Вступ 21 лютого\n1913 року Росія\n300 років тому,\n21 лютого 1613 року,\nЗа роки правління\nЧас царювання Миколи II став періодом найвищих в історії Росії темпів економічного росту. За 1880-1910 р.м. темпи росту продукції російської промисловості перевищували 9% у рік. По цьому показнику Росія вийшла на перше місце у світі, випередивши навіть Сполучені Штати Америки. По виробництву найголовніших сільськогосподарських культур Росія вийшла на 1 місце у світі, вирощуючи більш половини виробленої у світіжита, більш чверті пшениці, вівса і ячменя, більш третини картоплі. Росія стала головним експортером сільгосппродукції, перший "житницею Європи". На її часткуприпадало 2/5 усього світового експорту сільськогосподарської продукції.\nУспіхи в сільськогосподарському виробництві постали результатом історичних подій: скасування кріпосного права в 1861 році Олександром II і Столипінської земельної реформи в роки правління Миколи II, у результаті якої в руках селян виявилося більш 80%1\nорних земель, а в азіатській частині - майже вся. Площа ж поміщич’їх земель неухильно скорочувалася. Дарування селянам права вільно розпоряджатися своєю землею і скасування общин мало величезне державне значення, користь якого, у першу чергу, усвідомлювали самі селяни.\nМихайло Федорович - основоположник царсько-імператорської династії Романових, перший російський цар із боярського роду Романових. 21 лютого 1613 року Земський собор обрав шістнадцятирічний Михайло Романова государем всієї Русі. 11 липня 1613 року в Успенськом соборі Кремля Михайло вінчався на царство і вступив на Московський престол. У 1625 році він прийняв титул самодержця Всеросійського. До воцаріння на Московському престолі Михайло разом із своєю матір'ю - великою черницею Марфою жив у костромській вотчині Романових - селі Домнине. Проте трохи пізніше Михайло Романов укрився від можливих переслідувань у костромському Ипат’євском монастирі. Тут він і дізнався про те, що обраний російським царем. Початок царювання Михайло була нелегким - значна частина країни усе ще знаходилась поза контролем уряду. Тільки в 1614-1616 р. були розгромлені козацькі розбійницькізагони3аруцького, отаманів Мазуна і Литовського, що розоряли і без того виснажену держава. Перед російським царем стояла задача закінчення військових дій із Польщею і Швецією. Шведська інтервенція, що почалася в 1609 році, була припинена висновкомСтоловськогомиру (1617 р.), у результаті якого Московська держава загубила вихід до Балтійському моря. У 1618 році в селі Деуліно Росія уклала з Річчу Посполитой перемир'я на 14 років і 6 місяців. За умовами цього перемир'я був зроблений обмін полоненими, у числі яких був і батько царя митрополит Філарет. Пізніше цар спробував повернути захоплені поляками території, але війна з Польщею в 1632-1634 р. закінчилася поразкою Російської держави, і Поляновськиймир 1634 року закріпив за поляками споконвіку російські землі. Перші роки правління Михайла Романова пройшли в обстановці майже безупинної діяльності Земських соборів - тут обговорювалися майже всі найважливіші проблеми держави. Цар Михайло Федорович був молодий і недосвідчений і до 1619 року країною правила велика стариця Марфа і її рідня з боярСалтикових. Пізніше влада в країні перейшла в руки батька царя - патріарха Філарета, що носив титул Великого государя. Державні грамоти того часу писалися від імені государя царя і святійшого патріарха Московського і всієї Русі. Після закінчення Смутного часу знадобилося багато зусиль, щоб відновити розорену країну. Для розвитку різноманітних промислів у Росію на пільгових умовах були запрошені іноземні промисловці - "рудознатци", зброярі, ливарі. Так, у 1632 році голландський купець Вініус одержав дозвіл побудувати в Тулі завод для відливу гармат і ядер. У 1627 році урядом царя Михайла були початі заходи для обмеження влади воєвод на місцях. Воєвода в той час був "і цар, і Бог", і людям ніде було шукати захисту від сваволі місцевої влади , що царює всюди. У 1642 році було покладене початок військовим перетворенням. Іноземні офіцери навчали російських "ратних людей" військовій справі, і в Росії з'явилися "полки іноземного строю": солдатські, рійтарські, драгунські. Це був перший важливий крок до створення регулярного національного війська в Росії. Михайло Федорович помер 13 липня 1645 року від водяної хвороби у віці 49 років. Він похований в Архангельськом соборі Кремля.\n13 липня 1645 року російським царем став старший син Михайла Федоровича царевич Олексій. Олексій Михайлович був одним з найдосвідчинійших людей свого часу. Він самий писав і редагував багато указів і першим із російських царів став власноручно їх підписувати. Олексій Михайловичсклав "Уложение сокольничьяпути", пробував писати свої спогади про польську війну. Лагідний і релігійний, він був надзвичайно любимий народом, що дав йому прізвисько Найтихішого. У перші роки свого царювання Олексій Михайлович мало брав участь у державних справах. Державою управляли вихователь царя боярин Б.І.Морозов і тест царя І.Д.Милославський. Політика уряду Морозова, спрямована на посилення фінансового гніту, беззаконня і зловживання Милославського викликали народне обурення. Слідом за Московським повстанням (червень 1648 року), результатом якого стало відсторонення глави уряду Б.І.Морозова від державних справ і заслання його в Кирило-Белозерський монастир, спалахнули повстання в південноросійських містах і в Сибіру; а в 1650 році відбулися хвилювання в Новгороді і Пскові. У 1649 році Олексій Михайлович самий прийнявся за справи правління. По його особистій указівці був складений звід законів - Соборне Укладення (1649 р.), що задовольнило основні вимоги верхівки посаду і дворян. Маючи нужду у надійному раднику, цар наблизив до себе патріарха Никона. Він надававНиконові довіру і доручав керування державою на час своєї відсутності в столиці. Церковні реформи, проведені Никоном, постали причиною виникнення в країні різноманітних релігійних течій, послідовники яких не визнавали офіційну церкву. Згодом їх стали називати розкольниками. Втручання, що зростає, Никона у внутрішню і зовнішню політику держави під тезою "священство вище царства" викликало розрив патріарха з царем. Прямуючи улагодити систему наказів і обмежити вплив боярської аристократії на державні справи, цар створив спеціальний наказ "великого государя таємних справ". За словами сучасника, "улаштований той наказ при теперішньому царі для того, щоб його царська думка і справиздійснювалися по його бажанню, а бояре і думні люді ні про що не відали". Уряд Олексія Михайловича заохочував промислову діяльність, підтримував вітчизняне купецтво, захищаючи його від конкуренції іноземних торговців. Були прийняті Митний і Новоторговий статути, що сприяли розвитку внутрішньої і зовнішньої торгівлі. Самим значним досягненням зовнішньої політики того часу постало возз'єднання України з Росією, проголошене 8 січня 1654 року гетьманом України Богданом Хмельницьким на Переяславської Раді. Проте ця подія стала причиною ще однієї російсько-польської війни, що продовжувалася 13 років - до 1667 року і скінчившоюсяАндрусовським перемиррям. У царювання Олексія МихайловичаМосковська держава розширила свої межі не тільки на південний захід (отримавши лівобережну Україну і Білоруські землі), але і далеко на схід і на південь. Царі Кахетії і Имеретії, пригнічені турками і персами, просили про московське підданство. У західної Сибір козаки перемогли нащадків хана Кучума. Російськими землепрохідцями була відкрита східна Сибір. В роки правління Олексія Михайловича в Росії починалися спроби створення перших військовихкораблів і почалося формування постійної армії "нового ладу" із добровольців, що заклала основу майбутньої системи рекрутських наборів. У цей час були жорстоко придушені народні повстання в Москві - Соляной бунт (1648 р.) і Мідний бунт (1662 р.) і селянська війна 1670-1671 р.під предводительством С.Т.Разіна. Олексій Михайлович помер 30 січня 1676 року у віці 47 років. Він похований в Архангельськом соборі Кремля.\nУ 1675 році Олексій Михайлович оголосив свого сина Федора спадкоємцем престолу. Рік через, 30 січня 1676 року Федір Олексійович став государем всієї Русі. 18 червня 1676 року він був коронований в Успенському соборі Московського Кремля. Федір Олексійович був вихованцем знаменитого богослова, вченого і поета Сімеона Полоцького. Він добре знав латинський, вільно говорив і читав польською мовою. Федір захоплювався віршуванням і під керівництвомСімеона Полоцького переклав на вірші Псалми 132-й і 145-й. Федір Олексійович за шість років свого царювання не зміг проявити належної самостійності. Влада при ньому була зосереджена в руках його родичів по матері боярМилославських. У 1680 році цар Федір наблизив до себе постельнічьйого Б.М.Язикова і стольника А.Т.Лихачова, що стали його радниками в державних справах. У 1682 році на церковному соборі були засновані нові єпархії і прийнятіміри для боротьби з розколом. Найважливішою подією царювання Федора Олексійовича стало знищення в 1682 році місництва, що давало можливість просування по службі не дуже знатним, але освіченим і заповзятливим людям. У цей час були створені комісії з виробітку нової системи податей і "ратної справи". Федір Олексійович видав указ проти розкоші, у якому для кожного стану встановлювався не тільки одяг, але і число коней для виїзду. У останні дні правління Федором Олексійовичем був складений проект про заснування в Москві Слов'яно-греко-латинської академії і духовного училища на 30 чоловік. В роки правління Федора Олексійовича продовжувалася війна з Туреччиною і Кримським ханством за Правобережну Україну. Гетьман Правобережної України Д.Дорошенко, що боровся на стороні турок, намагався опанувати Лівобережну Україну, але в 1676 році під тиском російсько-української армії він капітулював і присягнув на вірність Росії. У 1681 році війна з Туреччиною закінчилася перемир'ям, укладеним у Бахчисараї. Федір Олексійович помер 27 квітня 1682 року у віці 22 років, не зробивши розпорядження щодо престолонаслідства. Він похований в Архангельськом соборі Московського Кремля.\nЦар Федір Олексійович не лишив заповіту про передачу престолу. Дітей у Федора Олексійовича не було, і на престол претендували два брати - Іоанн і Петро Олексийовичи. Іоанн Олексійович був п'ятим сином Олексія Михайловича і його першої дружини Марії Іллівни Милославської. Царевичу Іоанну виповнилося до цього часу 16 років, а царевичу Петрові - 10, і по старшинству престол повинний був би перейти до Іоанна, проте бояре побоювалися, що слабке здоров'я Іоанна не дозволить йому управляти країною. Тому царем був проголошений Петро. Прихильники царевича Іоанн - царівна Софія і родичі першої дружини Олексія МихайловичаМилославські протестували проти такого рішення. Щоб обурити спокій народу, вони заявили, що Іоанн зрадницькизадушенийприхильникамиНаришкіних - родичів другої дружини Олексія Михайловича. Спалахнуло стрілецьке повстання, у результаті якого партія Наришкіних була розгромлена і царем був проголошений Іоанн Олексійович, а царівна Софія - правителькою держави при неповнолітньому Іоаннові. Боярська дума визнала це обрання з тим, щоб з Іоанном Олексійовичем соцарював його брат Петро Олексійович. 25 червня 1682 року відбулося вінчання на царство царів Іоанн V і Петра I Олексійович. Для проведення обряду вінчання була виготовлена друга шапка Мономаха і подвійний трон. Наришкіни були відсторонені Софією від державних справ і цариця Наталя Кирилівна із сином Петром усамітнилася в коханим підмосковному селі царя Олексія - Преображенському. Іоанн V у справахуправління державою не брав участь і перебував "у безперестанній молитві і твердому пості". Так настало правління царівни Софії Олексіївни (1682-1689 р.). Цар Іоанн Олексійович був тяжко хворий і помер 29 січня 1696 року. Він похований в Архангельськом соборі Московського Кремля.\nПісля смерті царя Федора Олексійовича десятилітній царевич Петро за пропозицією патріарха Іоакима і на настійну вимогу Наришкіних був проголошений царем в обхід свого старшого брата царевича Іоанна, але з 23 травня того ж року за вимогою боярМилославських він був затверджений 3емським собором "другим царем", а Іоанн - "першим". 25 червня 1682 року царі Іоанн V і Петро I вінчалися на царство. У зв'язку з молодістю царів правителькою при них стала їхня старша сестра царівна Софія. До 1689 року Петро cо своєю матір'ю Наталею Кирилівною жив у підмосковному селі Преображенському, приїжджаючи в Москву тільки на час офіційних церемоній. У Преображенському царевич займався військовими іграми зі спеціально для цього сформованими "потішними військами", що стали згодом ядром російської регулярної армії. У січні 1689 року на настійну вимогу матері Петро I женився на дочці славетного боярина Євдокії Федорівні Лопухіної. У 1689 році бажаюча єдиновладдя Софія була відсторонена від влади й замкнута в Новодівочий монастир. До 1694 року уряд Петра I очолювала його матір Наталя Кирилівна. У 1696 році, після смерті Іоанн V, Петро став єдинодержавним царем. Характерними чортами Петра були розум, воля, енергія, широта поглядів, цілеспрямованість, допитливість, велика працездатність. Петро, не отримавши належноїосвіти, учивсявсе життя.Водночас Петро був опришкуватий, жорсткий і безжалісний, особисто брав участь у катуваннях і стратах. Цар не cчитался c інтересами і життям окремої особистості, не зупинившись перед смертним вироком навіть власному сину Олексієві. У 1697 році цар спорядив "Велике посольство" у Європу і самий приєднався до нього під ім'ям Петра Михайлова. У Пруссії цар навчався артилерійській справі й одержав атестат вогнепального майстра. Вивчати кораблебудування Петро направився в Голландію й в Амстердамі поступивробочим на Ост-Індську верф. Під час перебування в Європі Петро оглядав фабрики, бібліотеки, слухав лекції в університетах.У 1698 році цар спішно повернувся в Росію, тому що була отримана звістка про нову змову Софії і повстанні стрільців. Під час свого царювання Петро I провівзначні реформи, спрямовані на подолання відставання Росії від передових країн Заходу. У результаті реформ державного апарата місце Боярської думи зайняв Сенат, заснований у 1711 році для управліннявсімасправами у випадку від'їзду государя. Колегії, що відали господарським життям Росії й організовані по шведському зразку замість складного і неповороткого апарата наказів, були підпорядковані Сенату. Справи в колегіях вирішувалися більшістю голосів. У 1721 році Петро затвердив Духовний регламент, що цілком підпорядкував церкву державі. Патріаршество було скасовано, а для управління церквою заснований Святійший Синод. Велике значення мала адміністративна реформа, що розділила всю Росію на 8 (а потім на 10) губерній на чолі з губернаторами "щоб краще придивлятися про грошові збори і всякі справи"1\n. 16 травня 1703 року на однім з островів в устя Неви по розпорядженню Петра I почали будівництво Петропавловськоїфортеці. Фортеця стала початком нового міста, названого Петром на честь свого святого патрона Санкт-Петербургом. У 1712 році Петербург став столицею Російської держави. Перетворення Петра I торкнулися всіх сфер громадського життя: Указ про єдиноспадкування закріпив дворянську власність на землю, у Табелі про ранги був установлений порядок чиновиробництвавійськових і цивільних службовців не по знатності, а по особистихспроможностях і заслугам. Необхідний для активної зовнішньої і внутрішньої політика ріст державного бюджету призвів до корінної реформи всієї податкової системи - уведенню подушної податі, що підсилила кріпосну залежність селян від поміщиків. Подушна подать була тяжче тих повинностей, що відбували на користь пана кріпака. На погіршення свого положення народ відповів посилившимся опором: почастішали побіжи кріпаків, розгроми панських маєтків, збройні виступи. Астраханське повстання 1705-1706 р. і повстання під проводомБулавіна були жорстоко придушені урядовими військами. Петро I створив регулярну російську армію і флот. Основою ладу збройних сил явилася рекрутська повинність, введена у 1705 році, і обов'язкова військова служба дворян, що одержували офіцерський чин після закінчення військової школи або служби рядовими. Організацію, озброєння, тактику, права й обов'язкивсіх чинів визначали Військовий статут (1716 р.), Морський статут (1720 р.) і Морський регламент (1722 р.), у розробці яких брав участь і Петро. Разом із формуванням армії на Азовському і Балтійському морях будувався військово-морський флот. Після початку Північної війни будівництво азовського флоту було припинено, а в результаті невдалого Прутського походу Росія загубила й Азов з узбережжям. Будівництво флоту продовжувалося на Балтійському море. У 1708 році був спущений на воду перший корабель, а через 20 років російський флот на Балтійському море був самим потужним: 32 лінійних корабля, 16 фрегатів, 85 галер і багато різноманітних дрібних судів. Глибокі реформи були проведені Петром I в області культури і просвітництва: з'явилася світська література, були відкриті медико-хірургічна, інженерні й артилерійські школи, Морська академія. Для навчання і практичного освоєння наук молодих росіян посилали за кордон. Видавалися букварі, навчальні карти, навчальні посібники. Відчинився перший російський музей - Кунсткамера - із привселюдною бібліотекою і перший російський загальнодоступний театр. У 1700 році в Росії був впроваджений новий календар із початком року 1 січня замість 1 вересня і літообчислення від різдва Христова, а не від створення світу. Стала виходити перша російська друкарська газета - "Відомості". У 1724 році була заснована Петербурськая Академія наук із гімназією й університетом. По розпорядженню Петра I були проведені експедиції А.Бековича-Черкаського в Середню Азію, И.Евреінова і Ф.Лукіна - на Далекий Схід, Д.Месершмідта - у Сибір, підготовлена експедиція В.Беринга, призначена початок систематичному вивченню географії країни і картографуванню. Необхідність виходу до Чорного і Балтійському морям визначили зовнішню політику Петра I. Наприкінці XVII сторіччя були початі два походи на турецьку міцність Азов, що сприяли укладаннюКонстантинопольского перемир'я з Туреччиною. Росія вийшла на береги Азовського моря. Проте головною зовнішньополітичною проблемою було одержати вихід до Балтійському моря. Петро звертався до Швеції з проханням продати належні колись Росії землі у Фінської затоки, але шведи не погодилися. Почалася Північна війна, що продовжувалася більш 20 років. У 1712-1714 р. була завойована Фінляндія. Утвердившись на берегах Балтійського моря, Росія стала великою державою, у 1721 році вона була проголошена імперією, а Петрові I був привласнений титул імператора Всеросійського, Батька Батьківщини і Великого. У росіянкою історії Петро I по праву залишився Петром Великим. Здоров'я імператора було підірвано важкою працею і багатьма надмірностями. 28 січня 1725 року в результаті запущеної хвороби Петро I помер. Він похований у соборі Петропавловськоїфортеці в Санкт-Петербурзі.\nІмператриця Всеросійська(28.01.1725 - 6.05.1727) Після смерті Петра I при дворі утворилися дві партії. Одна з них, у якій входили Репнін, Голіцин і князьяДолгорукови, відстоювала права Петра Олексійовича, малолітнього онука Петра I і сина царевича Олексія. Проте за підтримкою гвардійських полків Меншиков і Толстой збудували на престол удову Петра I Єкатерина, що підтримували також і впливові члени Синоду - Феодосій Псковський і ФеофанНовгородський. Спадкоємцем престолу був оголошений онук Петра I великий князь Петро Олексійович. Єкатерина (справжнє ім'я Марта), дочка литовського селянина СамуілаСкавронського, була другою дружиною Петра Великого. У 1715 році при водохрещенні в православну віру вона була наречена Єкатериною Олексіївною. Єкатерина була слабкою жінкою, схильної різноманітним впливам. Вона не мала ніякої програми дій і в усім покладалася на радників. Для важливих державних справ була заснована Верховна таємна рада, серед шести членів якого був соратник Петра Великого Олександр Меншиков. Раді придавалось значення законодавчого органа: жодний указ государині не міг бути виданий без обговорення в Раді. Після смерті Петра уся вага тягаря правління і відповідальності ліг на "пташеняти гнізда Петрова", що здебільшого виявилися недієздатні до самостійній діяльності. Тривалі війни, що вела Росія, позначилися на фінансах країни. Через неврожаї піднялися ціни на хліб, у країні наростало невдоволення. Щоб запобігти повстання, був знижений подушний податок ( із 74 до 70 копійок). Верховна таємна рада ліквідувала органи місцевої влади, створені Петром I, і відновив владу воєвод. В роки правління Єкатерини I відбулися і такі події, як відкриття Академії наук, організація Морської експедиції В.Беринга, установи ордена Св. Олександра Невського. У царювання Єкатерини I Росія вела війну з турками в Дагестані і Грузії. Задум Єкатерини повернути герцогу Голштинському віднятий датчанами Шлезвіг викликав військові дії з боку Англії і Данії. Стосовно Польщі Росія намагалася звістки мирну політику. Підприємницький і далекоглядний Меншиков розумів, що коли влада перейде до Петрові, він загубить свій вплив при дворі. Меншиков домігся в Ектерини згоди на шлюб своєї дочка з царевичем Петром Олексійовичем . Навесні 1727 року Єкатериназахворала гарячкою і 6 травня померла. У заповіті, підписаному замість хворий матері царівною Єлизаветою Петрівною, спадкоємцем престолу призначався царевич Петро Олексійович.\nГанна Іоанівна була обрана на престол у січні 1730 року після того, як не залишивши заповіту помер від віспи імператор Петро II. З смертю Петра II, онука Петра Великого, припинилася чоловіча лінія вдома Романових. Російський престол перейшов до нащадків царя Іоанна Олексійовича. обрання на престол старшої дочки царя Катрі, чоловіка принца Мекленбургського, було визнано незручним і на царство запросили другу дочку Іоанна Олексійовича, що герцогиню Курляндськую Ганну. При обранні на престол Ганна Іоанівна підписала "кондиції", пред'явлені їй Верховною таємною радою й обмежуючи її верховну владу. За планом, виробленому князем Д.М.Голіциним, у Верховній таємній раді обговорювався проект конституції, по якому імператриця могла розпоряджатися тільки своїм подвір'ям, а верховна влада повинна була належати Верховній таємній раді. Проте при вступі на престол Ганна розірвала підписані нею в Митаве "кондиції". Ганна Іоанівна не одержала належного виховання й освіти і все життя залишалася малограмотної. Її улюбленими розвагами були верхова їзда і полювання. Ганну Іоаннівну відрізняли досить грубісмаки - її веселили клоуни, а в театрі вона віддавала перевагу спектаклі з бійками. Прагнення до розкоші в імператриці прекрасно вживалось із неохайністю. Ставши імператрицею, Ганна почала піднімати іноземців і піддала опалі російську знати. Вся влада в країні фактично належала канцлеру Остерману і фавориту Ганни ЭрнестуІоганнуБірону, викликаному нею з Курляндії. На чолі армії теж стояв німець - фельдмаршал Мініх. Верховна таємна рада була скасована. Інакомислення жорстоко переслідувалося: всіхосіб, що здавалися небезпечними, піддавали насильству або засилали в Сибір. Жорсткість кріпосного права і податкової політики у відношенні селян призвели до народних хвилювань і масової втечі селян, що розорилися, на околиці Росії. Утриманняподвір'я обходилося в 5 разів дорожче, чим при Петрові I, незважаючи на те, що в казні не було грошей. Проте в сфері освітивідбулися деякі позитивні зміни: був заснований Сухопутний шляхетний кадетський корпус для дворян, при Сенаті було створене училище для готування чиновників, при Академії наук була відкрита семінарія на 35 юнаків. До цього ж часу відноситься більш правильний апарат пошт, а також створення поліції у великих містах. Зовнішня політика Росії після смерті Петра I надовго виявилася в руках барона А.И.Остермана. У 1734 році Росія вступила у військовий конфлікт із Францією за "польську спадщина". Перемога Росії сприяла затвердженню на польському престолі короля Августа III. У 1735 році була почата війна з Туреччиною, що завершилася в 1739 році Бєлградським миром. Незважаючи на успіхи російської армії, Росія змушена була піти на серйозні поступки: вона одержала міцність Азов без зміцнень і без права тримати там гарнізон; Росія також не мала права тримати флот на Чорному морі. Війни, що Росія вела в царювання Ганни Іоанівни, не доставляли імперії вигод, хоча і піднімали її престиж у Європі. 17 жовтня 1740 року у віці 47 років Ганна Іоанівна померла. За заповітом імператриці престол після її царювання повинний був відійти нащадкам її сестри ЄкатериниМекленбургської, дочка якої Єлизавета-Єкатерина-Христина прийняла православ'я і була наречена Ганною. У 1740 році в Ганни Леопольдівни, виданої заміж за принца БрауншвейгськогоАнтона-Ульріха, народився син Іоанн. Незадовго до смерті імператриця Ганна Іоанівна оголосила немовляспадкоємцем престолу. Регентом при Іоаннові вона призначила герцога Бірона.\nІоанн Антонович, син принцеси Ганни Леопольдівни Мекленбургськой і принца Антона-УльріхаБрауншвейг-Люнебургського, був зведений на престол після смерті своєї двоюрідної бабки імператриці Ганни Іоаннівні. Регентом при імператорі Ганна Іоанівна призначила свого фаворита герцога Бірона. Під час свого недовгого правління, що продовжувалося менше місяця, Бірон зменшив розмір подушного податку, ввів обмеження розкоші в придворному побуті, видав маніфест про суворе дотримання законів. 9 листопада 1740 року в результаті двірського перевороту Бірон був заарештований і відправлений у заслання, а правителькою держави змовники проголосили матір імператора Ганну Леопольдівну. Через рік, у листопаді 1741 року, дочка Петра I Єлизавета Петрівна за підтримкою солдат і офіцерів Преображенського полка заарештувала правительку і її родину, у тому числі й однорічного імператора Іоанн VI. У 1744 році всясім'я Ганни Леопольдівни була таємно заслана в Холмогори. Тут Іоанн провів біля 12 років у повній самітності. Проте в Холмогорах поповзли чутки про перебування в місті колишнього імператора й у 1756 році Іоанн Антонович був переведений у Шліссельбург і утримувався там в одиночному ув'язненні. Якимось образом він навчився грамоті і йому дозволили читати Біблію. Проте таємниця його перебування в міцності не збереглася. Після воцаріння Петра III положеннянещасливого в'язня не змінилося. Єкатерина II, взойдя на престол, дала охороні Іоанн VI інструкцію схилити в'язня до прийняття чернечого сану. Але в липні 1764 року підпоручик Смоленська полку Василь Якович Мирович почав спробу звільнити Іоанн Антоновича і проголосити його імператором. Охорона, приставлена до в'язня, пручалася, але потім здалася, попередньо, по точній інструкції імператриці, вбивши Іоанна Антоновича. Після ретельного розслідування Мирович був страчений, а його тіло спалили разом з ешафотом. Імператора таємно поховали у фортечної стіни Шліссельбурга, а його могилу зрівняли з землею.\nУ ніч на 25 листопада 1741 року за підтримкою гвардійських офіцерів дочка Петра I Єлизавета Петрівна учинила двірський переворот і була проголошена імператрицею. Єлизавета Петрівна була "розумної і доброї, але безладною і норовливою росіянкою баринею", що з'єднувала "нові європейські віяння" із "благочестивою вітчизняною старовиною" (В.О.Ключевський). Гарна, весела і безтурботна, Єлизавета Петрівна віддала своє серце придворному певчему з чернігівських козаків Олексієві Разумовському. Молва говорила, що Олексій Григорович Разумовський був таємно повінчаний із Єлизаветою Петрівною і почуття імператриці до нього залишалося незмінним до кінця її життя. Одним із перших дій нового уряду було запрошення з Голштініїплемінника Єлизавети Петрівни Карла-Петра-Ульріха (майбутнього Петра III), сина Ганни Петрівни, що імператриця Єлизавета оголосила спадкоємцем престолу і великого князя Петром Федоровичем і змусила вивчати російську мову і православний катехізис. Внутрішня політика Єлизавети Петрівни носила більш реставраторський , ніж творчий характер. Єлизавета Петрівна мала намір повернутися до порядків Петра I, проте в управлінні державою не було визначеної програми, а ідеї Петра не завжди дотримувалися і не розвивалися. Проте при Єлизаветі Петрівні була відновлена національна гідність російського народу, була скасована страта. Сенат набув старого значення і після знищення Кабінету міністрів став вищим органом управління в державі: до адміністративно-судової сторони правління Сенату додалася і законодавча. Значення Синоду і духівництва при набожній імператриці зросло, посилено переслідувалися розкольники. Сенат піклувався про поширення православ'я, про забезпечення духівництва і монастирів, про поширення духовного освіти в народі. Великою проблемою був стан фінансів держави. Після перебування у влади німецького уряду Росія не могла зводити кінці з кінцями у своєму господарстві. Комісія про комерцію створила ряд проектів для розвитку зовнішньої торгівлі. Купецтву, як і дворянству, держава відчинило дешевий кредит, учредив Позиковий і Державний банки. У справі торгівлі і промисловості йшов повільний, але постійний прогрес. У 1754 році Сенат прийняв розроблене П.И.Шуваловимпостанову про знищення внутрішніх митниць, що дало поштовх розвитку всеросійського ринку. Одночасно йшов розвиток системи монополій. Велася посилена політика по заселенню південних околиць, для чого запрошувались не інородці і іновери, а православні слов'яни-серби. При Єлизаветі Петрівні були реорганізовані військово-навчальні заклади. У 1744 році вийшов указ про розширеннямережі початкових шкіл. Були відкриті перші в Росії гімназії - у Москві (1755 р.) і в Казані (1758 р.). У 1755 році И.И.Шувалов і М.В.Ломоносов заснували Московський університет. У 1756 році в Санкт-Петербурзі відкрився загальнодоступний театр. Чимало було прикладено зусиль для збору статистичних і географічних даних про Росії. У царювання Єлизавети Петрівни міжнародні позиції Російської імперії значно зміцнилися. Російсько-шведський військовий конфлікт закінчився підписанням у 1743 році Абоськогомиру, по якому до Росії відійшла частина Південної Фінляндії. Війна за австрійську спадщину між пруським королем Фрідріхом II і Марією Терезією при сприянні Росії закінчилася перемогою Австрії і укладаннямАхенськогомиру (1748 р.), що забезпечив Марії Терезії імператорську корону. Росія взяла участь у Семирічній війні (1756-1763 р.) між Пруссією з однієї сторони й Австрією, Францією і Росією з інший. У ході її російські війська двічі розбили непереможну колись армію Фрідріха II у боях при Гросс-Егерсдорфе (1757 р.). і при Кунерсдорфе (1759 р.). У 1760 році російський корпус зайняв столицю Пруссії Берлін, а в 1761 році російські війська вдало діяли в східній частині Пруссії. Смерть Єлизавети Петрівни припинила участь російських у Семирічній війні. Єлизавета Петрівна померла 25 грудня 1761 року на 53 році життя. Вона похована в Петропавловськом соборі в Санкт-Петербурзі.\nПісля смерті імператриці Єлизавети Петрівни на російський престол зійшов Петро III. Він був онуком Петра I і онуком сестри Карла XII. До приїзду в Росію Карла-Петра-УльріхаГолштейн-Готторпського готували до шведського престолу і змушували учити лютеранський катехізис, шведський мову і латинську граматику. Ставши спадкоємцем російського престолу і великого князя Петром Федоровичем, він, за наказом імператриці Єлизавети, початків вивчати російську мову і православний катехізис. Петро Федорович майже не одержав освіти. Пригничуваний в усім він засвоїв дурні навички, став дратівливий і впертий, набув схильності брехати, а в Росії привчився ще і пити. Майже щодня він улаштовував гулянки в товаристві заїжджих співачок і акторок. У 14 років Петро був круглим неуком, і навіть Єлизавету Петрівну уразив своїм неуцтвом. Правда, у майбутнього імператора було захоплення - військова слава Фрідріха II. Проте це призвело Петра тільки до забавного пародіювання пруського героя і до простої гри в солдатики. 18 лютого 1762 року Петро III випустив Маніфест про надання "усьому російському шляхетному дворянству вільності і свободи", що скасовувала обов'язкову службу дворян, уведену Петром I. Під час семимісячного царювання Петра III було видано декілька важливих указів: про скасування Таємницею канцелярії, про дозвіл розкольникам, що бігли з Росії, повернутися на батьківщину. Ці укази проводилися наближеними Петра з розрахунку створити популярність імператору, що було необхідно, тому що самий Петро, немов навмисно, намагався озброїти проти себе всі класи й особливо духівництво. Петро III велів лишити в церквах тільки ікони Божої Матері і Рятівника, а священикам оббрити бороди і вдягатися подібно лютеранським пасторам. Правда, виконання цього наказу було затримано. Крім того, імператор став переробляти на пруський лад російську армію. Самий Петро говорив своїй дружині, що "негожий росіянам і росіяни негожі йому"1\n, і був переконаний, що загине в Росії. Петро III відмовився від участі Росії в Семирічній війні і від усіх російських завоювань у Пруссії. Цим він спас армію Фрідріха II від капітуляції. За свідченням сучасників, ремство був на Петра "усенародним". Невдоволення, що росте, у товаристві вилилося в новий заговір, що дозріла в гвардійському середовищі. Душею заговору була дружина Петра III імператриця Єкатерина Олексіївна. У числі змовників були брати Орлови, Олексій і Кирило Разумовські, графиня ЄкатеринаДашкова. У червні 1762 року на вірність імператриці присягнули Ізмайловський і Семеновський полки. Єкатерина в супроводі гвардійців прибула в Казанський собор на Невськом, де і була проголошена самодержавною імператрицею. У цей же день у Зимовому палаці Єкатерини присягнули Сенат і Синод. Петро підписав своє зречення і був засланий у Ропшу, де утримувався під арештом. Там і відбувся "нещасливий випадок", що закінчився смертю Петра III. Так пояснив у своєму листі до Єкатерини смерть колишнього імператора граф Олексій Орлів. Пізніше з'ясувалося, що Петро III був убитий змовниками при мовчазній згоді своєї чоловіки. Трапилося це 6 липня 1762 року. Петро III був похований у Благовещенської церкви Олександро-Невської лаври. У 1796 році останки несчасного імператора були переховані в Петропавловськом соборі разом із труною Єкатерини II.\nЄкатерина II вступила на престол у результаті двірського перевороту, скинув свого чоловіка імператора Петра III Федоровича Єкатерина від природи була обдарована великим розумом і сильним характером. Приїхавши в Росію, вона постаралася вивчити російську мову і звичаї країни, у якому їй стояло провестивсе життя. Єкатерина вивчила множину історичних і філософських праць і по праву вважалася однієї з найдосвідченіших жінок свого часу. Імператриця вела листування з Вольтером і французькими енциклопедистами, лишила "Записки", у яких розповіла про своє життя і діяльність. Єкатерина II ринулася усталити самодержавство, усунувши при цьому вплив вищої аристократії і гвардії. Так, наприклад, реформа Сенату, проведена в 1763 році, перетворила його з законодавчого в судово-надглядний орган. У 1768 році був створений Рад, що став згодом вищим консультативним і розпорядницьким органом при імператриці. У 1764 році була створена Комісія з упорядкування нового Укладення, у роботі якої брали участь дворяни, городяни, козацтво і державні селяни. Комісія у своїй діяльності повинна була керуватися "Наказом" імператриця, перейнятим духом французької просвітньої філософії XVIII сторіччя. "Наказ" був настільки ліберальний по своєму змісту, що навіть у Франції був прилічений до числа заборонених книг. Матеріали роботи Комісії в значній мірі визначили внутрішню політику правління Єкатерини II. У 1775 році Єкатерина видала "Установи для управліннягуберній", де головними принципами були зміцнення державного апарата на місцях і підвищення ролі місцевого дворянства. У 1785 році була видана "Жалувана грамота дворянству"1\n, де закріплювалися старі права і розширювалися привілеї дворянства. Посилення кріпосницького гнітупризвело до того, що селянський рух, що наростав, перерос в селянську війну (1773-1775 р.) під предводительством Е.И.Пугачова, що завершився поразкою повстанців. В роки правління Єкатерини II починалися заходи, спрямовані на поліпшення медичної помочі. Кожне місто було зобов'язане мати лікарів для повітів, улаштовувати госпіталі і лікарні, заводити притулки для невигойно хворих і психічно хворих. У Москві (1763 р.) і Петербурзі (1767 р.) були відкриті Виховні будинки, у яких одержували освіти діти-підкидьки. Імператриця заклала основи жіночого освіти: у Петербурзі були засновані закриті інститути для дівиць-дворянок і для дівиць-городянок (1764 р.). У країні відчинилосядекілька нових кадетських корпусів. У 1783 році була заснована Російська академія для вивчення рідної мови, президентом якого стала княгиня Є.Р.Дашкова. В зовнішній політика Єкатерина успадкувала дві головні проблеми - турецьку і польську. Перша зводилася до забезпечення виходу Росії до Чорного моря. У 1772-1774 р., у ході першої російсько-турецької війни російська армія одержала перемоги при Ларге і Кагуле і виграла Морський бій у Чесменській бухті. По мирному договорі з Туреччиною до Росії відійшли береги Чорного й Азовського морів і Туреччина визнала незалежність Криму, що остаточно приєднався до Росії в 1783 році. Російський торговий флот одержав право вільного проходу через Босфор і Дарданели, що мало величезне значення для торгівлі Росії. Друга російсько-турецька війна (1787-1791 р.) затвердила за Росією володіння Новоросією, Кримом і фортецею Очаковом. У цей час польська погроза для Росії вже перестала існувати, але залишався невирішеним давню територіальну суперечку через Білорусії і Правобережної України. У 1769 році, після смерті польського короля Росія зуміла домогтися обрання на престол колишнього фаворита Єкатерини II Станіслава Понятовського, що відповідало російським політичним інтересам. Проте цьому заперечила Австрія, і тоді для примирення протилежних інтересів була висунута ідея про поділ Польщі. По першому поділі Польщі (1773 р.) Росія одержала Білорусію, по другому поділі (1793 р.) - Волинську, Подільську і Мінську губернії. Розпачлива спроба поляків відстояти свою політичну незалежність спричинила за собою в 1795 році третій і останній поділ Польщі. Росія одержала при цьому Литву і Курляндію. У 1788-1790 р. Росія вела війну зі Швецією, викликану приєднанням Криму й зкінчившуюся безрезультатно. Єкатерина II продовжила зовнішню політику Петра Великого і зуміла учинити те, до чого сторіччямипрагнули московські государі. Смерть застала її в той час, коли росіяни війська почали свій похід у Персію. Після правління Єкатерини II російській дипломатії прийшлося ставити собі нові задачі, тому що старі були вичерпані. Єкатерина II раптово померла 6 листопада 1796 року. Вона похована в Петропавловськом соборі в Санкт-Петербурзі.\nПавло Петрович, син імператора Петра III і імператриця Єкатерини II, вступив на престол 6 листопада 1796 року. Відібраний імператрицею Єлизаветою в батьків Павло виростив нервозним, вразливим, недовірливим і непомірно опришкуватим. Вже в юному віці в Павли стала з'являтися пристрасть до військових парадів і різних дрібницьвійськової служби. Спадкоємець престолу одержав гарну освіту. Проте Єкатерина II, що не припускала Павла до державних справ, подумувала передати престол його сину, великому князю Олександрові Павловичеві. Імператриця посилалася у своєму рішенні на круту вдачу і нездатність свого сина управляти державою, але зустріла протидію придворних. Ставши імператором, Павло, коронував останки Петра III імператорською короною і поховав Петра III і Єкатерину II в один день і з однаковими почестями. Першим урядовим актом великої важливості був акт про зміну престолонаслідства, установленого Петром I у 1722 році. По новому указі престол повинний був переходити по праву "природному", тобто від батька до старшого сина. Вся політика нового імператора була спрямована на знищення всього того, що було зроблено його матір'ю. Майже всі укази Павла, що припускали викорінювання безладь у справах, лише порушували стару стрункість системи, створену при Єкатерині II. Так, відновивши колегії - установи, уже віджилі своє, Павло не змігвдохнуть у них нове життя, і пізніше Олександр I замінив їх міністерствами. Проте внутрішня політика Павла I продовжувала курс Єкатерини II. Наляканий Великою французькою революцією, Павло проводив політику крайньої реакції. У країні була введена найсуворіша цензура, закриті приватні друкарні, заборонена ввіз іноземних книг. Павло обмежив дію "Жалуваної грамоти дворянству" (1785 р.), стискав місцеве управління. Дворяни і городяни знову стали піддаватися тілесним покаранням за карні злочини. Павло говорив: "У Росії великий тільки той, із ким я говорю, і тільки поки я з ним говорю". Імператор підписав указ, що забороняє продаж селян без землі. Рекомендувалася триденна панщина, селянам дозволялося подавати прохання і скарги. Павло I припинив війну з Персією. Він вийшов із коаліції проти Франції і спробував обмежити військові успіхи французів дипломатичним шляхом. Проте згодом йому прийшлося взяти участь у війнах проти Франції - спочатку на Іоничному морі (1799 р.), а потім у Північної Італії і Швейцарії (1799-1800 р.), де востаннє проявився геній великого російського полководця А.В.Суворова. У 1800 році почалося зближення Росії і Франції, обумовлене обопільною ворожнечею до Англії. Постійна недовірливість і підозрілість Павла I досягли до 1801 року крайнього ступеня, звертаючись навіть на члени його власноїсім'ї. Багато царедворців вважали імператора Павла не зовсім нормальним. Восени 1800 року виникнула змова проти імператора, у якому брали участь наближені Павла і гвардійські офіцери. У ніч із 11 на 12 березня 1801 року змовники проникнули в Михайловський замок, де жив імператор, і убили його. Офіційне повідомлення говорило, що імператор помер від "апоплексичного удару".\nОлександр I - старший син імператора Павла I і його другої дружини імператриці Марії Федорівни. Він вступив на престол після убивства свого батька в результаті змови. Вихованням Олександра займалася його бабка Єкатерина II, що підібрала вихователів і написала для нього спеціальне наставляння. Проте освіту великого князя не було завершено через раннє одруження. Перша половина царювання Олександра I пройшла під знаком помірно-ліберальних реформ. Імператор даровавсвободуув'язненим і засланим його батьком, видав указ про знищення катувань, відновив дію Жалуваних грамот 1785 року. Всі ці міри, а також особиста чарівність Олександра зробили його дуже популярним у російському суспільстві. У цей час були зроблені важливі перетворення й в адміністративній системі імперії: у 1802 році були засновані міністерства і Державна рада. У 1803 році був видано Указ про вільних хліборобів, по якому поміщикам дозволялося звільняти селян із землею по висновкуобоюдноузгоджених умов. Проте помітного практичного значення цей указ не мав. У Росії в ці роки була створена система середніх і нижчих навчальних закладів, засновані Харківський, Казанський і Санкт-Петербургский університети. Після 1812 року на зміну М.М.Сперанскому, що був статс-секретарем при дворі Олександра I, приходить реакційно настроєний граф А.А.Аракчеев, що призводить до змін у внутрішній політики. Відновляється право поміщиків засилати кріпосних без суду в Сибір, створюються військові поселення. Закордонні походи 1813-1814 р. познайомили російських людей із західноєвропейським життям і політичними рухами в західному суспільстві. У Росії стали з'являтися різноманітні опозиційні гуртки як монархічного, так і вкрай республіканського толку. Згодом частина з них перетворилася в таємні товариства, що виступають проти існуючого політичного устрою. В зовнішній політиці в першому десятилітті XIX сторіччя Росія лавірувала між Англією і Францією. У 1805-1807 р. Росія брала участь у війнах проти наполеонівської Франції, що закінчилися в 1807 році підписанням Тильзитськогомиру, по якому Олександр I визнав усі завоювання Наполеона й обидва імператори зобов'язалися бути союзниками при веденні військових дій. Але в 1810 році відношення між Росією і Францією прийняли відверто ворожий характер. Війна між Росією і Францією почалася влітку 1812 року. Російська армія, позбавив країну від загарбників, завершила звільнення Європи тріумфальним в'їздом у Париж. Війни, що успішно закінчилися, із Туреччиною (1806-1812 р.) і Швецією (1808-1809 р.) зміцнили міжнародне положення Росії. У царювання Олександра I до Росії були приєднані Грузія (1801 р.), Фінляндія (1809 р.), Бессарабія (1812 р.), Азербайджан (1813 р.). У 1825 році під час поїздки в Таганрог імператор Олександр I сильно застудився і 19 листопада 1825 року помер. Він похований у Петропавловськом соборі в Санкт-Петербурзі.\nПісля смерті Олександра I Росія майже місяць жила без імператора. По праву престолонаслідства після Олександра I, що не лишив нащадка, Російським государем повинний був стати брат покійного імператора Костянтин Павлович. Але на початку 1820-х років Костянтин зрікся від престолу на користь молодшого брата Миколи і своє зречення оформив офіційним листом до Олександру I. Олександр прийняв зречення брата, але не зрадив його розголосу. Після смерті імператора Олександра I великий князь Микола Павлович тотчас присягнув Костянтинові і повелів призвести до присяги усі полки. Сенат також розіслав указ про приведення всіх чинів до присяги на вірність новому імператору. Тим часом у Державній раді розкрили пакет із зреченням Костянтина. На 14 грудня 1825 року була оголошена присяга Миколі Павловичеві. У той же день відбулася спроба державного перевороту, названа пізніше повстанням декабристів. День 14 грудня зробив незгладиме враження на Миколу I і це відбилося на характері всього його царювання. Він писав своєму брату: "Дорогий Костянтин, Ваша воля виконана: я - імператор, але якою ціною, Боже мій! ціною крові моїх підданних"1\n. Миколи I до престолу не готували. Він одержав військово-інженерну освіту і займавпосаду генерал-інспектора армії по інженерній частині. Микола мав характер жорстокий і деспотичний, не любив ніяких теорій і харчував недовіру до наукового знання взагалі. Царювання Миколи I - період найвищого розквіту абсолютної монархії в її військово-бюрократичній формі. У управлінні державою переважав військовий елемент, військові призначалися на усі важливі державні посади, очолювали всі міністерства. Витрати на чиновників і армію поглинали майже всі державні засоби. В роки правління Миколи був складений Звід законів Російської імперії - кодекс всіх існуючих до 1835 року законодавчих актів. У 1826 році був заснований Секретний комітет, що займався селянським питанням. У 1830 році був вироблений загальний закон про стани, у якому проектувався ряд поліпшень для селян. Для початкового навчання селянських дітей було улаштовано до 3 тисяч сільських училищ. У 1842 році був виданий закон, що давав можливість поміщикам звільняти селян, наділяя їхньою землею, у відповідь на визначені повинності або оброк. Сам Микола I вважав, що кріпосне право - це зло, але ще великимзлом була б негайна його руйнація. У 1835 році був заснований Загальний статут імператорських Російських університетів. А в 1850 році була припинена посилка учнівських університетів для наукових занять за межу і підвищена плата за навчання, що зменшило кількість студентів. При Миколі I були засновані Військова і Морська академії, вікрито 11 кадетських корпусів. У правління Миколи Павловича було улаштовано до 10 тис. верст шосейних доріг, біля 1 тис. верст залізничної колії (перша залізниця від Санкт-Петербурга до Царського Села була відкрита в 1836 році, а до Москви - у 1851 році). Було проведено 2 тис. верст електричного телеграфу. В роки царювання Миколи I зросла роль таємницею політичної поліції - Третього відділення Власної його імператорського величства канцелярії. Кращі представники суспільної думки - історики, письменники, журналісти - були стиснуті у своїй літературній діяльності й особистому житті. Так поступово створювалася відчуженість між урядом і передовою частиною суспільства. Основним питанням зовнішньої політики Миколи I був східний. У перший же рік його правління Росія початку війну з Персією, по закінченні якої, у 1828 році, до Росії були приєднаніЄриванськая і Нахічеванська області. Війна Росії з Туреччиною (1827 р.) закінчилася визнанням незалежності Греції. Продовжувалося завоювання Кавказу і посилювалося рух росіян у Середню Азію. Війна, що почалася в 1853 році на Дунаї і Кавказі, була перенесена в Крим, де супротивники Росії (Англія, Франція, Туреччина, Сардинія) осадили Севастополь, що служив базою російського Чорноморського флоту. Кримська війна закінчилася поразкою Росії. По Парижському трактату 1856 року Чорне море було оголошено нейтральним і право мати на ньому флот Росія повернула собі лише в 1871 році. Не бажаючи визнавати хибність своїх поглядів і переконань, що призвели країну не тільки до військової поразки, але і до катастрофивсієї, здавалося б, чітко налагодженої системи державної влади, імператор Микола I, як вважають, свідомо прийняв отруту і раптово помер18 лютого 1855 року.\nОлександр Миколайович, старший син імператора Миколи I і імператриця Олександри Федорівни, зійшов на престол після смерті Миколи I. Вихователями спадкоємця престолу були генерал К.К.Мердер і поет В.А.Жуковський. Олександр Миколайович, щоб ознайомитися з державними справами, із 1834 року був присутній на засіданнях Сенату, а з 1835 року - і Синоду. При Олександрові II у Росії було скасовано кріпосне право (Положення 19 лютого 1861 року), за що імператора прозвали царем-визволителем. Було звільнено більш 22 млн. російських селян і встановлений новий порядок суспільного селянського управління. По Судовій реформі 1864 року судова влада була відділена від влади виконавчої, адміністративної і законодавчої. У цивільних і карних процесах були введені початки гласності і суд присяжних, об'являлася незмінюваність судів. У 1874 році вийшов указ про усестанову військову повинність, що зняла тяготи військової служби з нижчих станів. У цей час були створені вищі загальноосвітні установи для жінок (у Петербурзі, Москві, Казані і Києві), засновані 3 університету - Новоросійськ (1865 р.), Варшавський (1865 р.) і Томский (1880 р.). У 1863 році було прийнятеположення про звільнення від попередньої цензури столичних періодичних видань, а також деяких книг. Проводилося поступове скасування що виключають і обмежують законів стосовно розкольників і євреїв. Проте після придушення Польського повстання 1863-1864 р. уряд поступово перейшов до курсу обмеження реформ поруч тимчасових правил і міністерських циркулярів. Слідством цього явивсяпідйом демократичного руху в країні, приведший до революційного терору. Імператор Микола I лишив своєму спадкоємцю Кримську війну, що закінчилася поразкою Росії і підписанням світу в Парижі в березні 1856 року. У 1864 році було кінчене скорення Кавказу. По Айгунському договорі з Китаєм до Росії був приєднаний Амурський край (1858 р.), а по Пекінському - Уссурійський (1860 р.). У 1864 році росіяни війська почали похід у Середню Азію, у результаті якого були захоплені місцевості, що утворили Туркестанський край (1867 р.) і Ферганськуобласть (1873 р.). Російське панування поширилося аж до вершин Тянь-Шаню і до підніжжя Гімалайського хребта. У 1867 році Росія продала США Аляску й Алеутськие острови. Найважливішою подією в зовнішній політика Росії в царювання Олександра II явилася російсько-турецька війна 1877-1878 р., що завершилася перемогою російських військ. Результатом цього явилося проголошення незалежності Сербії, Румунії і Чорногорії. Росія одержала частину Бессарабії, відірваної в 1856 році (крім островів дельти Дунаю) і грошову контрибуцію в розмірі 302,5 млн. рублів. Крім того, до Росії були приєднані Ардаган, Карс і Батум із їхнього округа. 1 березня 1881 року імператор Олександр II був смертельно поранений кинутої в нього терористом Гриневіцьким бомбою. Олександр II похований у Петропавловськом соборі.\n1 березня 1881 року, після убивства терористами імператора Олександра II, на престол вступив його син Олександр III. Старший брат Олександра III Микола помер у 1865 році і після його смерті спадкоємцем престолу став Олександр Олександрович. Вирослий в офіцерському середовищі, Олександр був гордовитим і грубим, до людей він ставився як до підпорядкованих йому солдатів. Він не одержав тієї освіти, що вважалося необхідним спадкоємцю престолу. Вихователем Олександра III був теоретик самодержавства, обер-прокурор СвятійшогоСиноду К.П.Победоносцев, що перший час після сходження на престол свого вихованця був самою впливовою особою в уряді. Імператор мав величезну працездатність і надзвичайну фізичну силу. На відміну від батька Олександр III не був хороброю людиною. Боючись замахів, він пішов у Гатчину, у палац свого прадіда Павла I, спланований як стародавній замок, оточений ровами і захищений сторожовими вежами. У умовах капіталізму, що розвивається, Олександр III, висловлюючи інтереси найбільше консервативних кіл дворянства, зберігав поміщицький уклад життя. Проте в області економічної політики імператор змушений був рахуватися з ростом капіталістичних елементів у країні. У перші місяці царювання Олександр III проводив політику лавірування між лібералізмом і реакцією, що визначало боротьбу угруповань усередині урядового табору (М.Т.Лорис-Меліков, А.А.Абаза, Д.А.Мілютін - з одного боку, К.П.Побєдоносцев - з інший). 29 квітня 1881 року Олександр III виступив із маніфестом про затвердження самодержавства, що означало перехід до реакційного курсу у внутрішній політиці. Проте в першій половині 1880-х років під впливом економічного розвитку і сформованої політичної обстановки уряд Олександра III був змушенийпровести ряд реформ (скасування подушної податі, введення обов'язкового викупу, зниження викупних платежів). З відставкою міністра внутрішніх справ графа Н.И.Ігнатьєва (1882 р.) і призначенням на цю посаду графа Д.А.Толстого почався період відкритої реакції. В роки царювання Олександра III значно посилилася адміністративна сваволя. З метою освоєння нових земель при Олександрові III швидкими темпами йшло переселення селянських сімейств у Сибір. Усього в царювання Олександра III у Сибір було переселено до 400 тис. селян, а в Середню Азію - 60 тис. Уряд до деякої міри піклувалося про поліпшення побуту робітників - були введені правила про наймання на сільські і фабричні роботи, нагляд за який був увірений фабричним інспекторам (1882 р.), була обмежена робота малолітніх і жінок. В зовнішній політиці в ці роки спостерігалося погіршення російсько-німецьких відношень і відбувалося поступове зближення Росії і Франції, що закінчилося укладанням франко-російської союзу (1891-1893 р.). Олександр III помер восени 1894 року від хвороби нирок, що посилилася через забиті місця, отриманих під час залізничної катастрофи під Харковом, і постійного вжитку спиртного. Він похований у Петропавловськом соборі.\nМикола II, старший син імператора Олександра III і імператриця Марії Федорівни, зійшов на престол після смерті свого батька. Коронація Миколи II ознаменувалася катастрофою на Ходинськом полі в Москві, у якій загинули декілька сотень людин. Микола II одержав гарну освіту, він володів французьким, англійським і німецьким мовами. У жовтні 1890 року великий князь Микола Олександрович учинив подорож на Далекий Схід, прямуючи через Відень, Грецію і Єгипет в Індію, Китай і Японії. ЗворотнийшляхМиколи Олександровича лежав через усю Сибір. Імператор був простий і легко доступний. У його характері сучасники відзначали два недоліки - слабку волю і мінливість. Все царювання Миколи II пройшло в обстановці революційного руху, що наростало. На початку 1905 року в Росії спалахнула революція, що поклала початок деяким реформам. 17 квітня 1905 року був виданий Маніфест про віротерпимість, що дозволяв російським переходити з православ'я в інші християнські релігії і визнавав релігійні права розкольників. 17 жовтня 1905 року вийшов Маніфест, по якому признавалися основи цивільноїсвободи: недоторканість особи, свобода слова, зборів і союзів. Була заснована Державна дума (1906 р.), без схвалення котрої жодний закон не мог ввійти в силу. По проекті П.А.Столипінапроводилася аграрна реформа: селянам був дозволений вільно розпоряджатися своєю землею, створювати хутірські господарства. Була зроблена спроба скасування сільські общини, що мало величезне значення для розвитку капіталістичних відношень у селі. У області зовнішньої політики Микола II почав деякі кроки по стабілізації міжнародних відношень. У 1898 році російський імператор звернувся до урядів Європи з пропозиціями підписати угоди про зберігання загального миру і встановленні меж постійного росту озброєнь. У 1899 і 1907 роках відбулисяГаагскі конференції миру, окремі рішення яких діють і донині. У 1904 році Японія оголосила Росії війну, що закінчилася в 1905 році поразкою російської армії. За умовами мирного договору Росія сплатила Японії біля 200 млн. рублів за утримання російських військовополонених і уступила їй половину острова Сахалін і Квантунськуобласть із фортецею Порт-Артуром і містом Дальнім. У 1914 році Росія на стороні країн Антанти проти Німеччини вступила в першу світову війну. Невдача на фронті в першій світовій війні, революційна пропаганда в тилу й у військах, розруха, міністерська чехарда і т.д. викликали різке невдоволення самодержавством у різноманітних колах товариства. На початку березня 1917 року голова Державної думи М.В.Родзянко заявив Миколі II, що зберігання самодержавства можливо тільки за умови передача трону царевичу Олексієві при регенстве брата імператора великого князя Михайло. 2 березня 1917 року Микола II, з огляду на слабке здоров'я свого сина Олексія, зрікся від престолу на користь свого брата Михайло Олександровича. Михайло Олександрович також підписав Маніфест про зречення від престолу. У Росії почалася республіканська ера. З 9 березня по 14 серпня 1917 року колишній імператор і члени його сім'їутримувалися під арештом у Царському Селі, потім їх переправили в Тобольск. 30 квітня 1918 року в'язнів привезли в Єкатеринбург, де в ніч на 17 липня 1918 року по постановіСНК і ВЦІК колишній імператор, його дружина і діти й і слуги, що залишилися при них доктор, були розстріляні чекістами.\nВиховання й освітаМиколи II проходило під особистимкерівництвом його батька на традиційній релігійній основі. Вихователі майбутнього імператора і його молодшого брата Георгія одержали таку інструкцію: "Ні я, ні Марія Федорівна не бажаємо робити з них оранжерейних квітів. Вони повинні добре молитися Богу, учитися, грати, пустувати в міру. Вчите гарненько, спуску не давайте, запитуйте по всій строгості законів, не заохочуйте ліні особливо. Якщо що, те адресуйтеся прямо до мене, а я знаю, що потрібно робити. Повторюю, що мені порцеляни не потрібно. Мені потрібні нормальні російські діти. Поб'ються - будь ласка. Але донощику - перший батіг. Це - сама моя перша вимога". Навчальні заняття майбутнього імператора велися по старанно розробленій програмі протягом тринадцятьох років. Перші 8 років були присвячені предметам гімназичного курсу. Особлива увага приділялася вивченню політичної історії, росіянкою літератури, французького, німецького й англійського мов, який Микола Олександрович опанував у досконалості. П'ять наступних років присвячувалися вивченню військової справи, юридичних і економічних наук, необхідних для державного діяча. Викладання цих наук велося видатними російськими вченими-академіками зі світовим ім'ям: Бекетовим.Н., Обручевим Н.Н., Кюи Ц.А., Драгомировим М.И., Бунге Н.Х. і ін. Щоб майбутній імператор на практиці познайомився з військовим побутом і порядком стройової служби, батько направив його на військові збори. Перші 2 року Миколаслужив молодшим офіцером у рядах Преображенського полка. Два літніх сезони він проходить службу в рядах кавалерійського гусарського полка ескадронним командиром, і, нарешті в рядах артилерії. У той же час батько вводить його в курс справиуправління країною, запрошуючи брати участь у засіданнях Державної Ради і Кабінету Міністрів.\nОфіційне святкування 300-річчя почалося зі служби в Казанським Соборі Санкт-Петербурга. Ранком у день служби Невський проспект, по якому рухалися царські карети, був битком набитий збудженим натовпом. Незважаючи на шеренги содат, що стримували народ, натовп, несамовито репетуючи вітання, прорвав кордони й оточив екіпажі імператора й імператриці. Собор був набитий до відмови. Попереду знаходилися члени імператорського прізвища, іноземні посли, міністри і депутати Думи. Наступні дні після служби в Соборі були заповнені офіційними церемоніями. З усіх кінців імперії прибували делегації в національних одягах, щоб піднести царюдари. На честь монарха, його дружини і усіх великих князів Романових знать столиці дала бал, на який були запрошені тисячі гостей. Царське подружжявідвідалопредставлення опери Глинки "Життя за царя" ("Іван Сусанін"). Коли з'явилися їх величства, весь зал підвівся й улаштував їм палку овацію.\nУ травні 1913 р. царська сім'явідправлялася в паломництво по пам'ятним для династії місцям, щоб простежити шлях, пророблений Михайло Романовим, із місця його народження до престолу.\nЦарювання Миколи II співпало з початком бурхливого розвитку капіталізму й одночасного росту революційного руху в Росії. Щоб зберегти самодержавство і, головне, забезпечити подальший розвиток і процвітання Росії, імператором були прийнятіміри, що забезпечують зміцнення союзу з буржуазним класом, що народжувався, і переведення країни на рейки буржуазної монархії при зберіганні політичного всевладдя самодержавства: заснована Державна Дума, проведена аграрна реформа.\nЗдається, що в такій величезній країні, досягнуті в результаті економічних реформ успіхи, не могли відразу призвести до реального росту добробуту всіхпрошарківсуспільства, особливо найбідніших. Невдоволення трудящих мас вмілопідхоплювалось екстремістськими лівими партіями, що спочаткупризвело до революційних подій 1905 року. Особливо стали виявлятися кризові явища в товаристві з початком першої світової війни. Росії просто не вистачило часу, щоб потиснути плоди економічних і соціальних перетворень, початих на шляху переходу країни до конституційної монархії або навіть до конституційної буржуазної республіки.\nЦікаве глибоке трактування подій того часу, дана УінстономЧерчилем: "Ні до однієї країни доля не була так жорстока, як до Росії. Її корабель пішов до дна, коли гавань була у виду. Вона вже перетерпіла бурю, коли усе обрушилося. Всі жертви були вже принесені, уся робота завершена. Розпач і зрада опанувала владою, коли задача була уже виконана. Довгі відступи закінчилися, снарядний голод переможений; озброєння притікло широким потоком; більш сильна, більш численна, краще постачена армія сторожила величезний фронт; тилові збірні пункти були переповнені людьми. Алексєєв керував армією і Колчак - флотом. Крім цього, ніяких важких дій більше не було потрібно: удержувати, не проявляючи особою активності сили супротивника, що слабшають, на своєму фронті; іншими словами - триматися; от і усе, що стояло між Росією і плодами загальної перемоги. Цар був на престолі; Російська імперія і російська армія трималися, фронт був забезпечений і перемога явна"1\nВідповідно до поверхневої моди нашого часу царський ладприйнято трактувати як сліпу, що прогнила, ні на що не спроможну тиранію. Але розбір тридцятьох місяців війни з Австрією і Німеччиною повинний би виправити ці легковагі уявлення. Силу Російської імперії ми можемо виміряти по ударах, що вона пережила, по невичерпних силах, що вона розвила, і по відновленню сил, на які вона виявилася спроможна.\nУ управлінні державою, коли кояться великі події, вождь нації, хто б він ні був, осуджується за невдачі і прославляється за успіхи. Чому відмовляти Миколі II у цьому суворому іспиті? Тягар останніх рішень лежав на ньому. На вершині, де події перевершують розуміння людини, де усе несповедимо, давати відповіді припадало йому. Стрілкою компаса був він. Воювати або не воювати? Наступати або відступати? Йти вправо або вліво? Погодитися на демократизацію або триматися твердо? Піти або устояти? От поле боїв Миколи II. Чому не віддати йому за це честь? Самовідданий порив російських армій, що спас Париж у 1914 р.; подолання болісногобезснарядного відступу; повільне відновлення сил; брусиловські перемоги; вступ Росії в кампанію 1917 р. непереможної, більш сильної, чим коли-небудь,; хіба у всім цьому не було його частки? Незважаючи на помилки, той будуй, яким він керував, котрому своїми особистими властивостями він надавали життєву іскру, до цього моменту виграв війну для Росії.\n"От його зараз сразят. Цар сходить із сцени. Його і всіх його люблячих зраджують на страждання і смерть. Його зусилля применшують; його пам'ять ганьблять. Зупинитеся і скажіть: а хто ж інший виявився придатним? У людях талановитих і сміливих, людях честолюбних і гордих духом, відважних і владних недоліку не було. Але ніхто не зумів відповісти на ті декількапитань, від яких залежала життя і слава Росії. Тримаючи перемогу вже в руках, вона пала на землю".\nВажко не погодитися з цим глибоким аналізом і оцінкою особистості російського царя. Більш 70-ти років правилом для казенних істориків і літераторів у нашій країні була обов'язкова негативнаоцінка особистості Миколи II. Йому приписувалися всі принизливі характеристики: від підступництва, політичної незначності і патологічної жорстокості до алкоголізму, розпусти і морального розкладання. Історія розставила усе на свої місця. Під променями її прожекторів усе життя Миколи II і його політичних опонентів просвечена до найменших подробиць. І при цьому світлі стало ясно, хто є хто.\nСмертні вироки при Миколі II провадилися, як правило, за збройний напад за владу, що мала трагічний вихід, тобто за збройний бандитизм. Усього по Росії за 1905-1908 р.м. по суді (включаючи військово-польові) було менше чотирьох тисяч смертних вироків, переважно бойовикам-терористам. Для порівняння, безсудні убивства представниківстарого державного апарата, священнослужителів, громадян дворянського походження, інтелігенції тільки за півроку ( із кінця 1917 до середини 1918 р.) віднесли життя десятків тисяч чоловік. З другої половини 1918 року рахунок стратам пішов на сотні тисяч, а згодом - на мільйони безневинних людей.\nАлкоголізм і розпуста Миколи II такі ж безсоромні вигадки лівих, як його підступництво і жорстокість. Усі, хто знав царя особисто, відзначають, що він пив вино рідко і мало. Через усе життя імператор проніс любов до однієї жінки, що стала матір'ю його п'ятьох дітей. Це була Аліса Гессенська, німецька принцеса. Побачивши її якось, Микола II протягом 10 років пам'ятав про неї. І хоча батьки з політичних розуміньпрочили йому в дружини французьку принцесу Олену Орлеанську, він зумів відстояти свою любов і навесні 1894 р. домогтися заручини з улюбленої. Аліса Гессенська, що прийняла в Росії ім'я Олександри Федорівни, стала для імператора коханою й інше до трагічного кінця їхніх днів.\nСучасники й історики, що обвинувачують Миколу II у політичній безвольності вважають, що будь на його місці інша людина, із більш сильною волею і характером, то історія Росії пішла б по іншомушляху. Може бути, але не варто забувати, що навіть монарх масштабу Петра I із його надлюдською енергією і геніальністю в конкретних умовах початкуХХсторіччя навряд чи б досяг інших результатів. Адже Петро I жив і діяв в умовах середньовічного варварства, і його методи державного управління зовсім не підійшли б до суспільства з початками буржуазного парламентаризму.\nБлизився останній акт політичної драми. 23 лютого 1917 р. Государ-імператор приїхав із Царського Села в Могилів - у Ставку Верховного Головнокомандування. Політичне положення ставало усе більш напруженим, країна втомилася від війни, опозиція росла з дня на день, але Микола II продовжував сподіватися на те, що незважаючи на все це, почуття патріотизму візьмуть верх. Він зберіг нерушиму віру в армію, він знав, що бойове спорядження, вислане з Франції й Англії, своєчасно приходило і що воно покращувало умови, у яких воювала армія. Він покладаввеликі надії на нові частини, створені в Росії протягом зими, і був переконаний, що російська армія могтиме приєднатися навесні до великогонаступу союзників, що завдасть фатальний удар Німеччини і спасе Росію. Ще декілька тижнів і перемога буде забезпечена.\nАле ледь він устигпокинути столицю, як перші ознаки хвилювання почали виявлятися в робочих кварталах столиці. Заводи забастовали, і в такі дні рух швидко виріс. Забастовало 200 тисяч чоловік. Населення Петрограда піддавалося протягом зими великим позбавленням, тому що внаслідок браку рухливого складу, перевезення продовольства і палива було сильно утруднена. Натовпи робітників потребували хліба. Уряд не зумів ужити заходів для заспокоєння шумування і лише дратував населення репресивними поліцейськими мірами. Прибегли до утручання військової сили, але усе полки були на фронті, і в Петрограді залишалися лише запасні частини, що навчалися, сильно розкладені пропагандою, організованої лівими партіями в казармах, незважаючи на нагляд. Відбулися випадки непокори наказам, і після трьох днів слабкого опору війська перейшли на сторону революціонерів.\nУ Ставці спочатку не віддавали собі звіту про значення і масштаб подій, що розгортаються в Петрограді, хоча 25 лютого імператор направив послання командуючому Петроградськимвійськовимокругом генералу С.С.Хабалову з вимогою: "Велю завтра ж припинити в столиці безладдя". Війська відчинили вогонь по демонстрантах. Але було вже пізно. 27 лютого місто майже все було у руках страйкуючих.\n28 лютого цар направив на Петроград із Могилева військові частини на чолі з генералом Н.И.Івановим для наведення порядку в столиці. У нічній бесіді з генералом Івановим змучений, бюрящийся за долю Росії і своєї родини, схвильований озлобленими вимогам Думи, що бунтує, цар висловив свої смутні і важкі міркування: "Я беріг не самодержавну владу, а Росію. Я не переконаний, що зміна форми правління дасть спокій і щастя народу"\n. Так пояснив государ свої особисті уявлення Думі на створення незалежного уряду.\n28 лютого, вівторок. (Щоденник Миколи II): "Ліг спати в трьох із чвертю часу ранку, тому що довго говорив із Н.И.Івановим, що виїзджає в Петроград із військами оселити порядок. Пішли з Могилева о п'ятій годині ранку. Погода була морозна, сонячна. Вдень проїхали Смоленськ, Вязьму, Ржев, Лихославль". 1 березня, середа. (Щоденник Миколи II): "Вночі повернули зі станції Мала Вищера тому, тому що Любань і Тосно виявилися зайнятими. Поїхали на Валдай, Дно і Псков, де зупинилися на ніч. Бачив генерала Рузського. Гатчина і Луки теж виявилися зайнятими. Сором і ганьба! Доїхати до Царського Села не вдалося. А думки і почуття увесь час там. Як бідної Алікс повинне бути обтяжливо однієї переживати всі ці події! Допоможи нам Господь!" 2 березен, четвер. (Щоденник Миколи II): "Ранком прийшов Рузський і прочитав свою длинну розмову по апараті з Родзянко. За його словами, положення в Петрограді таке, що тепер міністерство з Думи ніби безсило що-небудь зробити, тому що з ним бореться соціал-демократична партія в особі робочого комітету. Потрібно моє зречення. Рузський передав цю розмову в Ставку, а Олексєєв - усім Головнокомандуючим фронтів. До двох із половиною часівприйшли відповіді від усіх. Суть та, що в ім'я порятунку Росії й утримання армії на фронті в спокої потрібно зважитися на цей крок. Я погодився. З Ставки надіслали проект Маніфесту. Ввечері з Петрограда прибули Гучков і Шульгін, із якими я переговорив і передав їм підписаний і перероблений маніфест. О першій годині попівночі поїхав із Пскова з важким почуттям пережитого. Навкруги зрада і боягузливість, і обман!"\nПісля того, як царський поїзд був затриманий у Малих Вищерах, Государ розпорядився направитися в Псков під захист штабу Північного Фронту. Головнокомандуючий Північним Фронтом був генерал Н.В.Рузський. Генерал, переговоривши з Петроградом і Ставкою в Могилеві, запропонував царю спробувати локалізувати повстання в Петрограді шляхом угоди з Думою й створення відповідального перед Думою Міністерства. Але цар відклав рішенняпитання на ранок, усе ще сподіваясь на місію генерал Іванова. Він не знав, що війська вийшли з повиновіння, і через три дні той був змушений повернутися в Могилів.\nРанком 2 березня генерал РузськийдоповівМиколі II, що місія генерала Іванова не вдалася. Голова ДержДуми М.В.Родзянко через генерала Рузського заявив по телеграфі, що зберігання династії Романових можливо за умови передачи трону спадкоємцю Олексієві при регенстві молодшого брата Миколи II - Михайла. Государ доручив генералу Рузському запросити по телеграфі думку командуюючих фронтами. На питання про бажаність зречення Миколи II позитивно відповіли усе (навіть дядька Миколи, великий князь Микола Миколайович, що командує Кавказьким фронтом), за винятком командуючого Чорноморським флотом адмірала А.В.Колчака, що від посилання телеграми відмовився.\nГосудар цю ніч із 1 на 2 березня довго не спав. Ранком він передав генералу Рузському телеграму з повідомлення голови Думи про свій намір зречення від престолу на користь сина Олексія. Самий він із сім'єю мав намір як приватнаособа мешкати в Криму або Ярославської губернії. Декількачасів пізніше, він наказав покликати до себе у вагон професора С.П.Федорова і сказав йому: -Сергій Петрович, відповісти мені відверто, хвороба Олексія невиліковна?" Професор Федоров відповів: -Государ, наука говорить нам, що ця хвороба невиліковна. Бувають, проте, випадки, коли особа, одержима нею, досягає шанобливого віку. Але Олексій Миколайович, проте, буде залежати завжди від усякого випадку. Государ смутно сказав: - Це саме те, що мені говорила Государиня... Ну, якщо це так, якщо Олексій не може бути корисний Батьківщині, як би я того бажав, то ми маємо право зберегти його при собі."\nАкт про зречення був видрукуваний і підписаний у 2-хпримірниках. Підпис царя був зроблений олівцем. Час, зазначений в Акті, - 15 часів, відповідало не фактичному підписанню, а часу, коли Миколою II було прийнятерішення про зречення. Після підписання Акта Микола II виїхав назад в Ставку, щоб попрощатись з армією.\n3 березен, п'ятниця. (Щоденник Миколи II): "Спав довго і міцно. Прокинувся далеко за Двинськом. День стояв сонячний і морозний. Говорив із своїми про вчорашній день. Читав багато про Юлія Цезаря. У 8.20 прибув у Могилів. Всі чини штабу були на платформі. Прийняв Олексєєва у вагоні. У 9.30 перебрався у дім. Олексєєв прийшов з останніми звістками від Родзянко. Надається, Миша (молодший брат царя) зрікся на користь виборів через 6 місяців Установчого збору. Бог знає, хто його підказав підписати таку гидоту! У Петрограді безладдя припинилися - аби так продовжувалося далі"1\n8 березня 1917 р. колишній імператор після прощання з армією приймає рішення виїхати з Могилева і 9 березня прибуває в Царське Село. Ще до від'їзду з Могилевапредставник Думи в Ставці повідомив, що колишній імператор "повинний вважати себе як би заарештованим".\n9 березня 1917 р., четвер. (Щоденник Миколи II):" Незабаром і благополучно прибув у Царське Село - 11.30. Але боже, яка різниця, на вулиці і навкруги палацу, усередині парку вартові, а усередині під'їзду якісь прапорщики! Пішов наверх і там побачив Алікс і дорогих дітей. Вона виглядала бадьорою і здоровою, а вони усе ще лежали хворі в темній кімнаті. Але самопочуття в усіх гарне, крім Марії, у якої кір. Нещодавно почалася. Погуляв із Долгоруковим і попрацював із ним у садку, тому що далі виходити не можна! Після чаю розкладали речі"1\n17 серпня состави прибувають у Тюмень, і на трьох судах заарештованих перевозять у Тобольск. Сім'яРоманових розміщається в спеціально відремонтованому до їхнього приїзду будинку губернатора. Сім'їдозволили ходити через вулицю і бульвар на богослужіння в церкву Благовіщення. Режим охорони тут був набагато більш легкий, чим у Царському Селі. Сім'я веде спокійне, розмірене життя.\nУ квітні 1918 р. отриманий дозвіл Президії ВЦИК четвертого скликання про переведенняРоманових у Москву з метою проведення суду над ними.\n22 квітня 1918 р. колона в 150 чоловік із кулеметами виступила з Тобольска до Тюмені. 30 квітня поїзд із Тюмені прибув в Єкатеринбург. Для розміщення Романових тимчасово реквізований будинок, що належить гірському інженеру Н.И.Іпатьєву. Тут із сім'єюРоманових мешкали 5 чоловік обслуговуючого персоналу: доктор Боткін, лакей Труп, кімнатна дівчина Демидова, кухар Харитонов і поварчукСеднев.\nНа початку липня 1918 р. уральський військовий комісар ІсайГолощокін ("Пилип") виїхав у Москву для рішенняпитання про подальшу долю царської сім'ї. Розстріл усієї сім'ї був санкціонований СНК і ВЦИК. Відповідно до цього рішенняУралсовет на своєму засіданні 12 липня прийняв постанову про страту, а також про засоби знищення трупів і 16 липня передав повідомлення про це по прямому проводі в Петроград - Зинов'єву. По закінченні розмови з Єкатеринбургом Зинов'єв відправив у Москву телеграму: "Москва,Кремль,Свердлову. Копія - Леніну. З Єкатеринбурга по прямому проводі передають таке: Повідомте в Москву, що обумовленого з Пилипом суду по військових обставинах чекати не можемо. Якщо Ваша думка протиположна, зараз же, поза всякою чергою повідомте в Єкатеринбург. Зинов'єв"1\nТелеграма була отримана в Москві 16 липня в 21 час 22 хв. Фраза "обумовлений із Пилипом суд" - це в зашифрованомувидірішення про страту Романовых, про яке умовився Голощекин під час свого перебування в столиці. Проте, Уралсовет просив ще раз письмово підтвердити це раніше прийнятерішення, посилаючись на "військові обставини", тому що очікувалося падіння Єкатеринбурга під ударами Чехословацького корпуса і білої Сибірської армії.\nЛ.Троцький у щоденнику від 9 квітня 1935 р., знаходячись у Франції, зробив запис своєї розмови з Я.Свердловим. Коли Троцькийдізнався (він був у від'їзді), що царська сім'ярозстрілена, він запитав у Свердлова: "А хто вирішив?" "Ми тут вирішили, відповів йому Свердлов. Ілліч вважав, що не можна лишати їм живого стяга, особливо в теперішніхважких умовах". Далі Троцький пише: "Деякі думають, що Уральський виконком, відрізаний від Москви, діяв самостійно. Це невірно. Постанова була винесена в Москві."\nРозбудженим членам сім'ї і персоналу повідомляють, що в зв'язку з наступом білих військ особняк може виявитися під обстрілом, і тому з метою безпеки потрібно перейти в підвальне помешкання. Семеро членів сім'ї - Микола Олександрович, Олександра Федорівна, дочка Ольга, Тетяна, Марія і Настасія і син Олексій, троє слуг, що добровільно залишилися, і лікар спускаються з другого поверху вдома і переходять у кутову напівпідвальну кімнату. Після того, як всі ввійшли і закрили двері, Юровський виступив уперед, вийняв із кишені лист паперу і сказав: "Увага! Оголошується рішенняУралсовета..." І як тільки пролунали останні слова, роздалися постріли. Стріляли: член колегії Уральського ЦК - М.А.Медведєв, комендант дома Л.М.Юровський, його помічник Г.А.Никулін, командир охорони П.З.Єрмаков і іншірядові солдати охорони - мадяри1\nЧерез 8 днів після убивства Єкатеринбургпал під тиском білих, і група офіцерів ввірвалася в будинокІпатьева. В подвір'ї вони виявили голодного спанієля цесаревича, Джоя, що блукав у пошуках хазяїна. Будинок був порожній, але його вид був лиховісним. Всі помешкання були сильно засмічені, а печі в кімнатах забитіпопелом від спалених речей. У кімнаті дочок була пустота. Порожні коробки від цукерок, вовняний плед на вікні. Похідне ліжко великих княжен знайшли в кімнатах охорони. І ніяких ювелірних речей, ніякого одягу в будинку. Це "постаралася" охорона. По кімнатах і на смітнику, де жила охорона, валялося саме дорогоцінне для сім'ї - ікони. Залишилися і книга. І ще була множина пухирців із ліками. У їдальні знайшли чохол із спинки ліжка однієї з княжен. Чохол був із кривавим слідом обтертих рук.\nНа смітнику знайшли георгіївську стрічку, що цар до останніх днів носив на шинелі. До цього часу в Іпатьевськийбудинок уже прийшов старий царський слуга Чемодуров, звільнений із в'язниці. Коли серед розкиданих по будинку святих ікон Чемодуров побачив уявуФедоровськоїБожей матері, старий слуга сполотнів. Він знав, що з цією іконою його цар живий ніколи не розсталася б.\nЮровськийвишикувавзаарештованих у два ряди, у першому - уся царська сім'я, у другому - їхнього слуги. Імператриця і спадкоємець сиділи на стільцях. Правофланговим у першому ряду стояв цар. У потилицю йому стояв один із слуг. Перед царем, віч-на-віч стояв Юровський, тримаючи праву руку в кишені штанів, а в лівої тримав невеличкий листок, потім він зачитав вирок...\nНе встиг він дочитати останні слова, як цар голосно перепитав його: "Як, я не зрозумів?" Юровський прочитав удруге, при останньому слові він моментально вихопив із кишені револьвер і вистрілив в упор у царя. Цар упав. Цариця і дочка Ольга намагалися осінити себе хресним знаком, але не встигнули. Одночасно з пострілом Юровського роздалися постріли розстрільної команди. Звалилися на підлогувсі інші десять чоловік. По лежачим було зроблено ще декілька пострілів. Дим затьмарив електричне світло й утруднив подих. Стрілянина була припинена, були розкриті двері кімнати з тим, щоб дим розійшовся.\nПринесли носилки, почали прибирати трупи. Першим був винесений труп царя. Трупи виносили на вантажний автомобіль, що знаходиться в подвір'ї. Коли клали на носилки одну з дочок, вона закричала і закрила лице рукою. Живими виявилися також і інші. Стріляти було вже не можна, при розкритих дверях постріли могли бути почуті на вулиці. Єрмаков взяв у солдата гвинтівку зі штиком і доколотив усіх, хто виявився живий. Коли всізаарештовані вже лежали на підлозі, спадкоємець усе ще сидів на стільці. Він чомусь довго не падав на підлогу і залишався ще живий... Його дострелили пострілом у голову і груди, і він звалився зі стільця. З ними разом була розстріляна і та собачка, що принесла із собою одна з княжен.\nСвітало. Юровський послав верхових розшукувати шахту, але ніхто не знайшов. Проїхавши трохи, зупинилися в полуторахверстах від села Коптяки. У лісі відшукали неглибоку шахту з водою. Юровський розпорядився роздіти трупи. Коли роздягали одну з княжен, побачили корсет, місцями розірваний кулями, в отворах були великі діаманти. Всецінне зібрали з трупів, їхній одяг спалили, а самі трупи опустили в шахту і закидали гранатами. Закінчивши операцію і залишивши охорону, Юровськийпоїхав із доповіддю в Уралвиконком.\nВже в наш час - в останні роки дослідники знайшли останки поховання царської сім'ї і сучасних наукових методів підтвердили, що в Коптяковському лісі поховані члени царської сім'їРоманових.\nУ день розстрілу царської сім'ї 17 липня 1918 р. з Уралсовету в Москву Свердлову була направлена телеграма, у якій говорилося про розстріл "колишнього царя МиколиРоманова, винного в незліченних кривавих насильствах над російським народом, а сім'я евакуйована в надійне місце". Про це ж повідомлялося 21 липня в сповіщенні Уралсовету в Єкатеринбург.\nПроте, увечері 17 липня в 21 годин 15 хв. з Єкатеринбурга в Москву була відправлена зашифрована телеграма: "Секретно. Совнарком. Горбунову. ПовідомтеСвердлову, що всю сім’ю осягнула та ж доля, що і її главу. Офіційно сім'я загине при евакуації. Бєлобородов. Голова Уралсовета"1\n17 липня, наступного дня після убивства царя, в Алапаєвське були також жорстоко вбитіінші члени Дома Романових: Велика княгиня Єлизавета, Великий князь Сергій Михайлович, три сини Великого князя Костянтина, син Великого князя Павла. У січні 1919 р. чотири Великих князі, включаючи Павла, дядька царя і МиколиМихайловича, ліберального історика, були страчені в Петропавловськійфортеці.\n20 вересня 1990 р. Міськсовет м.Єкатеринбурга прийняв рішення про відвідділянки, на якому стояв знесений будинокІпатьева, ЄкатеринбургськоїЄпархії. Тут буде споруджений храм у пам'ять про безневинно убитих.\nДинастія Романових дала Росії багато видатних державних діячів, будівельників великої Російської держави. Кожний з Романових по власному ставився до долі Росії, але всі вони залишили слід в історії. За роки правління Государів Дома Романових держава московська стала великою Російською імперією, що розкинулася від берегів морів Білого, Чорного і Балтійського до Тихого океану.\nМихайло Федорович; Олексій Михайлович (Найтихіший);\nІоанн V Олексійович; Петро I Олексійович (Великий); Єкатерина I Олексіївна; Петро II Олексійович; Ганна Іоанівна; Іоанн VI Антонович;\nЗа 1880-1910 р.м. темпи росту продукції російської промисловості перевищували 9% у рік. По цьому показнику Росія вийшла на перше місце у світі, випередивши навіть Сполучені Штати Америки. По виробництву найголовніших сільськогосподарських культур Росія вийшла на 1 місце у світі, вирощуючи більш половини виробленої у світіжита, більш чверті пшениці, вівса і ячменя, більш третини картоплі. Росія стала головним експортером сільгосппродукції, перший "житницею Європи". На її часткуприпадало 2/5 усього світового експорту сільськогосподарської продукції.\n1. Гребельский П.Х., Мирвис А.Б. Дом Романовых. Редактор, 1992 2. Мэсси Роберт. Николай и Александра. Москва, Интерпракс, 1990 3. Жильяр П. Император Николай II и его семья. Красная газета, 1921\n4. Обнинский В.П. Последний самодержец. Книга, 1936\n5. Щеголев П.Е. Отречение Николая II. Москва, Советский писатель, 1990 6. Дневники императора Николая II. Орбита, 1992 7. Касвинов М.К. Двадцать три ступеньки вниз. Сов.писатель, 1987 8. Соколов Н.А. Последние дни Романовых. Книга, 1991


Дорогі діти! Шановні батьки! | Пулинська громада\nПулинська громада » Новини » Дорогі діти! Шановні батьки!\nДата: 29.05.2020 15:55\nДитинство – найпрекрасніша мить нашого життя, це – пора сподівань та здійснення мрій. Немає більшого щастя у світі, аніж посмішки дитини. Діти – наш найдорожчий скарб, наша радість і наше натхнення. Саме тому, святий обов’язок родини, школи, органів влади та громадськості подбати про всебічний розвиток їх інтересів та здібностей, забезпечити їм належний рівень виховання і дотримання прав. Врешті-решт, саме для цього всі ми живемо та працюємо.\nЗігріваючи теплом і любов'ю кожне дитяче серце, об'єднуючи зусилля заради майбутнього – ми виховуємо достойних українців, які неодмінно стануть гордістю держави. Діти – наше майбутнє, а значить – майбутнє Пулинської громади і всієї України. Саме від нас, дорослих, залежить, яким буде становлення маленької людини та як складеться її доля.\nВ цей день я щиро вітаю тих синочків і донечок, які знайшли своїх батьків завдяки влаштуванню їх під опіку, піклування, в прийомні сім’ї. Я, також, дякую усім прийомним батькам, опікунам, піклувальникам, які щодня безмежною любов’ю зігрівають серця дітлахів у своїх родинах, зціляють стражденні дитячі душі, надають впевненості у завтрашньому дні, виховують достойних громадян Української держави.\nНехай завжди у Ваших домівках лунає дитячий сміх, а діти виростають здоровими, успішними і щасливими. Хай кожного дня примножується щедрість та милосердя Ваших душ заради дітей.\nЛюбі діти! Нехай роки дитинства будуть яскравими та незабутніми, а в житті кожного обов’язково засяє зірка, що вкаже шлях до щасливого прийдешнього. Ви – наше майбутнє, майбутнє нашої громади, нашої держави. Тому зичу вам якомога більше щирих усмішок, приємних несподіванок долі, веселих та надійних друзів.\nЩастя вам, чистого і мирного неба, сонячних ранків, світлих і неповторних вражень, здоров’я та удачі на життєвих дорогах! Щасливого дитинства, розуміння з боку батьків, сяючих посмішок.


Суд ООН зобов'язав Росію припинити дискримінацію за національною ознакою в Криму » Слово і Діло\nСуд в Гаазі зобов'язав РФ поновити Меджліс і припинити утиски нацменшин в Криму\nМіжнародний суд ООН в Гаазі ухвалив заходи для відновлення прав національних меншин в анексованому Росією Криму та зобов'язав РФ поновити Меджліс і надати можливість кримським татарам і українцям навчатися рідною мовою.\nПро це на відкритих слуханнях в Гаазі розповів голова суду Ронні Абрахам, повідомляє «Слово і Діло» з посиланням на «Українську правду».\nЗа позовом України проти Росії суд розглядає порушення в рамках порушення положень Конвенції про запобігання всіх форм расової дискримінації.\nСуд зазначив, що Україна посилається на порушення РФ статей 2 і 5, які спрямовані на захист фізичних осіб від проявів дискримінації, і введення тимчасових заходів сторона-позивач може вимагати лише у випадках, коли є свідчення про акти расової дискримінації.\n«Щодо наданих суду показань, деякі з них відповідають визначенню дискримінації, наприклад в частині ведення навчання українською мовою для етнічних українців. На даний момент суд прийшов до висновку, що кримські татари і етнічні українці в Криму залишаються уразливими. В цьому відношенні суд бере до уваги доповідь про ситуацію з правами людини в Україні», – зазначив суддя.\nТаким чином, своїм рішенням суд ООН зобов'язав Росію припинити обмежувати право кримських татар на представництво своїх інтересів, включаючи відновлення Меджлісу кримськотатарського народу і відновити навчання українською.\nТакож на обидві сторони були накладені зобов'язання уникати порушень Конвенції про попередження всіх форм расової дискримінації.\nНагадаємо, в своєму позові Україна просить, щоб суд наклав на РФ офіційну заборону на військову підтримку бойовиків на Донбасі; постановив відновити діяльність Меджлісу, припинити дискримінацію кримськотатарської і української національних меншин в Криму і т.д.\nСьогодні суд у Гаазі виніс проміжне рішення у справі «Україна проти Росії», і визнав за собою юрисдикцію prima facie при розгляді даної справи.


Вибори Архіви - Сторінка 3 з 5 - Ровесник\nНа сторінках січневих випусків районних та обласних газет Тернопільщини найбпоширеніші матеріали політичного характеру стосувались діяльності чинного Президента Петра Порошенка. Найчастіше – присвячені темі отримання Томосу. У виданнях від 16 по 25 січня чотири із найпоширеніших публікацій політичного характеру стосувались діяльності Глави держави. Так, стаття із зверненням Президента до громади під час робочого візиту на Рівненщину була розміщена у чотирьох газетах ...\nСкільки українців насправді голосуватимуть на виборах у 2019 році?\nКоментує Гірняк Андрій Несторович – кандидат психологічних наук, доцент, доцент кафедри психології та соціальної роботи Тернопільського національного економічного університету, член Соціологічної асоціації України: – Державний реєстр виборців повідомляє, що голосувати на виборах можуть 35,6 мільйонів українців. Але прогнози щодо того, скільки людей насправді прийде на виборчі дільниці, невтішні, і на це є низка причин. По-перше, не голосуватиме переважна більшість населення окупованих Криму та ...\nУ виборах Президента України зможуть взяти участь майже 829 тисяч виборців з Тернопільської області. Такі дані з Державного реєстру виборців. Кількість виборців у Тернополі – 181961, а у містах обласного значення: Бережани – 14024, Кременеці – 15841 та Чорткові – 21945. З 17 районів області найбільше виборців у Тернопільському, Чортківському і Кременецькому, а найменше у Монастириському районі. Нагадаємо, що право голосу ...\nУ зв’язку з початком процесу передвиборчої агітації поліція Тернопільщини звертається до всіх осередків політичних партій, представників кандидатів на пост Президента України про необхідність неухильного дотримання виборчого законодавства, зокрема, при розміщенні та розповсюдженні друкованих агітаційних матеріалів. Так, згідно з частиною 1 статті 57 Закону України «Про вибори Президента України» передвиборна агітація розпочинається кандидатом наступного дня після дня його реєстрації ЦВК. Відповідно ...\nКоментує Юлія Войтишин, студентка юридичного факультету ТНЕУ Чехія: Термін повноважень Президента – 5 років. Кандидати повинні досягти 40 років, і вони не можуть бути обрані два рази поспіль. Потенційні кандидати повинні або подати петиції з підписами 50 000 громадян, або бути висунуті 20 депутатами або 10 сенаторами. Передбачено два тури виборів. Киргизстан: Щоб стати кандидатом, особа повинна отримати підписи 50 ...


Споживання інтернету в харківському метро зросло в 13 разів - Dialogue\nЩо стосується розподілу дата-трафіку по лініях метро, найбільше трафіку завантажують пасажири на Холодногірсько-Заводській лінії – найдовшій лінії в Харкові. Найбільш навантажена гілка Харківської підземки – Салтівська лінія.\n«Мобільний інтернет – найбільш популярна послуга зв'язку в харківському метро, а також найпопулярніший спосіб проведення часу. Інтернетом під землею користуються навіть більше, ніж на поверхні – менш ніж за рік підземний трафік зріс утричі, тоді як в середньому по країні інтернет-споживання подвоїлося. На відміну від київських пасажирів, харків'яни можуть не тільки грати в завантажені на телефон ігри. Музика, потокове відео, спілкування в соціальних мережах і месенджерах, робота з хмарними сервісами – 4G в метро дає можливість продуктивно використовувати час поїздки. Сподіваємося і робимо все можливе зі свого боку, щоб у київському метро пасажири також не відчували інтернет-дискримінації»,\n– зазначає Євген Фрунза, технічний директор Vodafone Україна.


Симоненко | Українська філологія\nГоловна » Симоненко\n"Я б побажав тобі когось отак любити, як я тебе люблю" (за поезією Василя Симоненка)\nПоет-громадянин Василь Симоненко був тонким і ніжним ліриком, співцем кохання і вірності. Це автор багатьох ліричних шедеврів, таких, як "Ну скажи — хіба не фантастично..." "Є в коханні і будні, і свята...", "Ой майнули білі коні"... та інших.\nУ своїй інтимній ліриці Симоненко був чистим, щирим, по-лицарськи благородним Основний мотив цієї лірики — поривання до чогось незвіданого, загадкового, радість і печаль першого романтичного кохання. Задушевність і щирість людського почуття полонять нас, змушують разом з поетом страждати і радіти, плакати і сміятися , настільки майстерно передано словом найніжніші порухи людського серця.\nСхвильований стан душі ліричного героя передає поезія "Вона прийшла". Вона — це любов. Непрохана і неждана, але неминуча, та, що дає людині силу й наснагу, що манить і кличе з собою. І яка прекрасна ця омріяна любов:\nВірш "Ти до мене прийшла не із казки чи сну..." передає той рідкісний і дорогоцінний момент в житті людини, коли любов усвідомлюється як найвище духовне благо, що сповнює людські серця відчуванням неймовірного щастя:\nКохання окрилює людину, робить її духовно багатшою, добрішою, щедрішою. З трепетною ніжністю говорить поет про свою кохану:\nСам я сонним ходив землею,\n("Люди різні між нас бувають ...")\nОксиморон "щасливе нещастя" тонко розкриває суть любові з її радощами і сумом, зустрічами і розлуками, злагодою і непорозуміннями.\nПро кохання Симоненко співає чисто, ніжно. Чарівний світ юнацького захоплення, світлого, романтичного кохання відкривається перед нами у його поезіях "Ображайся на мене, як хочеш", "Я тобі галантно не вклонюся...", "Дотліває холод мій у ватрі", "Ікс плюс ігрек" та інших. Ліричний герой любить* палко, самозречено, забуваючи про себе. Для нього навіть не важливо, чи відповідає йому дівчина взаємністю, чи ні, головне, що відчуває він:\nЧерез теплі зелені трави\nПоведе тебе в далеч путь.\nТа за мною лишиться право\nДо кінця тобі вірним буть.\nДні і ночі думать про тебе.\nТричі треба на світі жить.\n("Ти не можеш мене покарати")