У Дніпрі стартували дводенні міжнародні змагання з триатлону\nУ Дніпрі стартували міжнародні змагання етапу Кубка Європи з триатлону, що проходять спільно з десятим фестивалем "Dnipro triathlon fest". Зранку 5 червня триатлоністи з усього світу розпочали спортивну боротьбу, що дозволить їм здобути очки для світового рейтингу. За останні півтора року через паузу, пов’язану з пандемією, це – перша настільки масштабна спортивна подія, тож про правила безпеки подбали ретельно: від тестувань до дистанції та маскового режиму навіть для атлетів перед стартом і після фінішу.\n"До нас приїхали спортсмени з 25 країн світу – навіть Таїті та Чилі. І мешканці міста, і спортсмени – усі дуже скучили за такими масштабними спортивними заходами. Організація дійсно на найвищому рівні. Ми сподіваємося, що змагання пройдуть без травматизму чи інших інцидентів", – сказав міський голова Дніпра Борис Філатов.\nСеред професійних спортсменів чимало учасників Олімпійських ігор, призерів Кубка світу та чемпіонів Європи. Виступаючи на цьому етапі змагань, вони отримують очки для світового рейтингу. Австрійська триатлоністка Таня Строшнайдер розповідає: найбільше вона та її колеги хвилювалися через погодні умови. "Ми сподівалися, що стане тепліше. Зараз усе з цим добре. Ми всі мали тривалу паузу через коронавірус, але готувалися, звісно, дуже ретельно", – сказала триатлоністка.\nГонки етапу Кубка Європи проходитимуть на спринтерській дистанції. Це плавання – 750 м, велогонка – 20 км, біг – 5 км. Такі ж відстані передбачили і для любительської гонки.\nОрганізаторами спортивної події є Федерація триатлону Дніпропетровської області разом з громадською організацією "Старт Дніпро" за підтримки Міністерства молоді та спорту, Міжнародного та Європейського триатлонного союзу, Федерації триатлону України та за сприяння Дніпровської міської ради у рамках програми "Дніпро – спортивна столиця".\n"Безумовно, це складний в організації захід. На підготовку зазвичай йде близько року. Та для міста важливо приймати подібні змагання. До Дніпра приїжджає велика кількість людей, і, повертаючись додому, вони розповідають про його гостинність та високий рівень організації. Це – імідж міста. Отримавши довіру одного разу, ми отримали право у подальшому проводити етап Кубка Європи", – зауважила співорганізаторка Кубка Європи Марина Філатова.\nЗі свого боку представник титульного спонсору, торгового дому "Агроальянс", Сергій Мальцев підкреслив, що для його компанії честь долучитися та підтримати змагання такого високого рівня.\nДесятий "Dnipro triathlon fest" триватиме два дні. Під час фестивалю виступатимуть близько 350 учасників-аматорів. І така кількість є рекордною для України серед любительських змагань.


Чортківський інфо-блог "БРУКІВКА": СБУ просить жителів Чортківщини допомогти спіймати бойовика ДНР.\nНам би ще й своїх "бойовиків невидимого фронту" - "патріотичних корупціонерів" та казнокрадів - впіймати, які навчились пафосною патріЙотично риторикою прикривати свої "бізнесові" "сірі схеми" і меркантильно-шкурні інтереси. А вони ж тут - серед нас - і на вигляд дуже приємні, побожні і порЄдні люди. Коли вже за них візьмемось? А тих лугандонських відморожених гопників, бандюків і виродків все одно впіймає "куля помсти". А от з тими, що серед нас - набагато складніше! Саме такі "бізнес-патріЙоти" і довели за всі 25 років НАШУ країну до того, що з нею, за великим рахунком, не хоче мати справу цивілізований світ, а самі ж поховались чи відсиджуються комфортно і безпечно на євродачах чи у єврочвурках. А народ - "прості смертні" - чухає потилицю: "Чому ж ми такі бідні?" І той же народ сам собі відповідає : "Бо дурні!!" Sapeinti sat! :(\n4 лютого 2017 р. о 19:40\nДуже схожого чоловіка я бачила в Калинівці Вінницької обл,на автовокзалі,він просто собі сидів,на зупинці де їздять маршрутки по Калинівці і нікуди не збирався їхати просто сидів.Поводився дуже дивно,міліціонери підходили до нього\n23 лютого 2017 р. о 22:27


Казки — це відображення культури, менталітету і традицій конкретної нації. Іноді ми навіть не замислюємося про особливості сюжету або героїв, а вони можуть сказати дуже багато про що.\nКазка-брехня, та в ній натяк: дійсно, в цих історіях найчастіше зашифровані лайфхаки і побутові секрети, народна вікова мудрість або філософські погляди. Іноді вчинки персонажів можуть здатися дивними або нелогічними з сьогоднішньої точки зору, але якщо дізнатися сенс сюжету, все відразу встане на свої місця.\n9 знайомих з дитинства казок з прихованим посланням-ці знахідки можуть вас здивувати і змусять задуматися.\n1. Хатинка Баби-Яги стоїть на кордоні царства мертвих\nБаба-Яга — одна з найскладніших і неоднозначних фігур в слов’янській міфології. За однією з версій, вона відповідає Харону, який переправляє душі людей з цього світу в “той”. Коли герой потрапляє до загадкової Старої, вона чує “людський дух”, а герою потрібно з різних причин потрапити в Царство Мертвих (отримати ініціацію, дістати скарб або врятувати кохану). Щоб проникнути туди, він отримує від Баби-Яги обмивання і ритуальну їжу. Тоді він стає готовий до небезпечної подорожі.\n2. Баба-Яга — символ жіночої ініціації\nЗа деякими іншими версіями, Баба-Яга є провідником зі світу дитинства в світ дорослих, з питаннями статевих відносин і здатністю давати нове життя. Перед укладенням шлюбу наші предки часто влаштовували ряд випробувань для майбутніх молодят-почасти ці ритуали перегукуються з тим, на що прирікає добрих молодців і червоних дівчат казкова героїня.\n3. Василіса Прекрасна — справжня відьма\nСпочатку слово ” відьма “означало ту, що “відає”, тобто знає таємниці роду і володіє силою. Василіса Прекрасна відмінно підходить на роль відьми. Вона проходить ряд ініціацій, які дозволяють їй розкрити свої магічні здібності, після чого отримує доступ до необхідних артефактів.\n4. Сон мертвої царівни — необхідна для заміжжя умова\nПрактично у всіх культурах дівчині необхідно було “померти”, щоб відродитися вже дорослою заміжньою жінкою. Про це ж говорить біле (Похоронне) плаття нареченої, плач в день весілля і спеціальні ритуали, які більш-менш детально відтворюють казку про царівну, яка померла або заснула надовго, а потім виявилася оживленою поцілунком.\n5. Дівиця в будинку семи богатирів або гномів\n“Коли Червона дівчина — будь нам мила сестриця” – цією фразою Класик словесності милосердно закамуфлював той факт, що в чоловічих будинках лісорубів або шахтарів дійсно завжди жила дівчина. Ця посада вважалася почесною, тому її могли відправити туди батьки або (в деяких випадках) законний чоловік. Жінка брала на себе ведення побуту і була для всіх дружиною, а її праця щедро оплачувався і дозволяла накопичити на солідне придане, наприклад.\n6. Хто тягнув ріпку насправді?\nУ казки досить багато смислів-деякі дослідники вважають, що мова йде про правильний розподіл групових зусиль і про те, що спільно будь-яку справу зробити куди швидше і простіше. Інші помічають, що в майже незнайомих початкових варіантах були і батько з матір’ю, і якісь загадкові “ноги”, які могли перераховуватися досить довго — дитина, як правило, в результаті засипала разом з оповідачем при монотонному перерахуванні всіх персонажів.\n7. Дівчина і дракон\nНаші предки приносили дівчат в жертву страшним істотам абсолютно добровільно, щоб захистити своє село або місто від лих і напастей — взяти для прикладу того ж Мінотавра з його лабіринтом як один з найдавніших зразків такої поведінки. Поява героя з мечем, який рятував невинну жертву, прийнято вважати пізнішим нововведенням — для того, щоб позначити можливість порятунку від чудовиська.\n8. Казка про Колобка — урок з астрономії\nЗабавний хлібобулочний виріб, який катається по лісі, насправді є аналогом місяця – за однією з версій, кожна з тварин відкушує від Колобка по шматочку, так що лисиці залишиться тільки поживитися залишками. Після цього настає молодик – і новий цикл, а повний місяць припадає на випічку Колобка.\n9. Плач діда і баби над розбитим золотим яйцем\nНапевно, всі батьки стикалися з підступністю найпростішого дитячого питання: чому “Дід плаче, баба плаче” – адже буквально тільки що вони самі старанно намагалися розбити це злощасне яйце? Той факт, що це зробив маленька Мишка, є ключем до розуміння трагізму ситуації. Вважається, що мова йде про реінкарнацію і смерті — саме її символізує розбите золоте яйце, тому люди похилого віку і засмучуються.\nЯку з казок ви хочете тепер перечитати знову? Може бути, ви знаєте таємниці інших історій для дітей, якими готові поділитися?\n9 речей, за які не треба вибачатися — ніколи і ні перед ким


Вітання для Олександри Поліщук | Золочів.нет\nСвяткує 70-річчя Олександра Поліщук. Дорогу матусю і бабусю вітають дочка Світлана з сім’єю, син Василь з сім’єю, дочка Галина з сім’єю, внуки.\nВипускники 11-А (2002 року випуску) вітають з Днем народження свою дорогу вчительку Цюпку Любов Іванівну!Хочемо Вам побажати міцного здоров’я, успіхів у Вашій важкій праці, а ще більше втіхи від Ваших учнів. Надихайте їх бачити прекрасне, як Ви надихали нас. Дякуємо Вам за вашу науку, яка з кожним роком життя стає […]\nВітання для Бузановської Ганни Дмитрівни


Виплату медикам підвищеної зарплати перевірятиме Держаудитслужба - LexInform: Правові та юридичні новини, юридична практика, коментарі\nПорятунок у Польщі\nМіністр охорони здоров’я Віктор Ляшко повідомив, що нова заробітна плата, яку встановив Уряд, має бути нарахована в кожному без виключення закладі охорони здоров’я.\nЧитайте також: 65 000 гривень штрафу за «формальне» переведення медпрацівника на неповний робочий день\n«Кожна медустанова отримає дані про обсяги цьогорічного фінансування за програмою медичних гарантій. І як наслідок, матиме розуміння, який відсоток цих коштів буде направлено у фонд оплати праці. Ті медичні заклади, які будуть неспроможні нарахувати заробітну плату у 13 500 та 20 000 гривень, отримають дофінансування за окремим механізмом», – роз’яснив В. Ляшко.\nЗа його словами, Міністерство охорони здоров’я ініціюватиме проведення Держаудитслужбою перевірки кожної медичної установи, яка у своїх звітах декларуватиме неспроможність виплатити нову базову заробітну плату. Перевірки стосуватимуться й тих лікарень, які мають значні залишки коштів на своїх рахунках, але при цьому не спрямовують їх на фінансове забезпечення медичних працівників.\nНагадаємо, закупівлі медичних товарів контролюватимуть через систему «MedData»\nСурогатне материнство. Настільна книга адвоката, лікаря, сурмами, генетичних батьків та правоохоронця\nМедичне право. Підручник\nЧас, за який відсутні дані про нараховану зарплату, виключається з розрахунку середньої зарплати\nЗаяву про виплату пенсії можна подавати в е-формі\nЗарплати, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам має відшкодовувати держава-агресор\nДозволи на устаткування та роботи підвищеної небезпеки продовжуються автоматично\nСхожі статті:FeaturedДержаудитслужбазаробітна платамедичні працівникиМОЗ\nПитання перекладу паспортів громадян РФ закликає врегулювати НПУ\nРічну декларацію ФОПи можуть подати у «Дії»\nСпрощено розподіл медичних товарів для захисників України\nВизначено медзаклади, які встановлюватимуть хронічні професійні захворювання\nКошти з рахунку МОЗ для пожертв спершу підуть на медичне забезпечення регіонів\nВнутрішньо переміщеним особам меддопомога надається без направлень та декларацій\nІнвалідність встановлюватимуть на основі Міжнародної класифікації\nПро роботу учасників проєкту «Волонтер БПД» в умовах воєнного часу\nВ умовах воєнного стану волонтерська діяльність набуває особливого значення. Десятки тисяч людей в Україні стали волонтерами та роблять те, що потрібно саме зараз — сортують гуманітарку, допомагають тим, хто залишився без житла, їжі та ліків. Не залишаються осторонь від подій у державі і волонтери системи безоплатної правової допомоги.\nПроєкт «Волонтер БПД» був запущений за рік до війни — на початку 2021 року. Його метою було залучити людей до співпраці з центрами надання БВПД: допомагати у правопросвітницькій роботі, налагоджувати взаємодію центрів з надання БВПД з партнерськими організаціями, розміщувати інформацію, здійснювати перенаправлення, комунікувати з об’єднаними територіальними громадами, органами місцевого самоврядування тощо.\nЗараз ці волонтери разом з фахівцями регіональних, місцевих центрів з надання БВПД в усіх куточках України також працюють, щоб наблизити нашу перемогу.\n«До війни з системою БПД співпрацювали понад 350 волонтерів. Війна внесла свої корективи у волонтерський рух системи БПД. Дехто став допомагати Збройним Силам України, дехто — вимушеним переселенцям, дехто пішов у територіальну оборону… Ми дуже вдячні людям, які у цей складний час залишаються разом з системою БПД», — говорить в.о. начальника управління правопросвітництва та вивчення правових потреб громадян Координаційного центру з надання правової допомоги Дар’я Шинкаренко.\nЛьвівщина: вимушений переїзд та досвід волонтерства\nТетяна виїхала з Харкова у Львів у середині березня і вирішила стати волонтеркою, щоб хоч якось допомагати людям. До повномасштабного вторгнення росії вона працювала помічницею адвоката, тож з тонкощами юриспруденції була знайома. Вона знала про систему безоплатної правової допомоги, ще коли жила у Харкові, тож вирішила знайти центр з надання БВПД у Львові.\n«В чому я сильна? В правових консультаціях. Де я можу охопити велику кількість людей? Там, куди вони підуть, коли їм потрібна юридична допомога. Підуть, скоріш за все, в центр безоплатної правової допомоги. Тож потрібно дізнатись, чи потрібні їм волонтери. Так я і стала волонтеркою БПД», — ділиться Тетяна Лузгарева.\nКонсультування громадян, відповіді на дзвінки та допомога юристам системи БПД — це далеко не весь перелік того, що робить Тетяна. Та розповідає, що для неї ця робота трохи стресова, адже запити дуже різні, а часто і складні. Але що складніша ситуація, то більше бажання розібратись в ній самій та допомогти людині.\n«Нещодавно в місцевий центр зверталась 80-річна жінка. На жаль, вона не мала права на безоплатну вторинну правову допомогу. У неї була проблема з документами, на одному з них було вказано не таке прізвище, як в паспорті. Тому потрібно було звертатися до суду, щоб вирішити це питання. Я на волонтерських засадах вирішила їй допомогти. Допомогла зібрати необхідні документи, подати позов до суду через окреме провадження. І от вона прийшла в місцевий центр, щоб подякувати. Мене, на жаль, в той момент там не було, але коли мені розповіли — то я відчула, що все-таки я тут недарма», — розповідає волонтерка.\nТетяні подобається бути волонтеркою БПД, для неї це новий, цікавий та корисний досвід, але хоче якнайшвидше повернутись в рідний дім. Вона планує продовжити свою волонтерську діяльність в системі БПД вже на Харківщині.\nРівненщина: інформаційні буклети в гуманітарних наборах\nВолонтерка, яка співпрацює з Сарненським місцевим центром з надання БВПД, Юлія Мулявко займається волонтерством і поза системою БПД. Вона вигадала оригінальний спосіб розповсюдження друкованої продукції серед переселенців. Зокрема, у кожен продуктовий пакунок, призначений для допомоги переселенцям, вона вкладає буклети та інформаційні матеріали із контактами Сарненського МЦ.\nЩе одна волонтерка цього місцевого центру Руслана Третяк працює директоркою комунальної установи «Центр професійного розвитку педагогічних працівників». Вона долучається до онлайн-уроків місцевих шкіл та розповідає учням про те, як можна отримати безоплатну правову допомогу.\nВолонтери Рівненського місцевого центру на початку повномасштабного вторгнення рф були залучені до участі у круглому столі «Від міфів до реальності», спрямованого на інформування жителів громади про способи та засоби запобігання та протидії проявам домашнього насильства.\nТакож у травні за участю волонтерського штабу був проведений семінар для громадян, які у зв’язку з військовою агресією російської федерації були змушені залишити свої домівки та тимчасово проживають на території Острозької територіальної громади.\nА от волонтерка БПД Іванна Голуб, яка співпрацює з Регіональним центром з надання БВПД у Рівненській області, організувала практичний семінар «Самодопомога та взаємодопомога для збереження здоров’я у воєнний час. Психологічні аспекти» для працівників центру. Фахівці центру в перші дні війни, як і більшість українців, перебували в стані шоку, не розуміли, що чекає на країну завтра. Вийти з цього стану допоміг семінар.\n«Я безмежно пишаюсь нашими волонтерами. Пул волонтерів БПД Рівненщини об’єднав адвокатів, психологів, науковців, студентів, працівників різних установ та організацій, громадських активістів та ін. Це напрочуд активні люди. Вони не лише допомагають фахівцям БПД в правопросвітницькій роботі, а й самі постійно виходять до нас з своїми ініціативами. Як, до прикладу, адвокатка та практична психологиня Іванна Голуб», — говорить директор Регіонального центру з надання БВПД у Рівненській області Василь Овдіюк.\nХарківщина: обмін досвідом з майбутніми юристами\nЗа ініціативи Харківського місцевого центру з надання БВПД та волонтера системи БПД, доцента Харківського національного аерокосмічного університету ім. М.Є. Жуковського Артема Голубова проведено низку заходів для студентів. Молоді розповіли про те, як знайти найближчий центр БПД, як отримати консультацію у єдиному контактному центрі БПД за номером 0 800 213 103, а також як отримати безоплатну правову допомогу в умовах воєнного стану.\nНеабияку зацікавленість у студентів викликала інформація заступниці директора Харківського місцевого центру з надання БВПД Лілії Йолкіної, яка на численних прикладах з практики роботи місцевих центрів та «гарячої лінії» системи БПД, до якої фахівчиня зараз доєдналася, розповіла про особливості роботи з клієнтами саме в системі безоплатної правової допомоги. Учасники заходу дізналися, яка робота ведеться під час надання правової допомоги, особливості її організації. Досвідчені юристи поділилися лайфхаками успішної комунікації з клієнтами. Захід відбувся задля набуття майбутніми юристами практичних вмінь і навичок здійснення юридичної діяльності.\n«Клієнтоорієнтований підхід — основний принцип у підході до роботи юристів системи БПД, адже першоосновою нашої діяльності є повага до людини та прагнення створити умови, за яких люди мають рівний доступ до права й правосуддя, незалежно від матеріальних статків чи ступеня соціальної вразливості. Ми сповідуємо рівне ставлення до всіх та допомагаємо їм вирішувати життєві проблеми у правовий спосіб. А зараз, у такий складний для країни час, громадяни потребують не лише правової допомоги, а й простого доброго слова, тому ми намагаємося надати не лише правову допомогу, а й підтримку», — констатує Лілія Йолкіна.\nПолтавщина: робота зі школярами та проходження виробничої практики\nВолонтерка Діана Дворовенко, яка співпрацює з Машівським бюро правової допомоги, стала ініціаторкою онлайн-просвітницьких заходів для учнів Машівського ліцею. Фахівець бюро правової допомоги розповідає школярам про те, як захистити себе в інформаційному просторі під час війни, особливості юридичної відповідальності неповнолітніх, нюанси професії юриста.\n«Така робота з молодим поколінням в умовах воєнного стану є необхідною не лише для підвищення рівня їх правової обізнаності. Це також можливість спілкуватися з дітьми, їх підтримка. Проведення інтерактивних занять дозволяє дітям проявити творчу уяву та дещо відволіктися від суворих реалій», — переконана Діана Дворовенко.\nВолонтери БПД Полтавщини стежать за актуальними правовими питаннями сьогодення, щоб донести потрібну правову інформацію до різних цільових аудиторій. Так, за сприяння волонтерки системи БПД Юлії Колісніченко для відвідувачів служби у справах дітей виконавчого комітету Козельщинської селищної ради фахівчині бюро правової допомоги Аліна Юрченко та Ілона Свистун провели семінар «Протидія сексуальному та гендерному насильству в умовах конфлікту в Україні». Адже в умовах війни такі злочини є поширеними, і ця тема потребує широкого висвітлення, щоб суспільство знало, як на них реагувати та що робити, щоб отримати шанс притягнути до відповідальності винних.\nВолонтери системи БПД використовують волонтерство для набуття практичного досвіду. Так, студентки-волонтерки юридичного відділення Фахового коледжу управління, економіки і права Полтавського державного аграрного університету Жанна Лазірська та Тетяна Козина проходять виробничу практику у Полтавському місцевому центрі з надання БВПД.\n«Волонтерство — це можливість не лише отримати море позитивних емоцій, нові знайомства і цікаві завдання. Це ще щоденна копітка діяльність, мета якої допомагати людям. І для нас це головне — приносити користь людям», — відзначає Жанна Лазірська.\nВолонтерська діяльність в умовах воєнного стану — це взаємовигідна діяльність для двох сторін. Адже волонтери намагаються робити добрі справи для людей, які потребують допомоги та опинилися у скрутному становищі. Волонтерський рух дозволяє волонтерові реалізувати потребу в спілкуванні, знайти нові зв’язки, відчути свою корисність. Це надає впевненості в собі і в тому, що ми як країна та як суспільство, зможемо все.\n«Волонтерство — це можливість займатися цікавою справою і отримувати досвід, це можливість реалізуватися. І найголовніше — бути багатим. Адже багатий не той, хто має багато грошей, а той, хто може чимось поділитися», — переконана начальниця відділу комунікацій та правопросвітництва Регіонального центру з надання БВПД у Полтавській області Юлія Козаченко.\nОсобливості судової-експертизи в умовах воєнного стану\nОсобливості трудових відносин в умовах воєнного стану\nЯк працюватиме Верховна Рада в умовах надзвичайного/воєнного стану?\nОсобливості державної реєстрації в умовах воєнного стану\nВ умовах воєнного стану вчителям гарантовано збереження місця роботи та заробітку\nТимчасові режимні обмеження у прикордонних районах трьох областей\nУ межах прикордонних районів Київської, Житомирської та Рівненської областей запроваджено додаткові тимчасові режимні обмеження, а саме заборонено:\n1) пересування осіб та транспортних засобів, проведення всіх видів робіт з 22.00 вечора до 05.00 ранку;\n2) перебування осіб у лісових масивах;\n3) перевезення зброї та будь-яких засобів активної оборони без відповідних дозволів;\nЧитайте також: Воєнний стан і загальну мобілізацію продовжено на 90 діб\n4) фото-, відеознімання доріг, об’єктів інфраструктури, розташування чи переміщення військових підрозділів;\n5) використання будь-яких літальних апаратів та випуск плавзасобів на річках;\n6) носіння військової форми одягу;\n7) проведення різного роду відпочинку, плавання, полювання тощо.\nОбмеження діятимуть до закінчення воєнного стану та не поширюються на представників військових формувань.\nВоєнний стан: закордонний досвід та українська модель (досвід комплексного дослідження)\nДослідження вогнепальної зброї, переробленої з макетів масогабаритних (ммг), та її сліди на кулях і гільзах\nСоціально-психологічна реабілітація та адаптація військовослужбовців Збройних Сил України: нормативно-правове забезпечення\nЗнято обмеження на курс продажу валют\nТероборона виконуватиме завдання в районах бойових дій\nЗатверджено перелік громад, розташованих в районах проведення бойових дій та тимчасово окупованих\nДо тероборони та добровольчих формувань можна вступити в районах ведення бойових дій незалежно від…\nВедено додаткові обмеження у прикордонних районах\nТерористична війна — це поєднання агресії, геноциду та насильства над мирним населенням\nСьогодні ніхто не стане заперечувати того факту, що російське вторгнення — це терористична війна, і аж ніяк не спецоперація чи міждержавний конфлікт, як це стверджує російська пропаганда. Це мають зрозуміти в усьому світі, як це розуміють парламентарі Литовської Республіки, які одностайно ухвалили резолюцію, яка визнає російське вторгнення в Україну геноцидом, а саму росію — державою, яка підтримує тероризм. Далі Сейм Латвії слідом за парламентом Естонії також визнав війну Росії проти України геноцидом, про що повідомляється на сайті цієї республіки.\nЧитайте також: Нормативно-правові акти окупаційної влади є недійсними\nНа сьогодні багато держав вже визнали факти поєднання агресії, геноциду та масового насильства в Україні з боку російської воєнщини. Влада росії намагається виправдатися за геноцид українців, називаючи війну «запобіжною відсіччю агресії» або «вимушеним превентивним заходом». То яка ця війна? Так, вона агресивна, віроломна, безпричинна… Але соціально-психологічні ознаки не розкривають її основного юридичного змісту. Адже це — терористична дія (ст. 258 КК України), що поєднана з геноцидом (ст. 442), агресивним характером війни (ст. 437), помноженим на насильство над мирним населенням (ст. 433). Можливо, всі разом узяті ознаки цих злочинів охоплять це поняття в юридичному сенсі. Влада швидко переступила психологічний бар’єр, включивши одразу воєнний стан та кваліфікувала «спецоперацію» як війну й зорганізувала протистояння агресії рф, що намагається за визначенням «демілітаризації та денацифікації» влаштувати табірний геноцид українського народу. Так звані «ЛНР» та «ДНР», їхні організовані збройні формування, також втягнуті в бойові дії. Відмінностей агресивної та терористичної війни в умовах російського вторгнення є чимало. Їх можна порівняти як «дорогу життя» і «дорогу смерті». Перша йшла до холодного Ленінграда під час війни з фашизмом, друга — до нашого розбомбленого Маріуполя у війні з рашизмом. Скільки надій, мрій та бажань їх наповнювали та ще наповнюватимуть. Тільки от до Ленінграда можна було проїхати, довезти людей, боєприпаси, їжу, а до Маріуполя пробитися неможливо. Місто в оточенні рашистів. Жорстокість фашистів увійшла в історію, жорстокість рашистів її повторює. Безумовно, Україна ніколи не пробачить окупантам їхні злочини. Тому замість спогадів про «дорогу життя» нам завжди буде боліти «дорога смерті», що йде до героїчного міста, названого на честь Марії. А численні факти масового насильства, фільтраційні табори, знищення житла та відбирання майна без будь-яких приводів у мирного населення стали додатковим доказом тероризму, тотального залякування людей. Терористична війна й агресивна війна мають багато спільного, зокрема, у воєнній брутальності подій. Хоча перша є предметом міжнародного кримінального права, а друга скоріше відноситься до предмету національного кримінального права.\nЗагалом війна, яка відбувається на нашій землі, є продовженням зовнішньої агресивної політики кремля, а не окремо взяті терористичні акти чи войовничі дії. І те, що російські військові формування підтримують окремі громадяни України, не змінює її міжнародного статусу, а міжнародні правові акти, ратифіковані Україною, приміром, Женевські конвенції від 12 серпня 1949 року, допускають визнання воєнного характеру будь-якого конфлікту, навіть якщо стан війни не визнаний однією зі сторін. росія, як відомо, не визнає того, що вона веде війну, бо це їм наразі невигідно. Але це війна, терористична війна, навіть попри те, що агресор офіційно її не оголошував.\nВажливо розуміти, що юридичне підтвердження факту не створює самого факту, а лише його засвідчує. В Резолюції «Про агресію» Генеральної Асамблеї ООН відповідно до пунктів «а», «g» її третьої статті агресивними, незалежно від оголошення війни, кваліфікуються такі дії: будь-яка анексія території іншої держави із застосуванням сили; заслання державою або від імені держави озброєних банд, груп і регулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави або значна участь держави в таких діях. Переважна більшість громадян це бачить і розуміє. Але всіх нас і міжнародне товариство російське керівництво переконує не вірити своїм очам. Добре те, що введення воєнного стану створило необхідні правові умови, зокрема для надання військовому командуванню цивільних повноважень; наявності юридичних підстав для визнання причин та вимушеності переселення цивільного населення в інші регіони; допомогло утворити військові комендатури та сили територіальної оборони. Перелом у цій війні вже наступив, незважаючи на надзвичайну агресивність та терористичний характер дій рф. І це зобов’язує нас перемогти ворога, аби назавжди позбавитися його погроз та викликів.\nПерша справа щодо повномасштабної агресії рф: судитимуть генерала\nДо 8 років позбавлення волі за виправдовування, визнання правомірною чи заперечення збройної агресії…\nПраво на безоплатну вторинну правову допомогу отримали потерпілі від сексуального насильства та…\nАктиви пособників агресії і тероризму стягнуть в дохід держави\nВідсіч та стримування збройної агресії виключає кримінальну протиправність діяння\nВоєнний стан продовжать ще на 90 діб\nВоєнний стан і загальну мобілізацію продовжено на 90 діб\nДітей, тимчасово переміщених на мирні території або за межі України, облікують\nПодаткова реформа: держава очікує на ваші податки та посилює контроль\nДумка експерта2 дні тому\nЗброя для цивільних. Чому навчання – це крок на випередження\nДержавний земельний кадастр запрацював


92-річна тернополянка дефілює автентичних нарядах та виступає на фестивалях – Тернопільська область онлайн 92-річна тернополянка дефілює автентичних нарядах та виступає на фестивалях – Тернопільська область онлайн\n14.06.2019 22:27 Богдана Ігнашевич\n92-річна тернополянка дефілює автентичних нарядах та виступає на фестивалях\nСтефанія Новацька може довести на своєму прикладі, що вік – це лише цифра\nЖителька села Слобідка відома у регіоні як уміла вишивальниця традиційних українських костюмів, нещодавно вона продемонструвала своїм сусідам нову колекцію одягу. Вона оздоблює сорочки, спідниці та жакети, роблячи їх унікальними. Деякі експонати бабуся дарує знайомим.\nНатхнення на створення костюмів прийшло до пані Стефанії прийшло вже у 60 років. У 1988 році у селі створили фольклорний ансамбль, але костюмів не було. Тоді жінка вишила концертний костюм та 11 спідниць для співачок. Наряди захопили красою та прославили кравчиню. Відтоді вона випускала у світ один-два оригінальних вбрання щорічно.\nНині вона не тільки вишиває, а й створює доцільні образи, придумуючи поєднання кольорів та тканин.\nНе зважаючи на вік, пані Стефанія не тільки майструє, а й займається господарством. Дочка хвилюється та просить не працювати на городі, але бабусю не спинити.\nНа здоров’я пані Стефанія не скаржиться, але погано чує. Живе великою родиною з донькою, няньчить правнуків і вишиває костюми для усіх.\nУ прекрасному Стефанія Новацька бачить сенс: «Моя душа свобідна, я знаю, що лишу на згадку майбутньому поколінню дар своїх рук, серця і душі»


Трускавецький вісник № 82 (1640) від 25 червня 2018 р.\nДень молоді у Стебнику\nУ номері: Короткі новини регіону; Українці отримують більше якісних та доступних ліків.\nЯк інформує прес-служба ГУ ДСНС України у Львівській області, 24 червня о 19:22 до рятувальників надійшло повідомлення про пожежу у м. Дрогобич на вул. Самбірська в цегляній добудові до житлового будинку площею 150 кв. м. Підрозділами ДСНС вдалось локалізувати пожежу о 19:36 та повністю ліквідувати о 19:42. Вогнем знищено дерев'яне перекриття та дах площею 4 кв.м.\nНа місці працювало 4 рятувальника та 1 одиниця спецтехніки. Внаслідок події ніхто не постраждав. Причина виникнення загорання встановлюється.\nДрогобицькою місцевою прокуратурою підтримувалось державне обвинувачення у суді стосовно 35-річної мешканки Дрогобиччини, яка підозрювалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому).\nІнцидент стався 28.09.2017 року о 15:38 год на вул. І.Мазепи у Трускавці.\nВстановлено, що керуючи автомобілем марки «Wolkswagen Transporter», жінка не надала перевагу пішоходам, які переходили дорогу на неврегульованому переході та здійснила наїзд на них. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 27-річна потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження – закриту черепно-мозкову травму (струс головного мозку), закритий перелом лонної та сідничної кісток, крижової кістки, перелом правої ключиці, множинні садна тіла та кінцівок.\nВідтак, вироком Трускавецького міського суду зловмисницю засуджено до 3 років ув’язнення з дворічним позбавленням права керування транспортними засобами, та на підставі ст.75 КК України, звільнено від основного покарання із встановленням іспитового терміну на 2 роки.\nВ судовому засіданні обвинувачена повністю визнала свою вину та відшкодувала матеріальні збитки. Крім цього, вона зобов’язана сплатити обом постраждалим 7 тис грн моральної шкоди.\nЗазначимо, що на даний час законність цього вироку перевіряється апеляційним судом Львівської області.


Акумулятор для AlfaRomeo166 2.5 бензин купити в Україні: Київ, Одеса, Харків, Дніпропетровськ, Запоріжжя. Акбмаркет\nАкумулятори для AlfaRomeo166 2.5 бензин\n→ Акумулятори для AlfaRomeo166 2.5 бензин\nДе купити хорошу АКБ для Alfa Romeo 166 2.5 бенз.\nЗапорукою тривалої і безперебійної роботи всієї електросистеми кожної машини є якісний акумулятор на Alfa Romeo 166 2.5 бенз. Тому до підбору АКБ варто підійти з максимальною відповідальністю. Заздалегідь проаналізувати всю доступну інформацію щодо виробників.\nЯкі нюанси при виборі АКБ на Alfa Romeo 166 2.5 бенз. слід взяти до уваги\nАКБ на Alfa Romeo, можуть мати різноманітну полярність, розміри, ємність ( 90 Ah, 55 Ah, 75 Ah, 200 Ah, 140 Ah, 190 Ah, 65 Ah, 95 Ah, 60 Ah, 45 Ah, 80 Ah, 70 Ah, 74 Ah, 225 Ah, 100 Ah, 50 Ah), показники пускового струму і напругу. Також мають значення індивідуальні особливості транспортного засобу.\nДля бензинового двигуна застосовуються АКБ ємністю 75 Ah, 78 Ah, 77Ah, 74 Ah, 73 Ah або 71 Ah.\nВсі судження користувачів носять суто суб'єктивний характер, тому одностайної думки щодо того, якої безпосередньо марки акумулятор слід купити, не існує. Однак власники купують акумулятори для Alfa Romeo 166 2.5 бенз. з Європи та Азії найактивніше. Російські батареї також популярні. Найбільш популярними вважаються Rombat, Vega, Varta, Forse, Bosch, Yuasa, Mutlu, TAB і Vesna.\nВ нашому магазині пропонується широка лінійка акумуляторів, які підійдуть для всіх моделей Alfa Romeo різноманітної комплектації і будь-якого року виходу. Доставка батареї в регіони: Львів, Хмельницький, Київ, Одеса, Маріуполь, Суми, Полтава, Запоріжжя, Черкаси, Миколаїв, Кривий Ріг, Харків, Житомир, Чернігів, Вінниця, Чернівці, Дніпро вважається важливим позитивним фактором нашої організації.\nМати особливі добавки, які допомагають підвищенню пускового струму, відновленню акумулятора, які знижують внутрішній опір і здатні розчиняти шлам.\nВ різноманітних умовах експлуатації забезпечувати якісну функціональність систем машини.\nДля оперативного вибору акумулятора введіть модель транспортного засобу, марку і обсяг. Каталог швидко запропонує всі можливі АКБ. За допомогою фільтра ви можете відсортувати результати видачі за габаритами, технологією, ємністю, виробниками, полярністю, пусковим струмом, стандартом і призначенням.\nДля того, щоб упевнитися в правильному виборі, необхідно заздалегідь вивчити поради виробника автомобіля і для підстраховки виміряти майданчик, передбачений для встановлення АКБ. Придбаний прилад при невеликих витратах буде працювати досить довго, якщо параметри приладу будуть відповідати порадам фірми виробника авто.\nЯкщо ви налаштовані заощадити кошти, то ви можете спробувати купити АКБ на Alfa Romeo 166 2.5 бенз. меншої потужності. Але при цьому варто розуміти, що вона майже точно прослужить менше і ймовірно буде погано справлятися з холодними температурами. Придбання ж акумулятора більше рекомендованої потужності, також зменшить період експлуатації елемента. У зв'язку з цим набагато надійніше купувати батарею з характеристиками рекомендованими фірмою виробником машини, а не проводити експерименти з ємністю батареї.\nА щоб підвищити період роботи приладу після встановлення не забувайте стежити за чистотою корпусу і клем, затяжкою і надійністю фіксації контактів. За рівнем заряду також необхідно стежити.


Начальника Миргородської РВА затримали за підозрою у хабарництві | ІРТ Полтава\nНачальника Миргородської РВА затримали за підозрою у хабарництві\n21 травня 2022, 15:17 Життя міста\nПро затримання начальника Миргородської районної військової адміністрації повідомив очільник області Дмитро Лунін. Йдеться про Віктора Іваненка. Його підозрюють у вимаганні та одержанні хабаря у 500 тисяч гривень.\n«За попередньою інформацією, керівник військової адміністрації обіцяв за півмільйона гривень не чинити перешкод для провадження бізнесу місцевого підприємства в умовах дії правових обмежень воєнного стану», — повідомив начальник поліції Полтавщини Євген Рогачов.\nЗа повідомленням, чиновника затримали після перерахування підприємцем частини хабаря на вказаний рахунок.\nЙому оголосили підозру за ч. 3 ст. 368 ККУ — одержання неправомірної вигоди службовою особою, яка займає відповідальне становище, у великому розмірі, поєднане з вимаганням, йдеться на сайті обласної прокуратури.\nЯк зазначають у поліції, санкція — від 5 до 10 років ув’язнення з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.\n«Ми зі свого боку вже готуємо документи на звільнення начальника РВА», — повідомив очільник області Дмитро Лунін.


Регіональне ТБ та радіо – чи можливо стати незалежним від місцевої влади — Тексти.org.ua\nЯк бачимо, доходи навіть не варто співставляти із витратами, то ж говорити, що влада невеликого закарпатського містечка володіє каналом заради комерційного прибутку від нього – взагалі не варто.\nДиректор «ТРК Виноградів ТВ» Ярослав Роспопа у розмові з автором про ситуацію зазначив, що історично склалося так, що реально без допомоги міської ради канал працювати не зможе. Власних доходів від реклами мало. «Телебачення самоокупним не може бути у Києві, не те що у Виноградові», – констатував Ярослав Роспопа. Водночас на питання – як же ж далі, – директор нагадав про те, що з 1 липня в Україні має зникнути аналогове ТБ. І от для переходу на цифру у місцевого каналу грошей нема – ні на ліцензію, ні на обладнання. Тож, прогнозує директор, скоріш за все колектив, який наразі складає менше 10 чоловік, у майбутньому працюватиме як продакшн-студія і розміщуватиме матеріали на Інтернет-ресурсах. Ярослав Роспопа висловив сумнів у тому, що канал зможе існувати на добровільні пожертви від місцевих жителів. І наостанок додав: на колектив ніколи не було тиску щодо інформаційної політики від місцевої влади.\nТо що ж робити в принципі із регіональними ТРК, які належать місцевим радам України? Теоретично, можна законодавчо зобов’язати органи місцевого самоврядування вийти зі складу засновників юридичних осіб, які працюють як ЗМІ. Але тоді дійсно може постати проблема закриття місцевих ТРК через нестачу грошей – все таки видавати газету і забезпечувати телевізійний ефір – різні речі з точки зору витрат та окупності. І ситуація із ТРК «Виноградів ТВ» – один із прикладів цього.\nЗагалом, у проекті закону проглядається певна система стримувань і противаг щодо недопущення втручання чиновників у діяльність журналістів. Це радує. З іншої сторони, засновувати і фінансувати регіонального мовника, згідно із законопроектом, – це право, але аж ніяк не обов’язок місцевої влади. Тож є гіпотетичний ризик, що коли мер та депутати якоїсь громади дійсно не зможуть втручатися у реальну незалежну редакційну політику, журналістів не покарають за це гривнею. Себто – просто не виділять грошей на утримання ЗМІ. Але це вже залежить від того, наскільки буде популярний місцевий медіа ресурс і які емоції у виборців громади викличе можливість зникнення свого, місцевого ЗМІ.\nІлюстрація - з сайту journ.univ.kiev.ua\nБлог: Ярослав Гулан ТБ виноградів роздержавлення бочкай


ОДА: на Дніпропетровщині скорочують 20% посадовців РДА\n13 Грудень 2018, Київ 09:36\n22 Липень 2015, 11:24\nНа Дніпропетровщині стартує друга хвиля скорочень державних службовців: на 20% зменшать штати 22 райдержадміністрацій. Про таку заяву голови Дніпропетровської облдержадміністрації Валентина Резніченка у середу повідомили в облдержадміністрації.\nЗа даними ОДА, у середньому в кожній райдержадміністрації скоротять 20-30 службовців. Найменше працівників залишиться в Юр’ївській РДА – 66 держслужбовців, найбільше – в Апостолівській – близько 100. Такий штат визначається кількістю жителів у районі.\nЗагалом, як зазначили в облдержадміністрації, в райдержадміністраціях Дніпропетровщини після скорочення залишиться 1818 держслужбовців з 2273. За даними з ОДА, основними вимогами до посадовців наразі є «Правильний розподіл обов’язків, системний підхід до вирішення питань та готовність працювати для людей «правильний розподіл обов’язків, системний підхід до вирішення питань та готовність працювати для людей».\nНа початку липня на Дніпропетровщині звільнили 203 працівники облдержадміністрації, це 20% всіх працівників обласної адміністрації.\nРаніше прем’єр-міністр України Арсеній Яценюк заявляв, що уряд протягом 2015 року планує скоротити кількість чиновників майже на 50 тисяч осіб або на 20%.


Сьогодення Ківшарівського ПК | Газета франт\nСьогодення Ківшарівського ПК\nКоли в ці дні переступаєш поріг, заходячи до приміщення місцевого Палацу культури, то ніби потряпляєш у чарівне казкове царство Діда Мороза та Снігуроньки. Працівники культури цього закладу вже повним ходом ведуть підготовку до зустрічі Нового 2017 року та проведення святкових Новорічних ранків. Велике світле і просторе фойє дуже вдало і гарно, з неабияким смаком і вишуканістю прибране новорічним вбранням. Заходиш, дивишся, любуєшся, аж очі розбігаються. Словом, місцеві працівники культури, як завжди завчасно, вміло і творчо виконують свої обов’язки. Але найголовніше те, що все це вони виконують з любов’ю і повагою до відвідувачів. За це їм шана і вдячність ківшарян.\nВ перші дні зими в Ківшарівському Палацу культури відкрилася виставка дитячих малюнків на тему “Зимушка-зима”. Це роботи учнів колективу образотворчого мистецтва, що діє при цьому культзакладі, на чолі з керівником Логиновим В.В. Багато дитячих робіт так високомайстерно і вдало виконані, що приходить на думку радісна мрія-надія: можливо, в майбутньому у нас з’явиться свій знаменитий художник. І Харківщина матиме нових Репіних-ківшарян.\nКівшарянка Рибнікова Юлія Іннокентіївна – одна з найкращих і найактивніших читачок місцевої бібліотеки, яка знаходиться в приміщенні Палацу культури. Від роду їй 83 роки, а вона постійно читає книжки, журнали, газети. І ще особисто передплачує для себе періодику. По-своєму рухлива, хоча при ходьбі опирається на паличку-виручалочку, говірка, допитлива, жартівлива. На запитання, яке у неї новорічне бажання, бабуся-пенсіонерка каже: “Нехай мені і не добавляють пенсію, аби лишень довго носили мене мої старі ноги, аби могла і далі відвідувати бібліотеку, ходити до церкви. І щоб наше життя-буття було мирним та спокійним”.


Зокрема, в с.Обухівка Бердичівського району на території приватного домогосподарства чоловіки рили траншею для встановлення паркану. В процесі роботи вони викопали спочатку три вибухонебезпечні предмети, а через 50 м – ще три. Громадяни повідомили про них поліцейським, а ті в свою чергу, рятувальникам. Фахівці ДСНС ідентифікували небезпечні предмети як 45-міліметрові артснаряди.\nпопередня статтяЦієї весни в епіцентрі допомоги опинилися лікарні\nнаступна статтяЕпідемічна ситуація на Любарщині станом на 29 травня


Home / Світ / Європа / Президент Латвії звинуватив Росію у спробах відновити радянську імперію\nПрезидент Латвії Егіл Левітс. Фото: Ilmārs Znotiņš\nПрезидент Латвії Егілc Левітс заявив, що Російська Федерація своїм нападом на Грузію в 2008 році і агресією, що триває з 2014 року щодо України, демонструє намір відновити радянську імперію.\nПро це в середу, 26 січня, інформує сайт Delfi.\nНовий вимір агресивної риторики Росії є прямою ультимативною загрозою для НАТО та її членів, вважає Левітс.\nВін нагадав, що вимоги РФ включають і виведення сил НАТО з 14 країн-членів альянсу, які вступили до організації після 1997 року, і гарантії того, що Альянс не розширюватиметься.\n“Вторгнення Росії до Грузії в 2008 році та її агресія проти України, яка триває з 2014 року, демонструє намір відновити радянську імперію, що впала в 1990-1991 роках завдяки спробам пригнічених націй відновити свободу. Російське політичне мислення застряло в категорії, коли велич країни вимірювалася розміром захоплених територій, а Європа була поділена на сфери інтересів великих держав”, – наголосив Левітс.\nВін зазначив, що НАТО, як найсильніша організація з оборони демократичних країн, і Європейський Союз, як найсильніше економічне та демократичне об’єднання, ґрунтуються на взаємній солідарності.\nІ НАТО, і ЄС готові захищати свої цінності.\nЯк би Росія не намагалася, повернути колесо історії неможливо, вважає Левітс.\nПрезидент Латвії наголосив, що спосіб російського мислення та ґрунтовані на ньому вимоги до НАТО, країн-членів Альянсу та України неприйнятні.\n“Сферам впливу або зонам привілейованих інтересів немає місця в сучасній Європі та світі. Це суперечить світовому порядку, визначеному Статутом ООН, міжнародним правом, правом народів на самовизначення, основними принципами демократії. Кожна держава має право самостійно обирати свою оборонну політику, своїх союзників і організації, в які вступати. Країна, яка веде себе агресивно і хоче повернути втрачені часи, не зміцнює довіру своїх сусідів”, – йдеться у доповіді президента.\nЛевітс наголосив, що діалог західних союзників з Росією з метою спроби деескалації ситуації є бажаним, проте висловлені РФ вимоги не можуть бути основою для цього діалогу і навіть не підлягають обговоренню. Є можливості шукати в діалозі окремі точки дотику, наприклад, питання контролю за озброєнням та запобігання інцидентам.


Трістан 1946-9 | Дівчата райської яблуні ~ Dziewczęta rajskiej jabłoni ~ Girls of the Apple Tree of Paradise\nГоловна » Марія Кунцевич. Трістан 1946 » Трістан 1946-9 » Трістан 1946-9\nЯ не відповів ані «негайно», ані потім. Жінки взагалі люблять задавати питання. Ану ж станеться чудо і правда виявиться неправдою? А що мати й Кася зробили, щоб сталося чудо? Мати зі мною не поїхала; її тримали в Пенсалосі гарненький котедж і спогади про те, чого вона зовсім не цінувала, поки не втратила. Батько кохав її, Фредді, напевно, теж кохав. А вона почала цікавитись ними аж тоді, як обох не стало. То, може, було б і мені зачекати, поки умру? А Кася… Як охоче повернулась вона до Бредлі! Її лиш одне турбувало: чи залишить професор у себе місіс Меддок і Ернеста. Я б не віддав її Бредлі, ладен був навіть іще поневірятись у тому проклятущому Лондоні, та бачив, що набрид їй, що вона вже сита моїм коханням донесхочу. Чистоти їй, бач, забажалося. До старого мудрія схотілось. Вона гребувала і собакою, і пам’яткою моєю — тим пранцюватим язиком, і моєю Польщею. Що ж, міс Кетлін Мак-Дугалл розсудила розумно. Навіщо їй мучитись на Ерлс-Корт з якимись переміщеними особами? Бредлі вигнав її ворогів, і все гаразд, більш їй нічого й не треба. Драггі пише, як новоспечена леді Кетлін удає з себе наукове світило, бо старий нашпиговує її своїми ідеями.\nЗ роботою — а місце підходяще, я вже відклав двісті доларів — допоміг брат Кейт, Бернард. Якби не він, я б і запрошення не одержав. У війну він служив в Англії, в авіаційній частині, де були й поляки. Кейт щось там йому про мене ляпнула, і він одразу: «Треба його викликати сюди. Союзники Польщу зрадили, нехай хлопець тут зіб’є копійчину». Сам мене зустрічав у Нью-Йорку на причалі. Чую: гукають у мегафон моє ім’я, вийшов з юрби пасажирів, митникам роботи зі мною було небагато, а біля порту стояв його «каділлак».\nБернард повіз мене не до Кейт, а до себе. В Манхеттені на двадцять шостому поверсі в нього розкішна парубоцька квартира, вікна дивляться в різні боки, на дві річки, глянеш униз — люди бігають малесенькі, до тебе їм годі добратись, ти високо-високо, поряд тільки сонце, за одною річкою сходить, за другою заходить, світло вливається у вулиці, мов у провалля, а вночі можна рукою дотягнутися до місяця. Бернард каже: «Ось тобі кімната, окрема ванна, живи, брате, скільки схочеш».\nУвечері прийшла Кейт у брудних штанях і светрі під шию, розсілася на Бернардових атласах, попіл струшує на килим, випили ми багатенько віскі, без нічого, не розбавляючи, а мені чудно: де ж та гігієна, до якої вона привчала дочок у Пенсалосі?\n— Діти здорові? — питаю.\n— Здорові, але такі неслухи, — каже. — Важко виховувати дітей без батька.\nОго, думаю, це вже щось нове.\nДругого дня пішов на біржу праці. Бернард сердився: «Горить, чи що? Відпочинь, квартира ж безплатна». Але я не хотів сідати йому на шию. З тих грошей, що Подружка дала на дорогу, лишилось якраз стільки, скільки треба на вступний внесок до профспілки мулярів. Прийняли мене. Недалечко від садиби Кейт,на Лонг-Айленді, одна фірма саме розпочинала будівництво шикарного району, набирали робітників, Бернард замовив за мене слівце.\nКейт частенько приїздила на будову верхи, і це мені сподобалось, тобто не вона сама, а те, що коней любить. Навколо бульдозери вивертають дерева з корінням, риють землю, аж нутро її видно, мов у людини на операційному столі. Машин сила: всякі крани, бетономішалки, фургони, ваговози стоять, приготувавшись до атаки, саме залізо, бензин і гуркіт. Кінь там ні до чого, хіба що для краси. І це мені теж сподобалось. Кейт, відколи їй дісталося дядькове багатство, вдягається, як старчиха, верхи приїздить у витертих джинсах і светрі. Пам’ятаю, колись казала, що у Штатах житиме на якій-небудь фермі або в рибалок, як у Пенсалосі. Де там! У палаці живе. Якби я був там швейцаром, то й на поріг її не пустив би — волосся нечесане, одежа в дірках та латках. І це мені теж сподобалось. Аж надто гарна була моя Кася, надто чепурна, надто дженджуриста.\nУ Кейт груди високі, гордо так випинаються під светром. Роботяги на будові свистіли їй услід і мені кидали солоні слівця, я розумів п’яте через десяте, але навмисно у всіх на очах допомагав їй злізти з коня, і ми йшли в кущі покурити, аж якось майстер намилив мені чуприну, і вона більше не приїжджала. Запрошувала: живи в мене, можна за плату, на роботу буде близько. Я не схотів. Найняв кімнатку в невеличкому готельчику при дорозі, над баром, знизу чути гомін, музику, під музику хороше було думати про Касю.\nБернард до мене частенько навідувався. Розказував, як літав бомбити Бремен і Кіль і як одного разу німці засікли його прожекторами, засліпили, був би гробонувся, якби один поляк на своєму «Спітфайєрі» не вивів його. Страшенно польських льотчиків хвалив. Сидимо, було, внизу, в цьому гадючнику, цідимо джин з тоніком, він розказує, я слухаю — полюбив цього чолов’ягу, так кумедно вимовляє «холера», це «х» аж клекоче йому в горлі. Іноді він гнав мене нагору. Загадував надягти темний костюм, порпався в шафі, вибирав краватку. «Кейт чекає, поїхали в Нью-Йорк».\nїхали всі однією машиною, і Кейт сідала не з ним, а ззаду, біля мене. Заходили в яке-небудь нічне кубло, найчастіше то був клуб, — на столиках горять свічки, на естраді негри в рожевих смокінгах, блищать зуби і мідь оркестру, офіціанти священнодіють, за столиками пики пещені, бундючні, і серед усього цього Кейт, напівгола, з розпущеними косами до лопаток. Ніби сукню обсмикує, а сама під столом шукає мою руку або товче підбором по литці. Мені це не подобалось. Танцювати я не хотів. Бернард одразу в’янув, дивився запитливо: «Чого ти сердишся?»\nА мене насторожувало, що ці мільйонери упадають коло такого бурлаки, як я. Чого, думаю, їм від мене треба? Не раз просиджували ми так аж до ранку, Кейт може сама півпляшки горілки вицмулити, і по ній не знати, тільки все більше блідне. Зате Бернард, коли уп’ється, неодмінно повинен когось обожувати. Як не польських льотчиків, то офіціантів або яку-небудь шльондру з наліпленими віями. Кожному тицяє в руку долари, мало не плаче, благає, щоб узяли. Сміх, та й годі. Я запихав Кейт у панчоху зелені папірці, вона виймала їх і клала Бернардові в задню кишеню штанів — так ми з нею розважались, а він нічого не помічав.\nЗгодом мені розповідали різні люди — і наша барменша, і один майстер, який колись служив конюхом у їхнього дядька, — що це пропаща сімейка. В часи сухого закону батька посадили за бутлегерство. Всілякими крутнями статки врятували, батька з в’язниці витягли, але він скочив з дев’ятнадцятого поверху на сороковій вулиці. Мати хвора на меланхолію. Півроку в санаторії, півроку на волі, тоді плаває на яхті з компаньйонкою, читають разом біблію й моляться. Главою родини був дядько. Після війни він помер, і Кейт повернулася з Європи з двома нешлюбними дітьми. Добра, квартир, акцій у них — хоч греблю гати, а щастя ні на гріш. Спільники батька видали, приятелі пограбували, рідня не прийшла на похорон — тепер вони нікому не вірять. Кейт Уокер заміж не хоче, розводить коней і виховує своїх байстрючок, Бернард пиячить і фінансує п’єски на Бродвеї, які за тиждень сходять зі сцени.\nЯ одним вухом слухав, а другим випускав, бо сам був іще в Труро — минуле жило в мені, вночі прокидаюсь, на плечі щось важке — Касина голова. Вдень дивлюсь на жінок і з нею порівнюю, американки мені все одно що манекени у вітрині. І цвяшком стримить у мозку: чому ми розсталися? Сьогодні здається — вона в усьому винна, завтра себе звинувачую. Але ні разу не спало на думку, що так воно й має бути. Завів у рамку її фотографію, поставив біля ліжка. Хазяйка питає: «Це хто?» — «Дружина», — кажу. Само якось з язика злетіло. І тоді така злість мене взяла: чому ж ми не домагалися розлучення? Чому вона й досі дружина Бредлі? Кляну весь світ, а потім давай сам себе втішати: ну, дружина, то й що? Їй всього двадцять три роки, мені двадцять п’ять, а йому сімдесят, — у нас попереду все життя. Послав у Пенсалос листівку: «Привіт тим, хто мене пам’ятає».\nТиждень минає, другий, я щодня лечу з роботи, скільки є духу, питаю хазяйку: «Нема листа?» — «Нема». Ах, так, місіс Бредлі не бажає навіть відповідати. Місіс Бредлі вже все забула… З цього й почалася знов моя хвороба. На будові я спочатку підносив цеглу, махав кельмою, швидко навчився, платили добре, і все було гаразд. А як Кася не відписала, невдовзі чую — не можу зігнутись, аж зуби зціплюю, щоб не стогнати. Хлопці дивуються, чого це я потом умиваюсь, а то з болю. Зміїв язик — воєнна моя пам’ятка — тепер знову труїв мене. Кася наказала викинути його; разом з ним я викинув усе своє минуле, і ось воно мстилося: пам’ять за пам’ять. Заради Касі я забув Польщу, тепер Кася забула мене. Я дозволив Кейт приносити в готель обіди. Не раз вона підсідала до мене на ліжко… а я не міг себе присилувати, ну ніяк, відсунусь і патякаю казна-що, баки забиваю.\nБудову довелося покинути. Тепер я мав час на роздуми. Отож сиджу собі та й думаю: що я роблю на цьому хваленому Заході, та ще й за океаном, у дядечка Сема? Всякі акробатичні номери витинаю? Гарую до сьомого поту? А там, у\nПольщі, хлопці на все чхають і в героях ходять. Ох і лаяв же я себе, що покинув у Подружки альбом із знімками спаленої Варшави. Тут, на Лонг-Айленді, будинки — чисті торти з глазур’ю. Перше ніж новий господар чи пожилець одержить ключ, йому вже й газони розіб’ють, і дерева насадять, під вікнами азалії цвітуть, не дай боже, щоб ніжки землею забруднив, — усюди травичка, бетон, білий пісочок. Сміття з будови зразу вивозять, щоб нічого не разило очей. Унітази поставили кольорові, туалетний папір дібрали в тон — нужника від кухні не відрізниш, кухні від салону, все блищить і пахне лавандовим милом. А я взяв та й розказав цим американцям, як у Варшаві під час повстання люди йшли каналізацією, стічними каналами, по шию в лайні. Кейт як почула, прожогом в убиральню, ригати. А потім взяла мене за руку й каже:\n— Нікому не розказуй таких речей. Мене це не відштовхує, я теж бабралась у всякій гидоті, мій маркіз був справжня тварюка. Але взагалі люди не хочуть знати, що немає меж людському падінню. Вони не допускають, що можна пережити таке, а потім лягти з жінкою в ліжко. Для цивілізованих людей це дико, розумієш?\nМені аж дух перехопило.\n— А я що, хотів таке пережити? Задоволення від цього мав?\n— Знаю, знаю, читала про це. Заради ідеї, з любові до батьківщини йшли на все. Але мене цікавить ось що: чим батьківщина винагородить тих, хто заради неї бродив у лайні? Яка їм буде заплата? Напевно, така сама, як мені від мого маркіза: відраза до всього на світі.\nЯ злякався. Злякався Кейт Уокер з її голою спиною й жорстокими словами. І цієї країни з рожевим папером для підтирання, всього світу заново злякався. Може, навіть дужче, ніж варшавської Анни без обличчя. Тоді я, ідіот, думав: махну до матері. На Захід утечу. А тепер я вже на Заході й тікати більше нікуди. Вночі, було, умовляю себе: ну, чого ти, дурню, боїшся? Хіба тут погано? Такий бельбас, без освіти, всюди мусить гнути спину, але все одно за рік-два почнеш ставити власну хату, бо тут робітник більше заробляє, ніж в Європі інженер. Ходиш собі, де хочеш, їси, що хочеш, скрізь чистота, лад, сміттяр ти чи міністр — однаково, кожний ляскає тебе по спині: «Hi, Joe!»\nПаспорт — зелена карточка в рамочці під целофаном, як трамвайний проїзний квиток. І покажеш тільки тоді, коли надумаєш з’їздити в Канаду. Вільна країна, кат би її взяв, куди вільніша, ніж Англія.\nЯк молитву, щоночі повторював я собі цю казку, але страх однаково сидів у мені, не в череві й не в голові, а десь глибше, біс його знає де — може, в минулому. Так мене злякали ці жорсткі слова! Що батьківщина — пустий звук і без платні нічого робити не варто. І оте «чим батьківщина винагородить» зав’язло в мізку. Засинаю й відразу прокидаюсь, болить мені, а крикнути не смію, боюся захлинутись лайном, сідаю на ліжку й раптом згадую, як я пишався собою, і танк згадую, і канали, і партизанський загін, і змія… І як у таборі в німців чекав на міжнародний трибунал, думав, орден мені начеплять. За що? Луснеш зо сміху! За те, що наковтався лайна? Ні, розумно зробила Кася, що викинула пам’ятку: для цивілізованої людини дико зберігати таку мерзоту.\nАле ж мене Кася тоді не викинула, як колись казали «зі свого серця». Не трибунал, а Кася мене нагородила. Три роки зі мною мучилась, і ані слова докору. В Пенсалосі, коли ми прощалися, сказала: «Якщо будеш нещасливий, я до тебе приїду».\nНу то я сідаю й пишу: «Касю, поперек у мене болить, не можу так гнати, як хотілось. Перепочину трохи, а тоді знов наймуся на дві роботи, щоб ми швидше були разом, але я й тепер заробляю непогано, продаю підтяжки у Вулворта».\nПослав листівку. Думаю, здогадається, що в мене болить не тільки поперек. Може, першої листівки Кася не одержала?\nПодружка хотіла, щоб у нас все скінчилось, то, може, не віддала листівки? А тепер Подружці стане жаль мене, і вона вже напевно віддасть. І Кася все покине й прилетить. Або хоч напише листа тими нашими словами, що були мені як ліки, як обійми.\nІ знов біжу після роботи додому, мов очманілий. Не листа чекаю, а Касю. Вона хотіла, щоб я без неї був нещасний, от я й написав, що без неї хворий, чого ж іще? Чекаю терпляче, бо жінка їхатиме довше, аніж лист іде. І на тринадцятий день дочекався — не її, а листа. Розриваю конверт, мало того листа не проковтну. І що ж вона пише? Що ладна жити ще хоч п’ять років! Мене мов громом ударило! Ага, так он воно що? Побачимося через п’ять років. Значить, коли рак свисне. Чужому нещастю співчуваєш, коли сам нещасний. Вона б до мене приїхала, якби Ернест і місіс Меддок лишились у Бредлі. Не їде, бо і без мене щаслива. Ясно як божий день, еге ж?\nУвечері я попросив Кейт прийти й помасувати мені поперек. Велику надію покладав на неї, дуже хотів, та даремно. Кейт… Ну що мені Кейт? Тільки й того, що ім’я те саме — Кетрін. Де їй до Касі! Руки в неї гарні, білі-білі, в Касі ширші й смуглявіші, але Касині руки іскри крешуть, а в Кейт долоні, мов ганчір’яні. Побули ми з нею годинку. Тільки вона вийшла, чую — помираю.\nНі, я не помер. Бернард привів лікаря. Поклали мене в шикарну лікарню, панькалися хтозна-як. Кейт приносила котлети з булкою і аррlеріе — їсти можна. За тиждень вирвавсь я звідти, приходжу на будову, вони кажуть — підожди до першого. А тим часом Бернард знов за мене взявся. Матінка їхня саме була в Нью-Йорку, і от Кейт з братусем повезли мене до неї, на П’яту авеню. Стара живе напроти Сентрал-парку, сама займає цілий поверх. Внизу, у вестибюлі, букети в мармурових вазах, швейцар у сюртуці з галунами, ліфти ходять безшумно, скрізь тихо, як у могилі. І бабця теж тиха. Сидить на дорогій канапі, маленька, сіра, навіть дихати боїться, тільки крадькома поглядає з-під сивих брів то на мене, то на Кейт. Бернард стрекоче їй над вухом, мене вихваляє, про поляків щось торочить, а вона ніби й не чує. Бернард каже:\n— Знаєш, мамо, акції піднялись, я накажу полакувати твою яхту й випишу тобі кухаря з Франції, а то твій негр, Ледвел, колись отруїть тебе своїми помиями.\nВона трясе головою.\n— Ні, ні, Ледвел баптист, як і я, з кают-компанії ми зробили каплицю і разом молимося. Французи вірять у Вольтера, француз мене отруїть. — І повертається до мене: — А ви вірите в бога?\nЯ розгубився, хто ж його знає, вірю я в бога чи ні. Схилив голову, а вона, мабуть, подумала, що я кивнув, бо своєю худенькою ручкою доторкнулась до мого плеча й жвавенько залепетала:\n— Це добре, дуже добре, що ви вірите в бога. Дорогий мій хлопчику, тільки бог дарує нам спасіння, на нього вся наша надія, на людей надіятись не можна… Мої діти нещасливі, бо не вірять у бога, прошу тебе, не покидай їх.\n— Виходить, мамо, з диявольських лабетів нас все-таки вибавить людина? Оцей юний Майк?\n— Ні, ні, — затріпотіла бабця, — він не спасе, але своєю вірою в бога допоможе вам боротися з дияволом.\nЯ сидів собі тишком-нишком. Ну і дуже скоро з’ясувалося, якої допомоги в боротьбі з дияволом від мене сподівались. Тільки-но ми вийшли від побожної матусі, Кейт майнула за покупками на П’яту авеню, до «Сакса», а мене Бернард потяг у шинок. Підливає мені, в очі заглядає.\n— Тобі сподобалась місіс Уокер? А ти, шельмо, їй дуже до вподоби припав. Такого святенника з себе розіграв, що ну, тепер вона молитиметься, щоб ти одружився з Кейт.\nМене наче хто дрючком по голові тріснув. Але взнаки не даю, зводжу все на жарт.\n— Якби молитви твоєї матінки доходили до бога, — кажу, — ти зараз сидів би не тут, а в конторі вашої фірми. (Фірма «Уокер і К°» за нажиті на контрабанді грошики тепер кораблі будує).\nВін тільки рукою махнув.\n— Чхав я на контору! Тих грошей, що в нас є тепер, нам до кінця життя вистачить. І задля кого мені надриватись? Дітей у мене нема, а про закордонних байстрят Кейт хай піклуються їхні татусі. От якби Кейт народила дитину тут… від законного чоловіка, який мені подобається…\nПісля другої чарки очі в нього зробились масні, він хилився до мене, ніби хотів обійняти.\n— Брате, — белькоче, — поляки — народ тямовитий. У нас в авіації говорили, що польські техніки з бляшанки з-під сардин пропелер змайструють. Брате… Місіс Уокер правду казала…. Я зроблю тебе директором фірми, бо теперішній (а я віце-директор) — чистий диявол. Він уже скупив третину наших акцій. Я з ним не справлюся, тут польський партизан потрібен.\nКілька днів я ходив як дурний, у голові одне: ушиватись, чимскоріше, до Касі. Де й поділися всі мої образи. «Чого ти від неї хочеш? — картав я себе. — Сам же віддав Касю Бредлі, тепер вона б’ється, як риба в сіті. Про що їй писати тобі? Куди рватися? Знов бідувати? І яке ти маєш право судити її за те, що вона схотіла пожити в розкошах? Таж від тебе вона не жадала анічогісінько: ні опори, ні спасіння душі, ні дитини…» Згадав, що й Партизана Кася жалувала, тільки запаху псини не любила. На новій будові роботи ще не почалися, хоч погода на Лонг-Айленді стояла гарна. Вільного часу в мене було багато. Боячись зустрічі з Кейт, я їхав на метро в Манхеттен і вештався по Другій авеню. Шукав по крамницях з усяким мотлохом різдвяний подарунок для Касі — такого песика, щоб і псиною не смердів і настроював на веселий лад. Таки надибав. В одній крамничці, де продавалося різне залізяччя, стояв на полиці фарфоровий собака, кудлатий, з дуже кумедною мордою — трохи скидався і на Бальзака (я бачив у мами фотографію), і на селючка-хитрячка, що вихилив чвертку горілки. Купив. Старанно запакував. Вислав.\nВсі свята я відкараскувався від Уокерів, як тільки міг, усе уявляв собі, як Кася тішиться моїм песиком. І знов чекав, чекав… Терпляче, без злості. І що? А нічого. Десь аж у січні одержую листівку: «Спасибі за песика. Гарний. Ми з ним обоє будемо тобі вірні». Оце і все. А мій поперек, мої муки, нудьга моя — то все пусте. Про вірність мова. Вона буде вірна мені під боком у старого чоловіка, за океаном. Цілих п’ять років. Та яка в біса вірність, коли я тут, а вона там? Плюнув і ногою розтер.\nУ відповідь на другу мою листівку мама написала, що готова приїхати, навіть скількись грошенят прислала. Я, щоправда, не відповів, але чого варта мати, якій все треба розжовувати? Подружка… Не знаю тільки чия — моя чи вже Касина?\nНастали холода. Я лазив, як сонна муха, роботи на будові не припиняли, бо снігу не було і мороз невеликий. Уокерам, як і раніше, я старався на очі не навертатись. Познайомився з лікарем-поляком, новим емігрантом, щосуботи їздив до нього на лікування, від уколів полегшало. Під час війни він був в армії Андерса, а його дружина — в АК , приїхала до нього в сорок сьомому з маленьким сином, якого він до того не бачив. Запросили мене на обід у неділю. Лікарша, Калина, давай мене розпитувати. Виявилося, що в підпіллі вона діяла в одній сімці з моїм батьком. Я й собі спитав її про наших хлопців. Калина гостра на слово.\n— Генек? — перепитує. — Кличка Яблучко? Це яблучко досі вже, мабуть, згнило в тюрмі.\nЯ витріщив очі.\n— В тюрмі? Хто ж його туди запроторив?\n— А наша влада. В Люблінський замок.\nЯ аж підскочив.\n— Та ви що, — кажу, — це ж геройський хлопець. Легені прострелені, а він ще шпарить німців з автомата, його до «Віртуті» представили.\nВона в сміх.\n— Але хто представив, лебедику? Представили, та не ті, ось де заковика. Він же німців шпарив не лівою рукою, а правою. За такі помилки наших героїв відправили на лікування в тюрму.\nПопоїв я борщу і зраз із кашею — Калина всюди з собою Польщу возить — та й вернувся у свій барліг, сиджу та й думаю, який тісний став для мене світ. В Англію податись не можна, бо Кася дала обітницю п’ять років зберігати мені вірність по той бік океану. В Польщу — теж, бо там я німців стріляв правою рукою, а не лівою. Дві ночі підряд я пив унизу, в барі, якісь типи мене частували й плескали по плечу, я теж частував і по плечу плескав, поки нарешті на світанку Сіссі, барменша, затягла мене нагору, в ліжко. Я заснув, приснився мені батько. Худий такий, сивий, розмазував пальцями кров на грудях, а я бридився, кричав: «Чому ти погано вчив мене, чому не зробив лівим? Через тебе я стріляв правою рукою, через тебе тепер хлопці в тюрмі гниють!»\nВін схопив кочергу й замірився на мене, але не вдарив, не мав сили, і заплакав. «Не бачиш, сину, що я вбитий? Я вчив тебе того, чого мене навчив мій батько: головне — це народ».\nЯ прокинувся. Згадалася наша ранкова розмова того дня, коли він дістав три німецькі кулі.\n«Для мене тепер усе запізно, але ти, Міхале, пам’ятай: головне — це людина. — І додав: — Жінка теж людина, так, теж людина…»\nНа роботу я не пішов. Ходив з кутка в куток, сперечався з батьком. «Що ж важливіше, чорт забирай, — народ чи людина? Вирішуй, старий!» Я ж у цю дурну історію теж через нього встряв, хотів «рятувати людину». І все вийшло кепсько. Народ від мене відвернувся, міс Кетлін Мак-Дугалл продалася багатому дідугану. Де ж вихід із цього глухого кута?\nНа третій день я подзвонив до Кейт, у травні ми одружились.\nЗдається, це було вчора, здається, під полудень, здається, тепер серпень, здається, Дезі накривала стіл для ленчу, і я, проходячи холом, чула дзенькіт посуду, і ось тоді знадвору ввійшов цей чоловік, бо парадні двері були відчинені, в холі зимно, і з весни я загадую робити протяг, щоб приміщення прогрівалося, чужий увійшов замашистою ходою і поставив на кам’яну підлогу біля скрині дві важкі валізи. На ньому була картата жовто-коричнева кепка — такі колись надягали велосипедисти, довге пряме пальто, замшеві черевики, він скидався на іноземця, я ще подумала: в якій країні чоловіки тепер носять такі кепки, він мовчки скинув її, і в мені щось тьохнуло, волосся в нього було підстрижене йоржиком, потилиця високо підголена, шия струнка, міцна, страх яка знайома. Я відсахнулась, мало не впала, а він ступив уперед, ішов просто на мене, приказуючи: «Леді Кетлін мене не впізнає. Даю слово, леді Кетлін не впізнає мене».\nЯ тупнула ногою: «Замовкніть!» Так, я не впізнала його, не могла, не хотіла впізнавати, хоч цю шию пам’ятала, уві сні завжди цілувала цю шию, ніколи ця шия не переставала мене хвилювати, але тепер вона належала не мені, а Кейт Уокер. Я позадкувала. «Ви збожеволіли, — кажу, — ідіть звідси, я вас не знаю, не терплю божевільних».\nДжеймс, напевно, почув голоси, увійшов і теж не впізнав. І не тому, що в прихідця замість шапки хвилястого волосся йоржик, підголена потилиця й довге нетутешнє пальто, в цього чоловіка із знайомою шиєю було чуже обличчя — суворе, землисте, очі менші, нижня губа презирливо відкопилена, на лобі поперечні зморшки, зуби прижовкли, від носа до підборіддя пролягли дві борозни. Я мала право не впізнавати його, мала право не вірити.\nДжеймс запитав: «Вам чого треба?»\nЧужий розреготався: «Мені? Нічого не треба, я тільки хотів запропонувати панові професору деякі матеріали для наукового дослідження».\n«Ця розмова неодмінно повинна відбуватися в холі?»\n«Авжеж, повинна! З нахабою завжди слід розмовляти біля дверей, але щодо повинностей я хотів би дещо з’ясувати. Якщо секретарка молода й бідна, чи повинен старий король психологів на ній женитись? Чи повинна студентка заради багатого чоловіка покинути науку? Чи повинна жінка забути свого коханого, який подався світ за очі, щоб не заважати їй робити кар’єру? І чи повинна кожна людина, чоловік чи жінка, стати невиправною свинею? Чи я повинен, неодмінно повинен бути свинею? І ця леді Кетлін теж повинна?»\nДжеймс страшенно почервонів, він уперто не бажав його впізнавати, але й не покликав слугу Чарлза, не наказав: «Виведи цього чоловіка!» Просто сів на скриню й дивився на мене з докором, ніби це я привела в дім божевільного. Я не мала сили зрушити з місця, а чужий прискочив до своїх валіз, розчахнув їх і почав викидати на підлогу якісь речі, шовкові, золоті, срібні.\n«Ось, беріть, — сичав він, — тепер я багатий, привіз подарунки, може, леді Кетлін зволить прийняти від бездомного бродяги…»\nТоді вже я мусила його впізнати, так само він сичав і тіпався на Ерлс-Корт того вечора, коли зробив мені сцену через «Ательє Пітер», аж поки Партизан, знайшовши свого хазяїна, кинувся до нас, кудлатий, мокрий, і ми помирились.\nТак, я впізнала свого зрадливого коханого, свого рятівника, стрункошийого Трістана, чоловіка американки Кейт, польського бандита, впізнала, зненавиділа і вже ані хвилини не могла бачити його, крикнула: «Даруйте! Джеймсе, мені недобре», — і, перечіплюючись за розкидані речі, побігла до себе.\nВпала на ліжко, накрила голову шаллю, світло різало очі, в грудях неначе оберталися жорна й давили, давили… то безтямна, несправедлива мова розчавлювала мене, огидні слова: нахаба, кар’єра, свиня — довбали мозок, я витерла очі й здивувалася, що це не кров, ах ти, коханий, пропащий, голосила я, вимагаєш відповіді на лист без зворотної адреси, не розумієш, що можна любити на віддалі і ця любов краща, без бруду, без ревнощів, без мокрих кудлів, цю любов годі відняти, вона у мріях… Ох, плоть, створена для близькості, ти, хтива, невситима, ненавиджу тебе, ненавиджу!..\nДжеймс до мене не прийшов. Друїий мій батько не прийшов до мене, я чула, як зачинилися двері його покоїв, він страждав, видно, чаша переповнилася, йому вже несила нести тягар скандалів на своїх старих плечах. Я ніколи не мала батька, полковник Мак-Дугалл дав мені тіло, а Джеймс намагався дати душу, Міхал має душу, не знаю, звідки вона в нього, але він її не любить, душа йому ні до чого. Джеймс мені дуже потрібен.\nПлакати я не могла, звеліла Дезі подати професорові ленч у його кімнату, а сама поїхала до Подружки, боялася, що застану там того приблуду і заразом прагнула цього, бо хотіла помститись, навіть намірялася спитати в Подружки, хто наділив його душею — вона чи батько, і що то за душа, яку можна викинути на смітник.\nНе було його. Подружка його не бачила, хтось їй сказав, що Міхал п’є з рибалками в таверні «Люгер» і що його важко впізнати, вона саме збиралася туди, ноги в мене підломились, я ні про що не спитала, ми сіли на терасі, аж тепер я заплакала, а вона гладила мене по голові й шепотіла: «Ізольдо, не плач, ви ніколи не розстанетесь».\nУ травні, кажу, він розстався зі мною назавжди.\nА вона: зараз він прийде, почекай.\nЕ ні, більше чекати не буду, не схотів, щоб я чекала п’ять років, нехай тепер сам жде довіку і не діждеться!\nЯ втекла, повернулась до Труро, хтось уже прибрав речі, які приблуда порозкидав у холі, я не сміла спитати в Чарлза, де вони, не сміла зайти до Джеймса, до себе теж боялась іти, боялася ліжка, на якому ми з Міхалом кохалися тієї ночі, коли Джеймс чатував поряд, у великій спальні, а Ернест знайшов у моїй постелі — «злодія», я ввійшла до французької гардеробної і сіла перед туалетом, спиною до дзеркала. Іветта, перша Джеймсова дружина, видно, дуже любила парфуми, з шаф досі тягло ледве чутним солодким запахом.\nМісіс Меддок, прибираючи в кімнатах, щоразу частувала мене балачкою про те, які є безсоромні жінки — втираються в дім ученого чоловіка й давай коверзувати, спокою нема, всюди нелад, ні, така нерозсудливість до добра не доведе, коник-стрибунець мурашці не пара, заглядала в шафи, ніби там досі ховалися чиїсь скарги чи таємниці, махала ганчіркою, розполохувала скарги, виганяла таємниці, зловтішно зиркала на мене. Тепер я сиділа сама в цій прохідній кімнаті, по один бік за стіною було величезне, мов катафалк, Джеймсове удовецьке ложе, по другий — наша з Міхалом гріховна постіль, як мені зараз потрібна була опора…\nДжеймс увійшов зовсім нечутно і коли торкнувся мого плеча, я здригнулась, він сів віддалік на плюшевому пуфі й мовчав, мовчання било в мене свинцевими хвилями, я клякла, вмирала, конала повільно, не могла молити в бога швидкої смерті, нарешті Джеймс промовив: «Це я в усьому винен, хотів запрягти любов в одне ярмо з розумом. Я народився старим, завжди шукав молодості, я зробив фатальну помилку, ти вільна, Кетлін».\nТоді вся моя ненависть обернулася проти нього, я відчула приплив сили. «Неправда, — закричала, — я не вільна і вже ніколи не буду вільною! Ви з Міхалом наділи на мене подвійне ярмо, куди мені йти? Він мене віддав тобі, потім відняв, вимучив своїм коханням, скалічив і покинув, цей польський бандит, цей «Трістан» взяв собі за жінку іншу Ізольду, а тепер «король Марк», прийнявши мене з його рук, жене геть… Не піду звідси, нікуди мені йти».\nВиказала все і злякалася, бо то була моя правда, а не їхня, і ніхто не міг мені допомогти, зараз, думаю, Джеймс скаже мені збирати манатки, але він ніби повеселів, зітхнув і сказав: «Можеш залишатися тут, скільки схочеш», потім вийшов, а я насилу звелася з-перед дзеркала француженки й пішла до себе.\nНезчулась, як заснула. Прокинулась від холоду — вікно відчинене, надворі дощ, бачу, хтось стоїть поміж мною й вікном, високий, страшенно знайомий, в голові майнуло: вліз по даху, як тоді тікав, замахнулась на нього — іди геть! — і вже не встигла опустити руку, він перехопив її, притягнув мене до себе, я притулилась до чогось мокрого й холодного, і в очах потемніло, коли опам’яталась, ми стояли впритул, немов зрослися, в мене не було ні кісток, ні голови, серце гупало, по тілу розливався вогонь, удари пульсу оглушали, щастя переповняло мене вщерть, я боялася дихнути, щоб не розхлюпати його, він обіймав мене й осипав поцілунками шию, ми впали на наше гріховне ложе, земля розступилась і поглинула нас.\nЗапав вечір. Дощ перестав, ми стояли біля вікна й дивились на зорі, я спитала, нащо ти це зробив? А нащо ти раніше зробила оте? Але ж ти сам привіз мене до Труро, я з самого початку хотіла тільки тебе, а ти навіть не поцілував мене тоді на Піккаділлі, перед від’їздом до матері. Звідки я міг знати, що ти мене хотіла, ти ніколи ні про що мені не говорила, навіть потім, у Лондоні, про дитину не сказала. А ти? Хіба ти сказав, що в Беттерсі ті бандити мало тебе не вбили? Багато ти мені розповідав про себе, багато? Касю, навіщо слова? Ми хотіли розуміти одне одного без слів.\nСум гуснув разом з присмерком, вечір долав нас, стемніло, зорі були далеко-далеко.\n— Не втримала ти мене, Касю, не втримала, перша сказала — щось мусить змінитись.\n— Виходить, мої слова були тобі незрозумілі! Я хотіла, щоб ми змінились одне до одного, а не для інших, ти збирався рятувати людину, а ми жили, як собаки.\n— Як собаки? По-собачому, значить? — Гупнув кулаком у стіну. — Ну то я тобі скажу: собача любов найвірніша.\n— Ага, — скипіла я, — ось чому ти не вірив, що я чекатиму тебе п’ять років, сумнівався в моїй вірності собачій.\n— Яка ж це, в біса, вірність, коли ти в Труро з Бредлі, а я на Лонг-Айленді? — Прихилився до стіни й видихнув: — Брехня, все брехня, брешеш, як по нотах, я думав, ти не така.\nВін був неправий. Сам давно вже не вірив, що ми не такі, як усі, не вірив у вірність на відстані; мов собака, не вмів зносити розлуку, не пощадив ні Бредлі, ні мене.\nІ я теж була неправа. Щиро вірила, що Міхал не такий, як інші, що не присилає сережки, бо переборює власну натуру, для якої розлука нестерпна, рятує в собі людину, вірила в «інакшого» Трістана; вікно кануло в ніч, біла фіранка здималась од вітру, обліплювала наші обличчя, мов хустка святої Вероніки, щоб зостався відбиток. Я зірвала її, навіщо мені свідчення, коли день скінчився, сказала:\n— Ти не писав, і я не писала, бо ми перестали вірити словам, але чому ти не прислав сережки?\nВін здригнувся, відповів пошепки:\n— Касю, я перестав вірити твоїм порадам, ти звеліла мені позбутись пам’ятки… Касю, зміїв язик ожив, змій живий, тільки змінив шкіру, нема нічого інакшого, все у всіх однакове.\nОбійняв мене, я вже нічого не розуміла, знов ми лежали в ліжку, хто з нас був правий? Ніхто. Світало, Міхал знову стояв у вікні, готовий до стрибка, тільки любов, не знаю вже — собача чи людська — була права.\nЯ схопила його за руку.\n— Пришлеш сережку? Пам’ятай, я знов чекатиму.\nВін не оглянувся — плигнув.\nПеред весіллям я сказав Кейт:\n— Кагажино, мені подобається твоє ім’я, твої руки, те, що ти любиш тварин і вмієш обходитись без чоловіка. Це мені до серця.\n— Досить і цього, — згодилась вона.\nЗаради своїх нешлюбних дочок згодилась, аби вони нарешті могли сказати подругам, як їхнього тата звати і що він робить. Аби перестали дутися на неї за те, що не мають тата. Мені навіть подобались ці дівчиська, надто Інгрід, очі в неї прозорі, як у Подружки, в глибині ані цяточки. І ставивсь я до них непогано. Вони ж не мої, любити їх я не зобов’язаний. Старшу, Катаріну, кучеряву італійку, відразу порадив віддати до пансіону в Швейцарії, для її ж таки добра — надто липучі губи були в неї, коли цілувала мене перед сном. Інгрід цілуватись не любила.\nЯ працював у фірмі, посада не висока, зате мав вільний доступ за куліси і поміж ділом розкопав кілька махінацій — підпільницький нюх став у пригоді. Бернард заявив родичам, що я справжній маг. Купив я собі коня, ми з Кейт їздили по лісі — на Лонг-Айленді вони ще лишились, — або в Джонс-Біч, понад самим берегом моря, по мокрому піску, скакали мовчки, вдень ще було сяк-так. А вночі — біда. Спальня в нас була спільна, і хоч Кейт мене не займала, я був сам не свій, потерпав — ось простягне вона руку, а я мов дерев’яний. Отаке зі мною скоїлось.\nКоли Кейт приходила до моєї кімнатки над баром, я або корчився з болю, або відлежувався після приступу, і вона до мене претензій не мала. Згодом, як уже трохи піддужав, тіло моє раптом озвалося до цих білих рук, що розтирали мені спину, подавали питво, а в мені тоді все кипіло від злості на Касю, на себе, на увесь світ, потяг я за одну білу руку, за другу, жінка впала на мене — і сталося.\nПотім ми з нею ще разів кілька бавилися в ліжку, найпалкіше (але то був недобрий вогонь) — після Касиної листівки про п’ять років вірності.\nПо весіллі все зовсім інакше. Довгі години разом, спільне ложе, тіло, куплене у вічне володіння, спільні жадання. Не було в мене жадання, і барометр упав до нуля. Нарешті я сказав: «Не сердься, Кейт. Лікар мені заборонив. Ти ж знаєш — поперек… нервова система… Звелів берегтися. Пробач».\nДругого вечора хочу зайти до спальні, а двері замкнені зсередини. Прийшов слуга, провів мене до покоїв у другому крилі, там уже було постелено на твердій канапі. Я зітхнув з полегкістю, враз заснув, спалося мені так солодко, снилась Кася дівчиною, слухала липневої ночі симфонію Франка.\nІ от ці солодкі сни про Касю невдовзі довели мене до сказу. Вдень я тікав у контору, а вночі тягався по шинках, кінь мені остогид, собаку-боксера, якого подарувала Кейт, мало не закатував за те, що не схожий на Партизана, боявся заснути — тільки заплющу очі, руки самі шукають Касю, прибуває проклята сила, шукає виходу, розпирає мене, душить.\nОдного дня я лишив у конторі записку Бернардові: лечу на десять днів до лікаря-спеціаліста. Просив переказати Кейт. Та й полетів до своєї лікарки.\nУ Труро викинув ідіотського коника. Коли мати знайшла мене в таверні «Люгер», її мало грець не вхопив. Але від серця відлягло: Кася досі була моя.\nВертався назад, мов очамрілий. Кася була моя, але стояла на своєму: чекатиме п’ять років. Подружка каже, що я повинен загартувати характер, стати справжнім мужчиною, та й про Бредлі не можна забувати. Касю, Касю, дурненька моя, якого ще мужчини тобі треба? Такого, як я, ти все одно не знайдеш. Бредлі? Старий хрін, ласий на чужу молодість, бо свою сам у собі витравив, він перед тобою тяжче завинив, ніж я. А Кейт? Кейт Уокер вийшла не за мене, а за «тата». Навіщо мені характер? Умерти й без характеру можна! Так я думав, дивлячись з літака на біле Ніщо поміж мною і світом — чужі країни, чужі води, люди, яких не видно.\nКейт не спитала, де я був. Хіба не однаково, де я був ці десять днів — на тому світі чи в Сан-Франціско? У нас з нею й так спільного світу не було.\nВечоріло. Я звелів віднести валізу в мій «особняк», ми повечеряли, випили кави, покурили. Кейт питає:\n— Що сказав спеціаліст?\nМене сміх розбирає, але я зробив кислу міну, відповідаю:\n— На жаль, нічого втішного. Звелів зачекати. Мабуть, це діло затяжне, треба набратися терпіння.\nПоцілував сумну білу руку й вийшов.\nЯ б і так не стулив очей, але зовсім не до речі припхався Бернард. Увійшов не постукавши, землистий, очі позападали, видно, без мене забагато пив, упав у крісло й захрипів:\n— Думав, ти вже не вернешся, тобі секс у голові, а тим часом Моррісон (це той злодій-директор) випер мене з правління, взяв іншого віце, вони затіяли якісь чортячі реформи, розірвали контракт з найкращим клієнтом, штучно знизили курс наших акцій, видно, хочуть скупити більшу частину, ти мусиш щось зробити, найкраще застрель Моррісона, тобі це за іграшку, ми доведемо, що ти псих, побудеш рік у дурдомі, а потім викупимо…\nВарнякав, варнякав, поки й заснув, але моторошно захропів. Я подзвонив і наказав слузі вивести його.\nІ закрутилась веремія. З самого ранку я пустився на вивідки, найперше хотів рознюхати, звідки вітер віє. Краще це, ніж думати про Касю. Дуже скоро довідався, що Моррісон уже видурив у старої Уокерші доручення на продаж її паю. Бабу справи фірми не цікавили, їй потрібні були гроші на будову баптистської каплиці в Кентуккі, в тому містечку, де вона народилась. Кейт давно вже не розраховувала на родинні капітали, зразу ж після оформлення спадщини відмовилася від своєї частки акцій, зате лишила за собою маєток на Лонг-Айленді, землю потроху розпродувала, а готівку потай пускала в діло: на себе витрачала небагато, скуповувала золото й полотна французьких імпресіоністів.\n— Ти не боїшся, що капіталізм гигне, а імпресіоністи всім остобісіють?\n— Тоді я теж гигну. А імпресіоністи мені остобісіли.\nЛишалось тільки здатися на бога. Яхта місіс Уокер плавала десь у Середземному морі. Я полетів у Марсель і надибав її недалеко від Канна. Стара зраділа, коли я піднявся з моторки на палубу, питає, що мене привело. Сон бачив, кажу. Бачив уві сні, що Моррісон Бернардовою кров’ю підписує угоду з дияволом. Вона перехрестилась, а я правлю своє: нарешті, мовляв, я дізнався — не вві сні, а наяву, — що за один цей Моррісон. Він із католиків, зв’язаних із сіцілійською мафією і Ватіканом. Їхня мета — підривати вплив американських протестантів і ширити папізм. Від імені родини я приїхав остерегти її, щоб вона не згоджувалась ні на які пропозиції Моррісона. А про доручення ніби й не знаю.\nНа неї аж трясця напала, зажадала доказів, я показав їй образок: папа сидить на троні, поставивши ногу на шию Вільямсу, засновникові першої баптистської церкви у Штатах, — що пояснюється відповідним написом. Це диво я придбав ще взимку, в тій самій антикварній крамничці на Другій авеню, де знайшов кухонного собаку для Касі. Так мене розсмішив цей образок, от я й купив його за двадцять п’ять центів. А старій кажу: викрав у Моррісона з письмового стола. Баба клюнула. Потім усі гуртом — вона, її компаньйонка Флора, кухар Ледвел і я — повечеряли гидесними консервами, проспівали псалми, і я повернувся до Нью-Йорка.\nЧерез тиждень у Манхеттені, вночі, коли я йшов з ресторану до своєї машини, на мене напали і збили на яєчню. Вдосвіта полісмен підібрав на тротуарі ледве живого й одвіз додому — в кишені у мене лежав конверт з моєю адресою і водійські права на те саме ім’я.\nПравда, Моррісон сам дзвонив направо й наліво, що стара Уокерша полізла назад після того, як я з’їздив до Марселя, і що тепер мені в Нью-Йорку не жити, але свідків нападу не було. А якби я зажадав розслідування, ФБР неодмінно перевірило б моє досьє у британському Скотленд-Ярді.\n— За тобою в Англії ніяких грішків не водилось? — допитувався Бернард.\n— Іди під три чорти! — (Одгикнулись годиннички).\nЯ лежав як колода, увесь забинтований, у гіпсі, отупілий від уколів, і мені було байдуже, хто ножем розпанахав мені живіт і чим йому за це заплатили — доларами в конторі чи стусанами в поліції. Кейт приділяла мені уваги якраз стільки, скільки треба, щоб лікар не розпускав пліток. Сльози Інгрід її дратували. Вона виставила малу з кімнати:\n— Тільки без істерик. Татові потрібен спокій.\nЗате Бернард трусився наді мною, як нянька.\n— Рідний брат не зробив би для мене стільки, як ти, Майку, — воркотав він. — Тепер Моррісону капут. Угоду розірвано, місіс Уокер уже заплатила неустойку. А без паю місіс Уокер Моррісон пропав, його дружки більше йому не вірять, з фірми він вилетить, ти станеш директором, а я — віце.\nКоли я був малий, мати іноді грала на роялі Баха, не пам’ятаю, фуги чи прелюдії, тоді я терпіти не міг музики, перед кожним уроком ховався під рояль, але Баха чомусь не міг пускати повз вуха. Кидав гру, книжку, їжу, мені ставало страшенно тоскно, але ніяк було звільнитись від цього почуття, від цієї музики, в ній весь час повторювалося одне й те саме, щось дуже важливе й сумне, зрозуміле тільки дорослим, я не мав сили тікати від неї, слухав, зціпивши зуби, часто засинав від утоми. Так було й тепер з Бернардовим туркотінням: я знав — там, де він живе, де народився й помре, саме те, про що він базікав, дуже важливе для дорослих. Тільки я не міг ані зрозуміти його, ані втекти, і прикидався, ніби сплю.\nБоляче було. Боліло глибше й ширше, ніж у Труро і в Лондоні. Від рани біль розливався по всьому тілу, і я не міг розібрати, що ж болить. Хребет став м’яким, розтопився серед м’язів, руки й ноги здерев’яніли, горло зсудомило, у грудях і в животі кольки, в роті гірко, голова гуде, я скиглив, мов цуцик, просив таблетку, але Кейт без дозволу лікаря не давала, і я проклинав її, хоч вона цього не заслужила, доглядала мене, робила все, що треба, не гидуючи, не відвертаючись. Якби я любив її, то, напевно, був би дякував.\nТаблетка помагала. Руки й ноги мертвіли, зоставалися тільки думки, і всі вони пахли по-різному: ягодами і нафталіном, бігусом і кінським гноєм, листям і жінкою. Слідом за цими запахами напливали думки. Кася мала свій запах, і Подружка теж. Думки про Касю пахли фіалками, про Подружку — нафталіном, про батька — тютюном. Партизана я не згадував, обрид він мені, бо Кася, коли клала в коробку те, що від нього лишилось, раптом побіліла й побігла в нужник. Не хотів я про нього думати, нехай собі гниє в англійській землі, на Ерлс-Корт, разом з моєю собачою любов’ю.\nБах… плаксива нудьга дорослих. Жебонить струмок, раптом уривається перед скелею — всотується углиб. І знов! Те саме, тільки на півміліметра вище, я пам’ятаю назву: хроматична гама — струмок обережно-обережно пнеться вгору, шукає дороги до неба… Маячня якась! Бах бреше, струмки збігають униз, час не може п’ястися вгору, хвилини жебонять, кануть, Бернард маячить, думки пахнуть то фіалками, то гноєм, а мені пливти нема куди, ні вперед, ні назад, не можу зіп’ястись, жебоніти, маячня, Бах…\nПісля уколу ставало легко-легко. Приходила Кася, казала: «Рятуйся, будь людиною! Забув, що тобі заповів батько?» Я сміявся: «Людина не я, а ти». Вона сердилася. Завжди сердилася, хотіла, щоб ми потім мирились. «Ніяка я не людина, я жінка, нащо ти віддав мене королеві Марку?» Ми знову сварилися. «Ти ж сама за нього вийшла». — «А нащо ти оженився на цій відьмі з білими руками?» І ми плакали одне над одним, з’являлася Подружка, всі розсідалися на терасі, вона розгортала платівку, шелестів папір, ми зникали, вже більше не були людьми, я був жеребцем, а Кася — кобилицею, селезінки в нас кевкали, ми бігли до джерела, Подружка спиняла платівку й волала: «Не пийте! Це отрута!» — і кидала її в море. В усьому цьому не було нічого страшного. І біль був приємний, як обійми. Коли так боліло, я жив.\nУ мене почалось якесь зараження, від антибіотиків я розпух і вже ні за чим не жалкував; казав батькові: «Бачив, на тебе напали троє і на мене троє. Тебе вбили за те, що ти хотів урятувати Польщу. А мені заповів рятувати людину, от я й пробував урятувати Кетлін, а потім Бернарда…» Батько гримав: «Як ти одягнений! Дженджикам у моєму домі нема місця!» — і замірявся кочергою. Мати підпливала на хмарині й забирала в нього з рук кочергу, в кімнаті залишалися пахощі парфумів «L’Heure Bleue», що відгонили нафталіном, та ладановий запах сигарет. Калина хихотіла: «Пане Піотре, кочергою махати теж треба вміючи! Було б не правою рукою, а лівою, тоді й дружина від вас не втекла б, і син не зв’язався б з капіталістами…»\nЗамучив мене Бах. Я зірвав пов’язку з ножової рани на животі, дзвонив і кричав. Очумався, бачу — Бернард тримає мене за руку. Я звелів випровадити Кейт.\n— Вона не підслуховує під дверима?\n— Ні-ні, пішла, вона теж стомилась.\nЯ не міг звестися на ноги і не міг чекати п’ять років, попросив його дістати з валізки коробочку з-під сигарет «Плейере», вийняв сережку, кількома словами оповів нашу історію й кажу:\n— Брате, передай їй це. Сам передай, нічого не кажи, вона словам не вірить.\nВін роззявив рота, думав, я марю, тоді я надряпав — косо-криво, бо рука тремтіла, — адресу в Труро і прізвище.\nА мені смішно. Ще й питає! Відомо, хто — Ізольда Перша.\n— Лікарка, — відказую. — Я тебе врятував? Тепер рятуй мене. Хай прилетить з тобою.\nВін огинається, дудукає щось, а я своє:\n— Я тебе врятував? Рятуй мене. — І знову пішов на дно, ще тільки встиг прохрипіти: — Якщо згодиться прилетіти, телеграфуй: white, якщо ні — black.\nМені погіршало, рана ятрилась, я не міг їсти, поруч у кріслі сиділа якась потвора і глузувала з мене, я не відрізняв Кейт од фіранки, над ліжком низько нависла стеля з пожма-каного, шелесткого паперу, по стінах бігали ящірки, язик не вміщався в роті, я силкувався його виплюнути, бо то був не мій язик, а зміїв, у мене була луската шкіра, я їхав на мотоциклі, хтось вискакував з-за дерева, сідав на мене верхи, душив, а я кричав по-польському: «Я людина, а не шваб, це не мій язик, можете його відрізати». Калинин чоловік приходив провідати мене, він чув.\nЯ звелів винести мене на балкон, звідти видно ворота парку Уокерів. Хоч стояла вереснева спека, я цокотів зубами і все виглядав, чи не їде на мотоциклі гонець із телеграмою. Линули хмарки, щебетали птахи, повітря світилось, потім темніло, минали роки. Два роки, п’ять років… Дочекався. Приїхав гонець на мотоциклі. Щось над ним лопотало, немов вітрило. Я заплющив очі, рипіла жорства, я ждав терпляче, вже виробив у собі характер. Увійшла Кейт з папірцем у руках і сказала: «Не розумію Бернарда. В телеграмі тільки одне слово: black. Тоді чорнота підступила аж до горла, і мене не стало.\nНе стало? Атож! Не стало для Касі. Але я не вмер. Мене очутили і знову відвезли в лікарню. Там коновали накинулись на мене і давай накачувати якоюсь новою отрутою, видно, помічнішою, бо рана раптом почала гоїтись, а я перестав чекати Касю. Чекав кашку, свої кілька капель бургундського, сиділку з качкою, чекав, коли принесуть термометр, коли прийде сон. Палату жіночка мені облагодила в лікарні — куди твоє діло, не палата, а салон, навіть телевізор поставили, і це мені подобалось. Кейт стала ласкавою, раніше ніколи такою не була. Мої руки, мої ноги знов ожили, я вмикав радіо, слухав, яка буде погода, і це мене цікавило. Кейт ще ніколи не була такою, навіть у моїй норі над баром, зазирала мені в очі й метляла хвостом, як Партизан. Дозволила Інгрід приходити до мене, мала сиділа біля ліжка й читала вголос казки Андерсена, найбільше мені подобалось про голого короля, я лежав та й думав: от і Кася гола королева, чотири роки я вбирав її в пір’ячко райської пташки, а тепер побачив, яка вона насправді. Послав сережку, признався, що вмираю без неї, — і що? Її нагота чорна, чорніша, ніж скатоване тіло Анни. Леді Кетлін воліє продавати своє тіло старому дідові, а якийсь там приблуда хай собі вмирає.\nІнгрід бубоніла, я думав про своє, і нічого мені не боліло. Приємно було позіхнути, кашлянути чи гикнути без болю, приємно без болю гордувати Касею. Кейт розповідала про коней, про мого боксера, якого назвала Аміго (чи не на честь італійського рибалки, Катаріниного батька?). Нічиї імена, нічиї батьки, ніякі країни, нічиї гріхи мене не хвилювали, бо все те було не моє, моїми були тільки руки й ноги, що згинались і розгинались без болю, живіт, що знову перетравлював їжу, спина, що могла зігнутись.\nЯ полюбив себе за те, що пережив батька, і змія, і бандитів, і кохання — полюбив свої здорові легені, здорову печінку, здорове серце, все своє схудле, бліде тіло. Відкидав ковдру, розглядав свої ступні, ворушив пальцями й дякував їм; потім переводив погляд на стіл, на килим — гарні, що й казати, і розмір, і колір в самий раз, такі спокійні, покірні, аж тепер я зрозумів, чому Подружка так возиться зі своїми меблями й дрібничками: вони не можуть зрадити, бо неживі.\nЛежав я, як пан, дивився то на килим, то у вікно, на хмари й дерева, як вони клубочаться і плинуть, хитаються і застигають, і мені не було діла до них, а їм до мене. Оте біле Ніщо між мною і світом сподобалось мені, я перестав боятись і знову поховав Пам’ятку, але вже не в землі і не в собі, а в тій білій ваті, що відділяла сьогодні від учора.\nНе пам’ятаю, який був день, коли з’явився Бернард. Я не мав охоти ні балакати з ним, ні розпитувати. Чому black, чому не white — хіба не однаково. Але він одразу взявся до діла. Каже:\n— Ну, хвалити бога, небезпека минула, почуваєшся ти, хлопче, непогано, тепер, мабуть, уже можна її привести?\n— Кого привести?\n— Як кого? Твою лікарку.\nМене аж у піт вдарило.\n— Вона тут? Прилетіла?\n— Звісно, тут. Тільки побачила сережку — це було там,\nУ Труро, — вибігла з дому, в чому стояла, потім уже твоя мати в Пенсалосі дала їй валізку й дещо з одягу. Я послав телеграму: «White». Ми приїхали в Лондон, назавтра вилетіли. Вже десять днів тут з нею морочуся. Прилетіли — і що далі? Ти в лікарні, а перед нею встояти важко. Аж надто жіночна ця твоя лікарка.\nВиходить, Кейт тоді підслухувала під дверима! Серце застрягло мені в горлі. То Кейт з білого зробила чорне!.. Я став задихатись. Бернард зарепетував: «Nurse, nurse!» Тільки мої руки й ноги ще не хотіли вмирати; мені зробили укол, я сказав:\n— Поклич Кейт, — і заснув, такий був знесилений. Не знаю, скільки проспав.\nРозплющую очі. Біля ліжка стоїть Кейт, в руках у неї миготять спиці. Так, вона зробила мені велику підлоту.\n— Нащо ти цю підлоту зробила? — питаю.\n— А що я мала робити? Дати тобі вмерти? Таж ця дівуха різала тебе тупим ножем.\n— Я й так умер, — бурчу.\n— Для кого? Для неї! А тепер житимеш для себе, і мені знайдеться місце при тобі.\nБернард горлав, Кейт горлала, сестра виставила їх, і я заснув.\nУвечері попросив покликати Бернарда. Прийшов він. Мовчить.\n— Де вона? — питаю. — Завтра вранці приведи її, брате, вивірити хочу.\n— Нема чого вивіряти, — відказує Бернард. — Вона заради тебе все покинула.\nМені стало млосно.\n— Все — це вже занадто, я всього не винесу, — відвернувся й заснув.\nСеред ночі прокинувся. Почувався кепсько, досадно стало,\nВже й спав добре, і майже нічого не боліло — а тепер починати все спочатку? З чорного робити біле? Вмерти для Кейт, воскреснути для Касі? Для світу, який мене виплюнув по той бік океану? Знов пережовувати зміїв язик? І чому, власне, Кейт не повинна була зробити підлоту, щоб мене врятувати? Кася всі свої провини ставила на карб мені, прагнула «красивого й чистого життя», Кейт ніколи не говорила про «красиве й чисте життя» і не мала його, я теж, на біса мені «все»? Хотів бути «не таким, як усі» — де там, зробив Касі дитину, а вона мусила її позбутись, бо дві старі гергепи обернули нас на Трістана та Ізольду, а моя мати згодилася стати Бранжьєною.\nНі, годі, набридло обманювати «короля Марка»! Набридло «виробляти в собі характер»! Ніколи Кася не буде вченим, а я не відбудовуватиму з попелу міст. «Усе» вмерло.\nПроспівав півень. Напевно, він був старий, жирний, із золотавим хвостом, та ще й дихавичний. Півень співав, а мені серце гатило в ребра. Шви на животі свербіли, по спині мурахи бігали, ноги були як лід. Моє ложе страждань було на селі, в лікарні для багатих. Півень побудив тварин, заіржав кінь, загавкав собака, і я раптом повеселів. Ще день-два, і я повернуся в ліжко до Кейт і покличу Аміго — хай гріє мені ноги. Кейт не гидує тваринами, не мріє про «красиве й чисте життя». Світало. Я всміхнувся. Навіщо мені люди, коли є тварини? Для них кожний день чистий і красивий.\n Привіт, Джо! (англ.)\n Яблучний пиріг (англ.)\n Фешенебельний універсальний магазин.\n АК (Армія Крайова) — підпільна військова організація на території окупованої гітлерівцями Польщі, підлегла емігрантському урядові в Лондоні.\n Орден «Віртуті Мілітарі» — найвища польська бойова нагорода.\n Сестро! Сестро! (англ.)\n‹ Трістан 1946-8 вгору Трістан 1946-10 ›


Хмельничани вшанують воїнів, які загинули у боях за визволення України від фашистів : 27:10:2019 - vsim.ua\nХмельничани вшанують воїнів, які загинули у боях за визволення України від фашистів\n28 жовтня в Україні відзначають День визволення від фашистських загарбників. З цієї нагоди на військовому кладовищі пройдуть поминальні заходи.\n28 жовтня в Україні відзначають День визволення від фашистських загарбників. Його було засновано згідно з указом президента у 2009 році. Метою є всенародне відзначення визволення України від фашистських загарбників, вшанування героїчного подвигу і жертовності українського народу у Другій світовій війні.\nТрадиційно з цієї нагоди влаштовують поминальні заходи. У Хмельницькому 28 жовтня покладатимуть квіти на військовому кладовищі. Про це повідомили на сайті Хмельницької міськради. Усіх містян запрошують приєднатися. Початок о 10:00.