела референдного права поділяються на конституційні, законодавчі та підзаконні. Найвищу юридичну силу мають конституційні джерела референдного права. До таких джерел відносяться: Конституція України від 28 червня 1996 р., Декларація про державний суверенітет України від 16 липня 1990 р., Акт проголошення незалежності України від 24 серпня 199! р., рішення всеукраїнського референдуму 1 грудня 1991 р.\nТак Конституція України закріплює референдуми як пріоритетну форму безпосередньої демократії (ст. 69), встановлює право громадян на референдуми (ст. 38) і визначає коло громадян, які мають право на референдуми (ст. 70), визначає основні принципи референдумів (ст. 71), встановлює предмет обов'язкових референдумів (ст. 73, ст. 156) передбачає обмеження з питань референдуму (ст. 74), визначає повноваження Верховної Ради України та Президента України щодо призначення та проголошення всеукраїнського референдуму (ч, 1 ст. 72, п. 2 ст. 85, п. 6 ст. 106), а також встановлює порядок ініціювання всеукраїнського референдуму народом (ч. 2 ст. 72) та особливості проведення всеукраїнського референдуму щодо законопроекту про внесення змін до розділів І, III, XIII Конституції України (ст. 156).\nАкти всеукраїнського та місцевих референдумів також можна віднести до джерел референдного права. Вони, як правило, не регулюють безпосередньо референдні правовідносини, але, об'ективізуючи результати референдумів, ці акти виступають свого роду зразком для формування питань референдуму. До того ж акти референдумів, що стосуються внесення змін до Конституції можуть впливати на зміну правового статусу суб'єктів референдного процесу, в тому числі й в частині їх референдних повноважень.\nНормативні положення Конституції України про референдуми мають найвищу юридичну силу і отримують свій розвиток у чинному законодавстві України про референдуми. Зокрема, важливим законодавчим джерелом референдного законодавства є Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» від 3 липня 1991 р. Нормативні положення цього закону визначають поняття та види референдумів в Україні, їх загальні принципи, предмети референдумів, обмеження на проведення референдумів, юридичну відповідальність за порушення законодавства про референдуми, порядок ініціювання референдумів, порядок їх призначення і проголошення, порядок організації та проведення референдумів, порядок голосування і визначення підсумків референдумів, порядок опублікування, введення вдію, зміни або скасування законів й інших рішень референдумів. Закон про референдуми має інституційний характер, оскільки його мета - здійснення комплексного правового регулювання інституту референдуму.\nВажливе місце у системі джерел референдного права України займає Закон України «Про Центральну виборчу комісію» від 17 грудня 1997 р., що визначає правовий статус Центральної виборчої комісії та комісій з референдуму. Цей Закон визначає порядок формування й діяльності Центральної виборчої комісії та комісій з референдуму, їх повноваження щодо організації і проведення всеукраїнського та місцевих референдумів та порядок здійснення цих повноважень.\nДо законодавчих джерел референдного права також відноситься Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 р., який установлює окремі нормативно-правові приписи щодо місцевих референдумів. Зокрема, цей Закон визначає поняття місцевого референдуму (ст. 1,ч.1 ст. 7), предмет і питання місцевих референдумів (ч. 2, 3 ст. 7), юридичну силу рішень місцевого референдуму (ч. 4 ст. 7), повноваження органів місцевого самоврядування щодо організації та проведення місцевих референдумів (п. 18 ст. 26, п. 12 ст. 42) та інші питання.\nДо джерел референдного права, що регулюють місцеві референдуми, зокрема референдуми Автономної Республіки Крим, відноситься Конституція Автономної Республіки Крим, прийнята на другій сесії Верховної Ради Автономної Республіки Крим 21 жовтня 1998 р. і затверджена Законом України «Про затвердження Конституції Автономної Республіки Крим» від 23 грудня 1998 р. Конституція Автономної Республіки Крим визначає референдум як форму участі громадян у вирішенні питань, віднесених до компетенції Автономної Республіки Крим (п. 1 ст. 6); відносить призначення і проголошення республіканських (місцевих) референдумів до повноважень Автономної Республіки Крим (п. 7 ст. 18) та визначає повноваження суб'єктів Автономної Республіки Крим щодо організації та проведення республіканських (місцевих) референдумів (п. 3 ст. 26), а також регулює ряд інших питань, пов'язаних із референдумами АРК.\nДо джерел референдного права також слід відносити рішення і висновки Конституційного Суду України щодо всеукраїнського референдуму. Джерелами референдного права слід вважати і акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо призначення та проголошення референдумів. Наприклад, Указ Президента України № 65/600 «Про проголошення всеукраїнського референдуму за народною ініціативою» від 16 січня 2000 р.\nПитому вагу у системі джерел референдного права України займають акти Центральної виборчої комісії та комісій з референдуму щодо реєстрації ініціативних груп референдуму, організації і проведення референдуму, а також опублікування результатів референдумів. Умовно акти Центральної виборчої комісії та комісій з референдуму можна поділити на повідомлення про результати референдумів і постанови щодо поточних питань організації й проведення референдумів.\nДо системи джерел референдного права відносяться також акти Кабінету Міністрів України, інших центральних органів виконавчої влади, органів виконавчої влади на місцях, а також органів і посадових осіб місцевого самоврядування щодо регулювання правовідносин, пов'язаних із референдумами.\n1.2. Поняття референтного права, його предмет і метод\nЗа сутністю і змістом інститут референдного права об'єктивізує таку пріоритетну форму безпосередньої демократії. Він нормативне закріплює волевиявлення громадян України, які мають право на участь у референдумах, вирішувати найбільш важливі питання суспільного та державного значення шляхом всеукраїнського та місцевих референдумів.\nПід методом референдного права слід розуміти прийоми та способи регулювання суспільних відносин, що є предметом референдного права України. Для референдного права України властиві ті самі методи, що й для інших публічних галузей права і, в першу чергу, для конституційного права України. Найбільш характерними для референдного права є установчий та імперативний методи, оскільки результати всеукраїнського та місцевих референдумів установлюють положення, наділені імперативною юридичною силою, що стосуються найважливіших сфер суспільного та державного ладу України. Інституту референдного права властиві й інші методи, зокрема регулятивний, забороняючий тощо. Сукупність методів, властивих інституту референдного права, утворює систему методів референдного права України.\nІнститут референдного права має комплексний характер. Будучи інститутом конституційного права України інститут референдногс права містить у своєму складі норми інших галузей публічного права - адміністративного, кримінального, фінансового, інформаційного тощо. Зазначена багатоманітність нормативного вмісту інституту референдного права визначає особливий правовий режим існування цього інституту національного права.\nІнститут референдного права України, будучи складовою системи конституційного права України, має свою власну структуру. Він складається із взаємопов'язаних інститутів (субінститутів) референдного права, що регулюють предмет і питання всеукраїнського та місцевого референдумів; правовий статус суб'єктів референдного права України; порядок організації та проведення референдумів, а також реалізації їх рішень; юридичну відповідальність за порушення референтного законодавства; фінансове забезпечення референдумів; інформаційне забезпечення референдумів тощо.\nПорядок організації та проведення всеукраїнського та місцевих референдумів, а також реалізації їх рішень регулюються, здебільшого, процесуальними нормами, що утворюють такий важливий інститут (субінститут) референдного права України, як інститут референдного процесу України.\nІнститути (субінститути) та норми референдного права об'єктив-ізуються у чинному законодавстві України про референдуми. Основними нормативно-правовими актами референдного права в Україні є Конституція України, закони України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми», «Про Центральну виборчу комісію», «Про місцеве самоврядування в Україні» та інші нормативно-правові акти України.\nУ суб'єктивному значенні референдне право визначається як одне із важливих, пріоритетних політичних прав громадян України, встановлених Конституцією та законами України. Зокрема, ст. 38 Конституції України встановлює право громадян України брати участь у референдумі, тобто право легітимне брати участь в ініціюванні всеукраїнського та місцевих референдумів, організації та проведенні цих референдумів, а також реалізації їхніх рішень.\n1.3. Система референтного права\nСистема референдного права України також складається із певних елементів - інститутів (субінститутів) референдного права, об'єднаних основною спільною функцією - регулюванням суспільних відносин, пов'язаних із ініціюванням, організацією та проведенням всеукраїнського та місцевих референдумів і реалізацією їх рішень та норм референдного права - формально визначених загальнообов'язкових правил поведінки або діяльності уповноважених суб'єктів референдного права щодо ініціювання, організації та проведення всеукраїнського та місцевих референдумів, а також реалізації їх рішень.\nПо-третє, система референдного права має цілісний органічний характер, її структурні елементи - інститути і норми - перебувають між собою у стійких правових зв'язках. Водночас інститути і норми референдного права диференціюються відповідно до предмета правового регулювання, їх нормативного вмісту, призначення у системі референдного права.\nПо-шосте, система референдного права, її Інститути та норми об'єк-тивізуються в системі чинного законодавства України, а саме в Конституції України, законах України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми», «Про Центральну виборчу комісію», «Про місцеве самоврядування в Україні» та інших чинних нормативно-правових актах.\nВажливим елементом референдного права України є інститути (субінститути) референдного права, що об'єднують відповідні нормативні спільноти, які регулюють референдні правовідносини. Інститути референдного права є інститутами публічного права, що норматив-но визначають право громадян України на участь у всеукраїнському та місцевих референдумах і форми його реалізації.\n5) інститут органів, що організовують та проводять референдуми;\nМожна виділяти й інші, більш дрібні інститути референдного права інститут реєстрації ініціативних груп референдуму, інститут Центральної виборчої комісії та комісій з референдуму, інститут оскарженій неправильностей у списку громадян, які мають право брати участь референдумі, інститут бюлетеня для голосування на референдумі, інститут повторних референдумів та ін. Ці інститути, як правило, є одноелементними, тобто містять у своєму складі одну-дві норми часто мають факультативний характер.\nНаступним елементом системи референдного права є норми референдного права, що складають основу цього інституту. Під нормами референдного права слід розуміти формально визначене загальнообов'язкове, встановлене або санкціоноване народом і державою правило поведінки або діяльності у повно важених суб'єктів референдного права щодо ініціювання, організації та проведення референдумів і реалізації їх рішень.\nНормам референдного права властиві такі самі кваліфікуючі ознаки, як і нормам конституційного права, а саме вони:\n1) є пріоритетними в системі національного права за характером вираженої (об'єктивованої) в них волі;\n2) за своїм змістом наділені вищою юридичною силою, а деякі з них (норми Конституції України, Декларації про державний суверенітет України, Акта проголошення незалежності України, актів всеукраїнського референдуму) і найвищою юридичною силою;\n5) мають нетипову структуру, за якої санкції, за незначним виключенням, відсутні;\n1.4. Функції референтного права\nРеферендному праву, як і будь-якому інституту конституційного права України, властиві власні функції, які визначають сутність і зміст цієї галузі права та її призначення в національній правовій системі в цілому. Під функціями референдного права слід розуміти основні напрямки і види впливу цього інституту на суспільні відносини, що є предметом референдного права.\nРеферендному праву України властиві функції аналогічні функціям безпосередньої демократії. Ці функції також визначають сутність і зміст функцій всеукраїнського та місцевих референдумів у цілому.\nРеферендне право здійснюється через систему суспільних функцій, які можна розрізняти за суб'єктами, об'єктами, способами, засобами референдного права та іншими ознаками.\nУ першу чергу, функції референдного права слід розрізняти за суб'єктами, учасниками референдного права. За цим критерієм можна виділити такі основні функції референдного права: функції народу України; функції територіальних громад; функції громадян України, які мають право участі у референдумі; функції органів державної влади та органів місцевого самоврядування, що організовують та проводять референдуми, а також сприяють реалізації права громадян України на участь у референдумі; функції політичних партій і громадських організацій; функції трудових колективів та зібрань громадян за місцем їх проживання; функції представників іноземних держав і міжнародних організацій; функції засобів масової інформації (ЗМІ) та функції інших суб'єктів референдного права.\nФункції таких суб'єктів, як народ і територіальні громади, мають здебільшого установчий характер. Так, народ України, як носій суверенітету і єдине джерело влади в Україні, шляхом всеукраїнського референдуму приймає рішення про незалежність держави, внесення змін о Конституції України, зміну території України та рішення з інших питань, що визначають основи суспільного та державного ладу України. Тобто народ України при проведенні всеукраїнського референдуму користується владою як носій суверенітету і єдине джерело влади відповідно до ст. 5 Конституції України.\nНаступну групу функцій референдного права України розрізняють а об'єктами, тобто сферами впливу референдного права. За цими ознаками розрізняють внутрішні функції - політичну, економічну, соціальну, культурну (духовну, ідеологічну), екологічну - та зовнішні - зовнішньополітичну, зовнішньоекономічну, гуманітарну та оборонну.\nПріоритетною об'єктною функцією референдного права є політична функція. Вона опосередковує, зокрема, питання у сфері внутрішньої політики держави, політичних реформ, незалежності, суверенітету держави, цілісності її території тощо. Питання політичного характеру можуть виноситися на всеукраїнський референдум. Йдеться про питання внесення змін до Конституції України, або так звану «політичну реформу». Нагадаємо, що проведені в Україні до сьогодні всеукраїнські референдуми безпосередньо стосувалися вирішення зовнішньо- і внутрішньополітичних проблем - легітимізації незалежності України та внесення змін до Конституції України.\nПолітична функція референдумів виявляється і в місцевих референдумах, в тому числі й республіканському (місцевому) референдумі Автономної Республіки Крим. Питання, винесені на такі референдуми прямо чи опосередковано стосуються регіональної політики відповідних адміністративно-територіальних одиниць України.\nЕкономічна функція референдного права проявляється в опосередкованій формі, оскільки на референдуми забороняється виносити читання, пов'язані з бюджетом і податками. Водночас, вирішуючи на референдумах проблеми політичної реформи, громадяни України беруть до уваги й економічні наслідки результатів референдумів. Прикладом опосередкованого впливу референдумів на економічну сферу суспільного і державного ладу України є рішення всеукраїнського референдуму 1 грудня 1991 р., яким було надано вищої юридичної сили ту проголошення незалежності України, в якому визначалися основні засади побудови економічної системи нашої держави.\nСоціальна функція референдного права полягає у тім, що референдуми є формою ефективного і легітимного розв'язання питань соціального характеру, пов'язаних із інтересами громадянського суспільства і територіальної громади. На референдумах, як правило місцевих, також вирішуються соціальні питання територіальної громади.\nКультурна (духовна, ідеологічна) функція референдного права України полягає, насамперед, у вирішенні народом або територіальною громадою питань духовного життя суспільства. Зокрема місцеві референдуми можуть вирішувати питання, пов'язані зі статусом національних меншин, що компактно проживають на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.\nЗовнішньополітична та зовнішньоекономічна функції референдного права України стосуються ратифікації, шляхом проведення всеукраїнського референдуму, найбільш важливих національних і міжнародних актів, що визначають основи зовнішньої політики України. Прикладом реалізації зовнішньополітичної функції референдного права є всеукраїнський референдум 1 грудня 1991 р.\n2. Референдум як форма безпосереднього народовладдя\n2.1. Види референдумів в Україні\nРеферендум є досить складним правовим явищем і практикується у різноманітних формах. Історія становлення і розвитку референдумів дає підстави стверджувати, що в різних країнах світу цей інститут безпосередньої демократії застосовувався для безпосереднього вирішення найрізноманітніших питань суспільного і державного життя - від введення додаткового військового податку до ратифікації Європейської конституції. У державах, де референдуми проводяться досить часто, цей інститут прямого народовладдя отримав нормативне закріплення у різних формах і, навпаки, країни, де референдуми є винятковим, певною мірою унікальним явищем, перелік питань, що вирішуються на референдумі, жорстко обмежений.\nАле референдуми різняться не лише за предметом правового регулювання. Існує багато видів референдумів (залежно від критеріїв, покладених у основу класифікації), кожен з яких має свої юридичні особливості. Уявлення про сутність і зміст інституту референдуму в Україні буде повним лише за умови аналізу його видів.\nКонституція України 1996 р. та Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» 1991 р., як і законодавчі акти більшості колишніх радянських республік, не передбачають самостійного нормативного положення про види референдумів. Хоча аналіз чинного референдного законодавства дозволяє зробити висновок, що референдуми в Україні різняться за предметом, суб'єктами ініціювання референдумів, територією та часом їх проведення.\nКласифікація референдумів передбачає виявлення критеріїв розмежування загальнонаціональних і місцевих референдумів і визначення відповідно до цих критеріїв видів референдумів. Під критеріями класифікації референдумів в Україні слід розуміти мірило для визначення, оцінки референдумів, взяте за основу їх класифікації.\nУ вітчизняній та зарубіжній юридичній науці не існує єдності поглядів щодо системи критеріїв класифікації референдумів. Досліджуючи референдуми, правознавці, як правило, зупиняються лише на тих критеріях, що найбільш контрастно виявляють різноманітність цієї форми безпосередньої демократії.\nЗаслуговує на увагу класифікація референдумів, запропонована російськими правознавцями Ю. А. Дмитрієвим та В. В. Комаровою, в основу якої покладено критерії змісту, характеристики суб'єктів і об'єктів та правової сили рішень. Саме за цими критеріями вчені запропонували класифікацію референдумів, які існують у світі.\nНа думку польського конституціоналіста Є.Зелінські, форми референдуму можуть бути диференційовані за часом проведення референдуму, видом матеріалу, що виноситься на голосування, та ступенем необхідності винесення певного акта на всенародне голосування. Тобто, йдеться про такі критерії класифікації, як час проведення референдуму, предмет голосування на референдумі та юридична сила рішень референдуму.\nІнший польський вчений -О. Патшалек називає такі критерії класифікації референдумів:\nа) територіальний критерій сфери застосування референдумів;\nб) юридична сила результатів референдуму;\nв) необхідність прийняття конкретного правового рішення саме шляхом проведення референдуму;\nг) предмет референдуму.\nДосить повно систему критеріїв класифікації референдумів в Україні визначав проект Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 23 травня 2001 р. Ст. 2 розділу І цього проекту - «Види всеукраїнських референдумів» -присвячується нормативному визначенню критеріїв класифікації всеукраїнських референдумів. Автори проекту розрізняли такі види всеукраїнських референдумів:\nЗа суб'єктом ініціативи:\n1) за народною ініціативою;\n2) за ініціативою Президента України;\n3) за ініціативою Верховної Ради України.\n1) про внесення змін до Конституції України;\n3) про визнання нечинними певного закону або окремих його положень.\nНа жаль проект закону, запропонований О.Лавриновичем, Б. Безпалим і О.Задорожнім не набув сили закону, як і ряд інших законопроектів щодо інституалізації референдумів. Чинним залишається Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» від 3 липня 2001 р., що не містить нормативних положень про класифікацію референдумів.\nІз урахуванням загальнотеоретичних досліджень критеріїв класифікації референдумів та нормативних положень чинного законодавства про референдуми можна виділити такі критерії класифікації референдумів:\nа) за предметом референдуму;\nб) за правовою силою рішень референдуму;\nв) за підставами проведення референдуму;\nг) за суб'єктами ініціювання референдуму;\nд) за територією проведення референдуму;\nе) за часом проведення референдуму;\nє) за формулою референдуму.\nНаведена класифікація не є вичерпною. Референдуми можуть бути класифіковані й за іншими критеріями. До того ж, як справедливо відзначав В. Є. Чіркін, різні класифікації референдумів часто переплітаються, коли один референдум може бути кваліфікований за кількома критеріями. Це положення підтвердив і всеукраїнський референдум 16 квітня 2000 р.\nНайбільш важливим критерієм класифікації референдумів є предмет референдуму, що власне й визначає сутність і зміст кожного конкретно взятого референдуму, його значення для суспільства і держави як на загальнодержавному, так і на місцевому рівнях.\nПредмет всеукраїнського референдуму завжди передбачає вирішення найважливіших проблем суспільного і державного життя і часто є загальноприйнятою формою легітимізації рішень, що потребують міжнародного визнання (проголошення незалежності держави, прийняття чи внесення змін до конституції тощо), тоді як предмет місцевого референдуму стосується найважливіших питань територіальної громади. За своєю сутністю предмет місцевих референдумів не може поширюватися на питання державного життя навіть на місцевому рівні.\nВодночас і на загальнодержавному рівні предметом референдуму не можуть бути окремі питання державного життя, з приводу яких можуть бути прийняти завідомо популістські рішення. Стаття 74 Конституції України не допускає проведення всеукраїнського референдуму щодо законопроектів з питань податків, бюджету та амністії. Конституція України не містить інших обмежень предмета всеукраїнського референдуму, але видається недоцільним проводити всенародні голосування з питань, що, відповідно до ст. 92 Основного Закону визначаються та встановлюються виключно законами України, оскільки акти всеукраїнського референдуму мають вищу юридичну силу по відношенню до законів України. Відповідно до чинного законодавства за предметом всеукраїнські референдуми поділяються на конституційні, законодавчі, міжнародно-правові, територіальні, інституційні. Предметом місцевих референдумів, відповідно до ст. 6 Закону України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми», не можуть бути питання, що передбачають скасування рішень вищестоящих органів державної влади і місцевого самоврядування, та ряд інших.\nЗа правовою (юридичною) силою рішень референдуми поділяються на консультативні та імперативні. Загальновідомо, що рішення референдумів мають вищу юридичну силу як на загальнонаціональному, так і на місцевому рівнях, оскільки їх наслідки є безпосереднім вираженням волі народу або конкретної територіальної громади. Рішення загальнонаціональних референдумів, поряд з конституціями, актами проголошення незалежності та іншими конституційними актами традиційно займають вище місце в ієрархії національних джерел права. Водночас законодавство ряду країн світу передбачає можливість проведення консультативних референдумів, рішення яких має швидше моральне, ніж юридичне значення.\nКонсультативний референдум проводиться органом державної влади, уповноваженим призначати чи ініціювати призначення референдуму перед прийняттям ним певного рішення з метою виявлення ставлення громадян до цього рішення. Консультативні референдуми в зарубіжних країнах, як правило, проводяться з питань, що процедурне не можуть бути вирішеними шляхом всенародного голосування, - укладення (розторгнення) міжнародного договору чи його ратифікація (денонсація). Вирішення цих питань традиційно відноситься до повноважень глави держави та парламенту, але при здійсненні своїх повноважень вони керуються волевиявленням народу.\nВ Україні Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» від 3 липня 1991 р. визначає консультативний референдум як дорадче опитування громадян України з метою виявлення їх волі при вирішенні важливих питань загальнодержавного та місцевого значення (ст. 46). Але таке ототожнення консультативної форми всеукраїнського референдуму з опитуваннями громадської думки є невдалим, оскільки опитування громадської думки є радше соціологічне, ніж правове явище. Поширення ж на дорадчі опитування процесуальних вимог, властивих всеукраїнському референдуму недоцільне.\nРізновидом імперативного всеукраїнського референдуму є ратифікаційний референдум. Його зміст полягає втому, що на цей референдум виноситься закон України, прийнятий Верховною Радою України, який набуває вищої юридичної сили лише за результатами референдуму. Прикладом такого референдуму є конституційний референдум, який може проводитися відповідно до ст. 156 Конституції України. Рішення такого всеукраїнського референдуму мають найвищу юридичну силу.\nМісцеві референдуми, відповідно до положення ст. 46 Закону України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми», також можуть мати імперативний і консультативний характер. Хоча стосовно консультативних рішень місцевих референдумів не існує офіційного тлумачення, але всі проведені в Україні місцеві референдуми мали імперативну силу. То ж видається, що дорадчі опитування громадян України (консультативні референдуми) на місцевому рівні й надалі проводити недоцільно в силу їх неефективності та значної собівартості.\nЗа підставами проведення референдуми можуть бути обов'язковими та факультативними. Тобто народ України та територіальні громади мають право вирішувати широке коло соціальне значущих питань, але окремі питання (внесення змін до розділів І, III, XIII Конституції України, питання про зміну території України, питання про найменування або перейменування селищ, міст, районів, областей тощо), відповідно до чинного законодавства, мають визначатися виключно всеукраїнським та місцевими референдумами.\nОбов'язковий референдум передбачає обов'язкову санкцію громадян України на предмет референдуму. Тобто обов'язковий референдум є безальтернативною формою вирішення конкретно визначених законодавством питань.\nУ випадку, коли певні нормативно-правові акти чи інші рішення, відповідно до чинного законодавства, мають бути встановлені чи затверджені виключно шляхом проведення референдуму, він стає обов'язковим. Зокрема Конституція України визначає проведення обов'язкового всеукраїнського референдуму при вирішенні питань про зміну території України (ст. 73) та про внесення змін до її розділів І, III і XIII (ст. 156). Обов'язкові референдуми гарантують право Українського народу вирішувати найбільш принципові проблеми суспільного й державного життя через безпосереднє волевиявлення у формі голосування.\nВідповідно до ст. 6 Закону України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» виключно місцевими референдумами у відповідних адміністративно-територіальних одиницях вирішуються питання про найменування або перейменування сільрад, селищ, міст, районів, областей; питання про об'єднання в одну однойменних адміністративно-територіальних одиниць, які мають спільний адміністративний центр; питання про зміну базового рівня місцевого самоврядування у сільських районах.\nЗалежно від суб'єктів, що наділені правом ініціювати проведення загальнодержавного референдуму, в Україні референдуми поділяються на ініційовані Українським народом (ст. 72 Конституції України); ініційовані Верховною Радою України (ст. 72, п. 2 ст. 85 Конституції України); ініційовані Президентом України (ст. 72, п. 6 ст. 106 Конституції України). Місцеві референдуми можуть бути ініційовані місцевими радами (в Автономній Республіці Крим - Верховною Радою АРК) та громадянами України, що проживають на території певної адміністративно-територіальної одиниці. Утім, говорячи про суб'єктів ініціювання місцевого самоврядування можна стверджувати, що ст. 143 Конституції України визначає під такими територіальні громади села, селища, міста або утворені ними органи місцевого самоврядування.\nЗа суб'єктами ініціювання референдумів вдалою є їхня класифікація на ініціативні та імперативні. Ініціативні референдуми на загальнодержавному рівні призначаються Верховною Радою та Президентом України, а імперативні - на вимогу не менш як 3 млн. громадян України, наділених виборчим правом, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.\nПроведення ініціативних референдумів може бути скасоване органом, що ініціював їх, у разі, коли питання можна вирішити іншим шляхом. Проведення ж імперативних референдумів є обов'язковим. Імперативні референдуми не призначаються, а проголошуються. Суб'єкт проголошення імперативного референдуму зобов'язаний, у разі легітимності народної ініціативи, видати відповідний нормативний акт про проголошення референдуму із зазначенням дати його проведення та сформульованих питань (питаннями), що виносяться на голосування.\nРеферендуми можна класифікувати і за територією їх проведення. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» від 3 липня 1991 р. референдуми в Україні поділяються на всеукраїнський референдум, референдум Автономної Республіки Крим та місцеві референдуми в межах адміністративно-територіальних одиниць. Таким чином референдуми за територією їх проведення можна поділяти на загальнодержавні (загальнонаціональні) та локальні. Останні, в свою чергу, поділяються на референдум Автономної Республіки Крим та місцеві референдуми.\nВсеукраїнський референдум передбачає голосування всіх громадян України, що наділені правом голосу з найважливіших питань загальнодержавного життя. Його результати мають імперативний характер на всій території України.\nВсеукраїнський референдум - це вища форма безпосередньої демократії, зміст якої полягає у прийнятті або затвердженні громадянами України найбільш важливих для народу і держави рішень загальнообов'язкового характеру шляхом прямого таємного голосування. У всеукраїнському референдумі беруть участь усі громадяни України, що мають право голосу.\nВсеукраїнський референдум відноситься до загальнодержавних референдумів. Він проводиться на всій території України. Закони, рішення всеукраїнського референдуму є обов'язковими на всій території держави.\nМісцевий референдум (це вища локальна (місцева) форма безпосередньої демократії, зміст якої полягає у прийнятті або затвердженні членами територіальної громади найбільш важливих рішень місцевого значення шляхом прямого таємного голосування. Це форма здійснення місцевої публічної влади безпосередньо територіальними громадами в межах відповідних адміністративно-територіальних одиниць.\nМісцевий референдум, відповідно до ст. 143 Конституції України, призначається територіальними громадами села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування для вирішення важливих питань місцевого значення в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. З урахуванням особливостей адміністративно-територіального поділу України Закон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» визначив суто український різновид місцевого референдуму - референдум Автономної Республіки Крим.\nЗа часом проведення загальнодержавний референдум може бути до-законодавчим або після законодавчим відповідно до проведення голосування до чи після розгляду парламентом законопроекту, що є предметом референдуму.\nДозаконодавчі референдуми здебільшого мають консультативний характер і проводяться з метою визначення ставлення виборчого корпусу до рішення, яке має бути прийняте відповідним державним органом.\nПіслязаконодавчі референдуми надають відповідної юридичної сили парламентським рішенням. Післязаконодавчі референдуми це фактично ратифікаційні референдуми, але на відміну від перших на ратифікаційні референдуми можуть виноситися не тільки закони, а й підзаконні нормативно-правові акти.\nЗапропонована класифікація поділу всеукраїнських референдумів на дозаконодавчі та післязаконодавчі не єдина. Так, польський вчений О.Патшалек поділяє референдуми за часом їх проведення на референдуми у формі безпосередньої участі, співучасті та опосередкованої участі громадян у законодавчому процесі.\nЗа формулою, тобто конструкцією питань, що виносяться на всенародне голосування, референдуми розмежовуються на прості та складні.\nПрості конструкції питань референдумів передбачають винесення на референдум одного питання з єдиної конкретно взятої проблеми. Прикладом простої формули референдуму є всеукраїнський референдум 1 грудня 1993 р., коли на голосування виносилося одне питання про легітимізацію Акта проголошення незалежності України.\nСкладні (комбіновані) конструкції питань референдумів передбачають голосування з двох і більше питань. При цьому питання можуть стосуватися різнопорядкових проблем, але, як правило, сукупність питань, винесених на референдум, в комплексі стосуються єдиної проблеми. Такими були питання всеукраїнського референдуму 16 квітня 2000 р. Чотири самостійних питання, винесені на голосування стосувалися єдиної проблеми - парламентської реформи в Україні.\nОтже, визначення референдуму є неповним без урахування особливостей різних видів референдумів. Відповідно до законодавства про референдуми існують такі їх види: всеукраїнський та місцеві референдуми; консультативні та імперативні референдуми; обов'язкові та факультативні референдуми; конституційний, законодавчий, з питань зміни території України, міжнародно-правовий та з питань довіри (недовіри) Верховній Раді України та Президенту України та інших питань, що не суперечать ст. 74 Конституції України, всеукраїнські референдуми; дозаконодавчий та післязаконодавчий всеукраїнські референдуми; також ініціативні й імперативні та прості і складні за конструкцією питань референдуми. В основу цієї класифікації були покладені критерії території проведення, юридичної сили рішень, способу проведення, предмета, часу проведення, суб'єктів ініціювання та формули референдумів в Україні.\nЗапропоновані групи видів референдумів утворюють систему референдумів в Україні, під якою слід розуміти систему всіх референдумів, проведення яких передбачено Конституцією та законами України.\n2.2. Аналіз Всеукраїнського та місцевого референдумів\nЗакон України «Про всеукраїнський та місцеві референдуми» від 3 липня 1991 р. визначає термін «референдум» як «спосіб прийняття громадянами України шляхом голосування законів України, інших рішень з важливих питань загальнодержавного і місцевого значення», що мають вищу юридичну силу (ст. 1).\nЗазначені недоліки визначення референдуму як юридичної категорії мали місце і за часів існування колишнього СРСР. Теоретичні розробки цього періоду щодо проведення референдумів позначались впливом політики держави. Радянські вчені не стільки намагалися дослідити правову природу референдумів, скільки пояснити положення, які закріплювали цей інститут безпосередньої демократії в радянських конституціях.\nЗакон України «Про всеукраїнський та місцевий референдуми» від 3 липня 1991 р. було розроблено в короткий термін, за відсутності цілісної теорії референдумів, що й позначилось на його якості. У подальшому, до 2000 р., референдуми в Україні не проводилися, і після прийняття нової Конституції зазначений Закон про референдуми не зазнав належних якісних змін.\nВсеукраїнський референдум 16 квітня 2000 р. виявив недосконалість Закону про референдуми в сучасних умовах. Багато нормативних положень Закону не відповідають Конституції України та нині чинному виборчому законодавству. Особливо рельєфно це виявилося на стадії реалізації рішень всеукраїнського референдуму 2000 р., які хоча й були визнані рішенням Конституційного Суду України як імперативні, але не були реалізованими, а з часом утратили своє значення для національного державотворення і правотворення. Це дещо підірвало у суспільстві довіру до такої форми безпосередньої демократії, як референдуми. .\nНайбільш вдалим з них був проект Закону України «Про всеукраїнський референдум», розроблений народними депутатами України О.Лавриновичем, Б. Безпалим і О. Задорожнім у остаточній редакції Комітету з питань правової політики від 23 травня 2001 р. Ч. 1 ст. 1 «Поняття всеукраїнського референдуму» проекту Закону України «Про всеукраїнський референдум» визначає, що всеукраїнський референдум є вищою формою безпосередньої демократії, реалізацією вільного волевиявлення громадян України.\nЧітке нормативне визначення юридичного поняття референдум і всеукраїнський референдум зокрема, вимагає належного науково-методологічного обгрунтування, що базується не лише на вітчизняній, ай на зарубіжній теорії та практиці референдумів. Адже загальновідомо, що практика проведення референдумів у зарубіжних країнах налічує століття.\nПерша спроба визначити референдум як правовий інститут належить І. П. Трайніну, котрий вважав референдум формою забезпечення права народу відхиляти закони, прийняті народним представництвом через голосування. Таке визначення терміна «референдум» було недосконалим. По-перше, традиційно для зарубіжного права початку XX ст. воно характеризувало лише ратифікаційний референдум; по-друге, це визначення одразу передбачало негативні результати референдуму. За такого тлумачення референдуму його практикування в державному праві СРСР вважалося недоцільним.\nОфіційне визнання в радянському праві референдум здобув після його закріплення в п. «д» ст. 49 Конституції СРСР 1936 р. Проте вона штучно ототожнила дві окремі форми безпосередньої демократії, тобто визначила референдум як опитування населення.\nВдалою була спроба формально-юридичного визначення терміна «референдум» В. А. Дорогіним. Вчений зазначав, що зміст референдуму «полягає в безпосередньому зверненні до виборців для вирішення законодавчого чи іншого питання. Сукупність норм, що регулюють безпосереднє звернення до виборців із законодавчих чи інших питань, становить державно-правовий інститут референдуму».\nЗаслугою В. А. Дорогіна є те, що він визначив референдум не як синонім всенародного опитування чи його різновид, а як самостійний інститут права та передбачив можливість проведення референдуму не тільки із законодавчих, а й з інших питань. До того ж В. А. Дорогій набагато раніше, ніж відомий французький конституціоналіст П. Марсель, визначив референдум як звернення не до всього населення, а лише до громадян, наділених виборчим правом, тобто виборців.\nВперше на неточність конституційного визначення референдуму як всенародного опитування вказав Р. А. Сафаров, який стверджував, що опитування не має нічого спільного з голосуванням, яке передбачається в процесі проведення референдуму, а референдум як конституційно-правовий інститут «означає належність законодавчої влади не тільки Верховній Раді, але й народу безпосередньо».\nТаке визначення референдуму виявляє його законодавчу компетенцію і передбачає можливість проведення не тільки ратифікаційних референдумів, а й референдумів за народною ініціативою.\nҐрунтовним дослідженням теоретичних основ референдуму в соціалістичному суспільстві була монографія В. Ф. Котока «Референдум у системі соціалістичної демократії». Вчений уперше дослідив референдум як одну з форм соціалістичної системи безпосередньої демократії і тим самим тлумачив місце референдуму в державно-правовому житті СРСР. В.Ф.Коток визначав референдум, опитування і плебісцит як затвердження того чи іншого державного рішення шляхом народного голосування, надаючи йому кінцевого і обов'язкового характеру. Проте В.Ф.Коток також ототожнював референдум з іншими формами безпосередньої демократії, вважаючи всенародні обговорення різновидом референдуму, а плебісцит - синонімом цього терміна.\nНаведені дослідження правової природи референдуму в СРСР тією чи іншою мірою перебували під впливом чинного конституційного положення про тотожність референдуму і всенародних опитувань. Ситуація виправилася після прийняття Конституції СРСР 1977 р., яка в ст. 5 розмежувала поняття всенародне обговорення і всенародне голосування (референдум СРСР).\nЗаслуговує на увагу і точка зору В. В. Копєйчикова, який наголошував, що загальнодержавний референдум слід розглядати як вищу і пріоритетну форму народовладдя, якій у правовій державі, де панує закон, відповідає влада законодавча. І хоч віднесення загальнодержавного референдуму до форми здійснення законодавчої влади є дискусійним, теза про пріоритетну роль референдуму в системі безпосередньої демократії є вдалою.\nПрактично єдиним законом про референдуми, в якому мала місце спроба пояснити сутність референдуму як інституту безпосередньої демократії, був Закон СРСР «Про всенародне голосування (референдум СРСР)» від 27 грудня 1990 р. У ст. І цього Закону зазначалося, що в СРСР «народ здійснює державну владу як через Ради народних депутатів, так І безпосередньо, в тому числі й через референдум», а референдум визначався як «спосіб прийняття громадянами СРСР всенародним голосуванням законів СРСР та інших рішень з найбільш важливих питань державного життя». Таким чином, на відміну від інших, республіканських законів закон про референдум СРСР розкрив сутність і зміст інституту референдуму як пріоритетної форми безпосередньої реалізації народом державної влади.\nПісля проведення всесоюзного референдуму 17 березня 1991 р. більшість колишніх радянських республік, у тому числі й Україна, прийняли національні закони про референдуми. В них визначення поняття «референдум» переважно обмежувалося переліком зовнішніх ознак цього інституту, а також нерідко позначалося правовими і логічними неточностями.\nПрийняття законів про референдуми в колишніх союзних і автономних республіках, а також активізація практикування цього інституту сприяли науковим дослідженням правової природи референдуму як в Україні, так і в інших державах, що утворилися після розпаду СРСР.\nУ фундаментальному монографічному дослідженні «Конституційно-правові форми безпосередньої демократії в Україні: проблеми теорії і практики» Л.Т. Кривенко відзначала, що поняття всеукраїнського референдуму неодмінно має включати, крім традиційних складових, по-перше, елемент, що втілює іманентність, органічність, нерозривність референдуму з суверенітетом народу, здійсненням безпосередньо народом влади, що йому належить. По-друге, враховуючи, що світовий досвід, в тому числі новітнього часу, представляє референдум також в іншому розумінні - як спосіб політичного маніпулювання, поняття референдуму має включати такий елемент, як необхідність додержання в процесі організації, проведення та реалізації результатів референдуму всіх умов, закріплених Конституцією та законами.\nОтже, на думку Л. Т. Кривенко, всеукраїнський референдум - це одна з найважливіших форм безпосереднього вираження та здійснення суверенітету українського народу, яка полягає в прийнятті або затвердженні проектів Конституції, законів, інших важливих рішень загальнодержавного значення шляхом голосування народу (корпусу виборців), які мають обов'язковий характер, за умови додержання вимог, визначених Конституцією і законами щодо організації, проведення та реалізації результатів референдуму.\nВиходячи з наведених принципових положень, референдум є пріоритетною формою безпосередньої демократи, зміст якої полягає в прийнятті або затвердженні громадянами України нормативних положень Конституції, законів та інших найважливіших рішень загальнодержавного та місцевого значення шляхом голосування.\n3. Опрацювання результатів\n3.1. Оприлюднення результатів\nНайважливішим етапом проведення всеукраїнського референдуму є голосування, що в процесуальному відношенні закріплює трансформацію народної волі в закон або інше важливе рішення імперативного характеру. Власне на момент голосування уже об'єктивно існує воля народу, яка формується в процесі підготовки до голосування у кожного виборця окремо, але до моменту голосування лишається невідомою.\nГолосування на всеукраїнському референдумі здійснюється бюлетенями для голосування на всеукраїнському референдумі, форма і текст яких затверджує Центральна виборча комісія відповідно до питання (питань), винесеного на всенародне голосування. Бюлетені є документами суворої звітності і підлягають обліку.\nБюлетень для голосування має містити видрукувані друкарським способом назву всеукраїнського референдуму, номер округу, номер дільниці та зазначення її адміністративно-територіального розташування, а також позначене місце для підпису члена дільничної комісії з всеукраїнського референдуму, який видаватиме бюлетень. На бюлетенях для голосування не допускаються будь-які сторонні графічні позначки.\nГолосування громадян України на всеукраїнському референдумі проводиться з 7 до 20 години на дільницях, про місце розташування і час роботи яких громадяни сповіщаються не пізніше як за 10 (за новим Законом - 5) днів до початку голосування. Відповідальність за організацію голосування, забезпечення таємниці волевиявлення громадян, обладнання приміщень і підтримання в них потрібного порядку покладається Законом на дільничні комісії із всеукраїнського референдуму.\nУ новому Законі про всеукраїнський референдум було б доцільно розширити повноваження дільничних комісій щодо координації діяльності державних та громадських органів і відповідальних посадових осіб, зобов'язаних сприяти дільничним комісіям. Таке нормативне положення дало б змогу врегулювати ряд організаційних та матеріально-технічних проблем, зокрема щодо надання приміщень для голосування та їхнього обладнання, організації голосування в місцях перебування громадян, які за станом здоров'я чи з інших об'єктивних причин не можуть прибути в приміщення для голосування тощо.\nГолосування на всеукраїнському референдумі здійснюється громадянами України особисто і безпосередньо в момент заповнення бюлетеня шляхом викреслювання в ньому одного з двох слів: «так» або «ні». Контроль за волевиявленням громадян України на всеукраїнському референдумі виключається.\nНаступним етапом всеукраїнського референдуму є встановлення його результатів. На цьому етапі перед Центральною виборчою комісією постають два важливих питання: встановити, чи відбувся всеукраїнський референдум і яким є його рішення. Проблема визначення дійсності результатів референдуму зводиться до перевірки додержання певних вимог, від виконання (або невиконання) яких залежить: відбувся (або ні) референдум; референдум схвалений (або ні).\nЯкщо встановлені Законом вимоги щодо порядку голосування на всеукраїнському референдумі виконані, то індивідуальна воля виборців, виражена на всеукраїнському референдумі, стає державною волею і має, в свою чергу, визначені юридичні наслідки. Дійсність всеукраїнського референдуму визначається не тільки дотриманням процедури голосування, а й кількістю громадян України, які взяли участь у голосуванні.\nВсеукраїнський референдум вважається таким, що відбувся, якщо в ньому взяли участь не менш як половина громадян, внесених у списки для голосування.\nЯкщо на підставі протоколів територіальних комісій із всеукраїнського референдуму результати голосування визнаються дійсними, визначається рішення всеукраїнського референдуму.\nПроект закону чи іншого рішення вважається ухваленим громадянами України, якщо за нього на референдумі подано більшість дійсних голосів виборців. Новий закон про всеукраїнський референдум має встановити диференційну квоту голосів для визнання ухваленого закону чи іншого рішення всеукраїнського референдуму залежно від предмета голосування.\nОстаточний результат всеукраїнського референдуму закріплюється постановою Центральної виборчої комісії на підставі протоколу про його результати. Постанова щодо рішення всеукраїнського референдуму публікується не пізніше як на десятий день після його проведення. При цьому державний орган вирішує виключно технічне питання про прийняття (неприйняття) українським народом законопроекту чи проекту іншого рішення, винесеного на голосування.\nПевні проблеми виникають у зв'язку з питанням про доцільність промульгації закону, прийнятого на всеукраїнському референдумі, з боку Президента України. Рішення всеукраїнського референдуму носять імперативний характер і не потребують затвердження з боку будь-якого органу державної влади. Але деякі вчені висловлюють думку про необхідність зазначеної промульгації. Для України таке явище неприйнятне, оскільки відповідно до п. 29 ст. 106 Конституції України глава держави затверджує виключно законодавчі акти, прийняті Верховною Радою України, а закони, прийняті на всеукраїнському референдумі, набирають чинності з моменту підтвердження їхньої підтримки на референдумі. До того ж Рішення Конституційного Суду України від 27 березня 2000 р, (справа про всеукраїнський референдум) однозначно виключає необхідність промульгації рішень всеукраїнського референдуму як таких, що мають імперативний характер.\nЯкщо всеукраїнський референдум визнається таким, що не відбувся через грубі порушення закону, повторний всеукраїнський референдум може бути призначений уповноваженим державним органом у місячний термін. Коли всеукраїнський референдум відбувся, незалежно від його рішення новий всеукраїнський референдум з даного питання може бути проведений не раніше ніж через 5 років після цього.\nЗавершальна стадія всеукраїнського референдуму визначається виконанням його рішень та відповідальністю уповноважених суб'єктів у разі їх невиконання. Оскільки закон, прийнятий на всеукраїнському референдумі, може бути змінений чи скасований виключно шляхом проведення нового всеукраїнського референдуму, його слід вважати таким, що має вищу юридичну силу. Водночас реалізація рішень всеукраїнського референдуму в процесуальному відношенні тотожна загальній теорії і правовій практиці реалізації парламентських законів. Ідентичною є і правова відповідальність за невиконання рішень всеукраїнського референдуму.\nЗакон про референдуми 1991 р., як уже згадувалось, не визначає завершальної стадії всеукраїнського референдуму. Цей недолік має бути врахований у новому законі шляхом закріплення у ньому прямих або бланкетних норм щодо загального порядку реалізації рішень всеукраїнського референдуму. Більш детально процедура виконання рішень всеукраїнського референдуму та юридичної відповідальності за їх виконання повинна бути врегульована у Кодексі України про вибори та референдуми в Україні.\nНатомість Закон України «Про всеукраїнський референдум» 2001 р. передбачає диференціацію правових наслідків всеукраїнського референдуму з огляду на предмет голосування. Так, всеукраїнський референдум про внесення змін до Конституції України передбачає, що Закон про внесення змін до Конституції, прийнятий Верховною Радою України в порядку, встановленому ст. 156 Основного Закону, підписується Президентом України, оприлюднюється та набирає чинності у порядку визначеному законодавством.\nЗакон чи окремі положення закону, рішення щодо припинення яких схвалене на всеукраїнському референдумі, втрачають чинність з дня офіційного опублікування результатів всеукраїнського референдуму, якщо інше не передбачене Конституцією України та міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.\nПравовий акт про зміну території України, схвалений на всеукраїнському референдумі, набирає чинності вдень офіційного опублікування результатів всеукраїнського референдуму. Якщо на всеукраїнському референдумі рішення про зміну території України не було підтримане громадянами, повторне звернення до Верховної Ради України щодо зміни цієї ж самої території в таких самих межах можливе лише до Верховної Ради України наступних скликань.\nПоложення про правові наслідки різних видів всеукраїнського референдуму є позитивним досягненням нового Закону про всеукраїнський референдум 2001 р. Водночас вимагає законодавчого регулювання положення про правові наслідки всеукраїнського референдуму за народною ініціативою. Протирічать правовій природі імперативних рішень всеукраїнського референдуму і положення про порядок реалізації рішень референдуму про скасування закону чи його окремих положень.\nОтже процедура всеукраїнського референдуму складається з послідовних і взаємозумовлених стадій - підготовчої, основної та завершальної, що визначають порядок його підготовки, організації, проведення та реалізації його рішень. Кожна із зазначених стадій складається з етапів, які визначають основні процесуальні вимоги до дії уповноважених суб'єктів всеукраїнського референдуму.\nПідготовча стадія передує призначенню (проголошенню) всеукраїнського референдуму і передбачає ініціювання його уповноваженими суб'єктами, інформування громадян про це ініціювання, агітацію «за» чи «проти» винесення певного питання на всеукраїнський референдум, а в окремих випадках - всенародні або парламентські обговорення.\nОсновна стадія настає після призначення (проголошення) всеукраїнського референдуму уповноваженим органом. Основна стадія полягає власне, в організації та проведенні референдуму. Кульмінаційним її етапом є голосування громадян України, встановлення результату голосування та визначення рішення всеукраїнського референдуму.\nЗавершальна стадія настає після визначення всеукраїнського референдуму таким, що відбувся, і встановлення його результатів. Заключна стадія - це власне реалізація рішень референдуму за наявності правової відповідальності уповноважених органів за виконання цих рішень. Ця стадія може бути розділена на два етапи: виконання рішення референдуму і відповідальність уповноваженого органу за його невиконання.\nЕтап виконання рішення референдуму обумовлений юридичною силою рішення референдуму. У одних державах акт загальнодержавного референдуму має вищу юридичну силу і може бути змінений виключно шляхом прийняття рішення на новому референдумі (Україна, Російська Федерація). У інших державах акт референдуму має силу парламентського акта і може бути доповнений, змінений чи скасований парламентом.\nРішення всеукраїнського референдуму мають вишу юридичну силу і є загальнообов'язковими для виконання. Невиконання або неналежне виконання рішень всеукраїнського референдуму тягне за собою юридичну відповідальність, передбачену чинним законодавством.\nВибори і референдуми в Україні: Законодавче забезпечення, проблеми реалізації та шляхи вдосконалення: Збірник матеріалів міжнародної науково-практичної конференції: Київ, 13-15 листопада 2002 року: Доповіді, виступи, рекомендації. - К. : Нора-Друк, 2003. - 503 с.\nКасинюк Л. А. Основи конституційного права України : учбовий посібник. - Харків : Одісей, 1997. - 158, с.\nКонституційне право зарубіжних країн: Навчальний посібник /За заг. ред. В.О. Ріяки ; М-во освіти і науки України. - 2-ге вид., перероб. і доп. - К. : Юрінком Інтер, 2006. - 543 с.\nКонституційне право України: академічний курс: У 2 т.: Підручник / Відп. ред. Віктор Погорілко; НАН України, Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького. - К. : ТОВ "Вид. "Юридична думка", 2006 - Т. 1. - 2006. - 543 с.\nКонституційне право України: Підручник. - К. : Наукова думка: Прецедент, 2006. - 338 с.\nКонституція незалежної України: в 3 кн. /Під заг. ред. С.Головатого. - К. : Українська Правнича Фундація, 2006 - Кн. 3, Ч.19. Стенограми. Документи. - 2006. - 481, с.\nКонцепція кодексу про вибори, референдуми в Україні (Виборчого кодексу України): Проект / Комітет виборців України. - К. : ФАКТ, 2000. - 53 с.\nКравченко В. В. Конституційне право України: Навчальний посібник. - К. : Атіка, 2006. - 567, с.\nОснови правознавства: Навчальний посібник - К. : Юридична книга, 2003. - 319, с.\nПогорілко В. Ф.Референдне право України: Навч. посібник. - К. : Ліра-К, 2006. - 364 с.\nПро проголошення всеукраїнського референдуму за народною ініціативою // Урядовий кур'єр. - 2000. - 18 січня. - С. 2\nРудик П. А. Конституційна реформа в Україні: проблеми та перспективи: закони і законодавчі акти. - К. : Атіка, 2006. - 255 с.\nФурашев В. М. Системна інформатизація виборчих і референдумних процесів в Україні: Монографія. - К. : Парламентське вид-во, 2004. - 607 с.\nШведа Ю. Референдум як політичний інститут в умовах сучасної демократії // Політичний менеджмент. - 2007. - № 4. - С. 112-124\nШемшученко Ю. С. Вибране: закони і законодавчі акти. - К. : Юридична думка , 2005. - 590, с.


Лист меру міста Миколаєва\nДата публікації: 2012-05-17\nМеру міста Миколаєва\nЧайці Володимиру Дмитровичу\nВізантійський Католицький Патріархат дізнався шокуючу новину, що у Вашому місті Ви дали дозвіл на проведення гей-параду, який пов’язаний з відкритою пропагандою гомосексуалізму з 16 по 20.5.2012. Не йдеться лише про моральний розклад Вашого міста за який нестимете відповідальність перед Богом і Його судом, але і перед мешканцями Миколаєва. Ваш дозвіл відкриває двері моральній інфекції на цілу Україну. Зазначаємо коротку статистику з США стосовно гомосексуалізму:\n- 70% носіїв СНІДу є гомосексуалісти;\n- 70-80% носіїв гепатиту є гомосексуалісти;\n- 50% усіх вбивств вчинили гомосексуалісти;\n- 50% засуджених жінок на кару смерті є лесбіянки;\n- майже кожен гомосексуаліст за своє життя мав сексуальні стосунки з 500 мужчинами;\n- 30 000 зґвалтованих дітей в Лос-Анджелесі мають на совісті гомосексуалісти.\nІдеологія гомосексуалізму є інструментом для знищення сім’ї. Так званим прийомним сім’ям гомосексуалістів будуть першочергово надаватися діти, яких ювенальна юстиція відібрала від батьків. Отже гомосексуалізм є вузько пов’язаний з ювенальною юстицією, а можливо Ваших дітей чи Ваших внуків заберуть і дадуть до прийомних сімей гомосексуалістів, педофілів чи транссексуалістів. Це є т. зв. сьогоднішні євростандарти. До них належать також легалізація наркотиків та евтаназія. В дійсності йдеться про цілеспрямовану редукцію людства, тобто самогеноцид окремих народів, насамперед через гомосексуалізм і ювенальну юстицію.\nЦими днями в Україні відбувається боротьба за моральне, духовне і фізичне існування народу. Суттю цієї боротьби є, щоб громадяни вийшли на вулиці і маніфестували за охорону сім’ї і дітей від гомосексуалізму та ювенальної юстиції, що підступно впроваджуються через сучасні зміни законодавства.\nШановний пане Мере, Візантійський Католицький Патріархат Вас цим закликає, щоб Ви заборонили гей-парад, як деморалізаційний і антиконституційний, і навпаки ініціювали мешканців міста до маніфестації за охорону сім’ї.\n- Прем’єр-міністру України М.Я. Азарову\n- Депутатам Верховної Ради\n- Голові Миколаївської ОДА\n- Відділам і Управлінням Миколаївської ОДА\n- Представникам християнських Церков міста Миколаєва\nПрим.: Лист подібного змісту надіслано меру м. Вінниці\nСкачати Лист меру міста Миколаєва (17.5.2012) .DOC 27.0 kB


Головна > Автозвук > Акустичні системи > Автоакустика > Автоакустика JVC CS-J520X\nКод товару: 9183 Тип: Коаксіальна\nІнформація про товар: Автоакустика JVC CS-J520X\nJVC CS-J510X – це 2-х смугова коаксіальна акустична система, яка розроблена для заміни оригінальних динаміків з метою поліпшити звучання. Вони відрізняються високою ефективністю і простотою установки в самі різні автомобілі.\nТипорозмір динаміків 5,25 дюйма, це 130 мм. Номінальна довготривала потужність RMS 30 Вт, а максимальна потужність, заявлена виробником 250 Вт. Діапазон відтворюваних частот досить широкий від 40 до 22 000 Гц. Рівень чутливості 91 дБ.\nДифузор СЧ динаміка подвійний виготовлений з вуглецевої слюди. Окантовка представлена гібридним підвісом з гуми і тканини. Така конструкція дозволяє гнучко і легко реагувати на низькі частоти з більш плавним коливанням. Магнітна система представлена феритовим магнітом, вагою 74 грам, і звуковою котушкою з номінальним електричним опором 4 Ом. Це необхідно враховувати при узгодженні підсилювача і навантаження динаміка.\nМонтажна глибина 43,5 мм.\nВага одного динаміка 340 грам.\nКомплект складається з двох динаміків без захисних грат, необхідних кріплень і інструкції.\nМонтажна глибина: 43.5 мм\nБудьте першим, хто залишив відгук “Автоакустика JVC CS-J520X”“ Скасувати відповідь


Чумак - Контакти для преси\nЯкщо Ви дісталися цього розділу нашого веб-сайту, то, певне, маєте для нас якусь цікаву інформацію або пропозицію, і Вам кортить її нам надіслати.\nМожемо Вас запевнити, з кожним Вашим листом обов`язково ознайомиться відділ Маркетингу. Тим не менш, ваші шанси бути почутими дуже зростуть, якщо Ви надсилаєте пропозицію об'ємом не більше однієї сторінки або презентацію об'ємом не більше 3-4 слайдів.\nІ зрозумійте нас вірно – відповісти ми зможемо тільки на ті листи, які нас зацікавили.\nЗ повагою, відділ маркетингу компанії "Чумак"