:: Читать - Оглавление - Книга "Мартін Іден" - Лондон Джек - Страница 59 - ЛитЛайф - книги читать онлайн - скачать бесплатно полные книги\n— Чума їм на голови! — відповів Брісенден Мартінові, коли той зголосився розіслати його твори по журналах. — Любіть красу задля неї самої, була його рада, а журналам дайте спокій. Знаєте що, Мартіне Ідене, вертайтеся ви знову до моря, до своїх кораблів. Раджу вам од душі. Чого ви шукаєте в цих міських гнійниках? Ви самі себе вбиваєте, намагаючись оплюгавити красу на журнальний смак. Як це ви вчора процитували? Ага — «людина — остання з ефемерид». Навіщо ж вам, останній з ефемерид, потрібна слава? Якщо ви й здобудете її, вона вас отруїть. Слово честі, ви занадто безпосередній, занадто самобутній і розумний, щоби задовольнитися такою потравою. Сподіваюся, що ви не продасте журналам і рядка! Служити треба тільки красі. Служіть їй — і до біса юрбу! Успіх! Якого ж вам ще дідька треба, коли ви досягли успіху і в сонеті про Стівенсона, ще кращому, ніж «Видіння» Генлі, і в «Любовних сонетах», і в «Піснях моря»! Радість дає не те, що ви створили, а самий творчий процес. Мовчіть! Я це знаю, і ви знаєте. Краса не дає вам спокою. Це вічний біль, це невигойна рана, розпечений ніж у серці. Навіщо сушити собі голову журналами? Хай вашою метою буде сама краса. Нащо вам красу перетоплювати на золото? А втім, ви однаково не зможете цього зробити. Я дарма хвилююся. Читайте журнали хоч і тисячу років, але не знайдете там поезії бодай на один рядок Кітса , Не женіться за славою й золотом, а вирушайте завтра ж у море.\n— Я роблю все не ради слави, а ради кохання, — засміявся Мартін. — У вашому всесвіті кохання, здається, не існує зовсім, а для мене Краса — служниця Кохання.\nБрісенден подивився на нього зачудовано і жалісно.\n— Ви ще такий молодий, Мартіне, такий молодий! Ви злинете високо, тільки у вас дуже вже прозорі крила, занадто ніжний на них пилок. Не опаліть їх. А втім, ви вже їх опалили. У своїх сонетах ви оспівуєте якусь спідничку. Це ж сором!\n— Я оспівую кохання, не просто спідничку, — знов засміявся Мартін.\n— Це філософія шаленства, — заперечив Брісенден. — Так думав і я, коли, сп'янений гашишем, мандрував країною марень. Але стережіться! Буржуазні міста загублять вас. Згадайте оте крамарське кубло, де я зустрів вас. Це гірше, ніж помийна яма, у такій атмосфері не можна бути здоровим. Там задихаєшся. Там немає жодного порядного чоловіка, жодної порядної жінки. Усе це ходячі шлунки, що прикриваються високими ідеями...\nВін раптом замовк і глянув на Мартіна. Враз, наче блискавка, його пройняв здогад. На обличчі його відбився подив і жах.\n— І свої чудові любовні сонети ви присвятили цій блідій нікчемній самичці?\nМартін схопив Брісендена за горло і так трусонув, що той аж зубами клацнув. Але, глянувши в очі своїй жертві, Мартін побачив там не жах, а тільки цікавість і диявольську насмішку. І тоді, опам'ятавшись, він кинув Брісендена на ліжко.\nБрісенден хвилину важко дихав, потім засміявся.\n— Я був би вашим неоплатним боржником, якби ви витрусили з мене рештки життя, — сказав він.\n— У мене останніми днями щось розладналися нерви, — виправдувався Мартін. — Сподіваюсь, я не завдав вам шкоди? Зараз приготую свіжий грог.\n— Ах, ви, юний елліне! — вигукнув Брісенден. — Навряд чи ви знаєте ціну своєму тілу. Ви ж страшенно дужий. Ви молода пантера! Левеня! Ну, ну! Доведеться вам розплачуватися за цю силу.\n— Що ви хочете сказати? — спитав зацікавлений Мартін, подаючи гостеві склянку. — От, випийте й не гнівайтесь.\n— Я хочу сказати, — Брісенден відсьорбнув трохи грогу і задоволено всміхнувся, — що вам не дадуть спокою жінки. Вони докучатимуть вам аж до самої смерті, як докучали й досі, або я розуміюся на цьому не більше дитини. Душіть мене скільки хочете, однак я скажу те, що думаю. Це, безперечно, ваше перше кохання, але вдруге, заради Краси, виявіть більше смаку. Що може вам дати дочка буржуазії? Облиште її. Знайдіть собі справжню жінку, палку, жагучу, яка б сміялася з життя і глузувала із смерті, яка б кохала, допоки змога. Є такі жінки, і вони полюблять вас так само охоче, як і мізерні виплодні буржуазної теплиці.\n— Мізерні? — обурено вигукнув Мартін.\n— Атож, мізерні. Вони намагатимуться начинити вас нікчемною мораллю і бояться глянути життю в вічі. Вони любитимуть вас, Мартіне, проте свою вбогу мораль любитимуть дужче. А вам же треба життя осяйного й безоглядного, спілкування з великими вільними душами, треба яскравих метеликів, а не марної сірої молі. О, всі ці самиці скоро вам набриднуть, якщо ви, на лихо собі, довго житимете. Але вам це не загрожує! Ви не повернетесь до моря й кораблів, а тинятиметесь по зачумлених містах, згниєте за живоття, і тоді прийде смерть.\n— Що б ви мені не казали, мене все одно не переконаєте, — озвався Мартін. — Кінець кінцем, у вас промовляє ваш темперамент, у мене мій, і кожен має свою слушність.\nВони не сходились у поглядах на кохання, на журнали і ще багато в чому, а все ж відчували один до одного щиру симпатію, і в Мартіна вона була дуже глибока. Вони бачилися щодня, дарма що Брісенден не міг висидіти в душній Мартіновій кімнаті більше як годину. Він ніколи не приходив без пляшки, а коли вони обідали разом в ресторані, пив увесь час шотландське віскі з содовою. Він завжди платив за обох, і завдяки йому Мартін познайомився з усякими тонкими стравами, пізнав смак шампанського і рейнвейну.\nАле для Мартіна Брісенден залишався загадкою. Цей чоловік з лицем аскета, попри всю немічність своєї плоті, прагнув насолоди. Він не боявся смерті й цинічно сміявся з життя, але, вмираючи, був закоханий у життя, у кожний його атом. Він безумно хотів жити, тріпотіти життям, хотів, як він сам раз висловився, ворушитися тією жменькою космічного пилу, з якого виник. Він уживав наркотики і взагалі робив багато чудного, шукаючи гострих відчувань. Брісенден розповів Мартінові, що якось три дні навмисне не пив води, щоб зазнати блаженства від заспокоєння спраги. Хто він був— Мартін так ніколи й не дізнався. Це була людина без минулого, яку чекала вже близька могила, а поки що палила жорстока гарячка життя.\nМартін поволі, але все далі програвав битву. Хоч як він заощаджував, а все ж прибутків від «чорної роботи» не вистачало навіть покрити видатки. Костюм знову було заставлено, і Мартін не міг прийняти запрошення Морзів на врочистий обід у День подяки. Рут засмутилася, дізнавшись, чого він одмовився, та й сам Мартін був мало не в розпачі. Кінець кінцем, він дав їй слово прийти: ось тільки вибереться до Сан-Франціско, одержить у редакції «Трансконтинентального місячника» належні йому п'ять доларів і викупить костюм.\nУранці він позичив у Марії десять центів. Простіше було б позичити їх у Брісендена, але цей дивак раптом зник. Минуло вже два тижні, як Мартін його не бачив і марно сушив собі голову, куди той міг подітися. За десять центів Мартін перебрався поромом через затоку і, йдучи по Маркет-стріт, міркував, що то буде, коли йому не пощастить дістати гроші. Адже ж він тоді навіть не зможе повернутися до Окленда, бо в Сан-Франціско йому ні в кого роздобути ще десять центів на переїзд.\nДвері редакції «Трансконтинентального місячника» були напіввідчинені, і Мартін уже збирався зайти, як раптом спинився, почувши голосну розмову.\n— Та не в тому річ, містере Форде, — кричав хтось (Мартін знав, що Форд — це редактор журналу). —Я хочу знати тільки, чи збираєтеся ви мені заплатити? Безперечно, готівкою, і зразу. Мені байдуже, які перспективи журналу на той рік і які ваші дальші плани.\nЯ хочу, щоб ви заплатили мені за мою роботу. Майте на увазі, що, поки я не одержу грошей, різдвяний номер до друку не піде. Бувайте! Коли розживетесь на гроші, приходьте до мене.\nДвері рвучко розчинились, і повз Мартіна промчав якийсь чоловік, видно, дуже розгніваний, бо сипав прокльонами і стискав кулаки. Мартін вирішив трохи почекати і хвилин п'ятнадцять снував коридором; потім відчинив двері і ввійшов. Це вперше в житті він був у редакції. Візитні картки тут, очевидно, були не в моді, бо хлопчина-розсильний просто пішов у другу кімнату і сказав, що хтось хоче бачити містера Форда. Потім він кивнув Мартінові через кімнату і показав на кабінет редактора — святилище редакції.\n3.236.231.61 America/New_York 2021-05-09 21:33:17


5 шкідливих звичок, які можуть зіпсувати ваші оцінки і навчальний рік\n5 поганих звичок, які можуть зіпсувати навчальний рік.\nНавчання в школі – найважливіший етап в житті дитини. Батьки готуються до свята 1-го вересня: вибирають ошатний одяг, купують новий рюкзак, ручки, зошити. І ось дитина йде в школу задоволений, з букетом в руках для улюбленої вчительки, і всі впевнені, що все складеться просто чудово. Але проходить місяць-два і, відмовляється, що навчання – не така і радість. Дитина не хоче йти завтра в школу, та й оцінки далеко не такі, як очікувалося. Чому так відбувається? Причин може бути багато. Але давайте зупинимося на найпоширеніших. Навіть якщо ви в розгубленості, чому у вашої дитини не склалося стати відмінником і він ненавидить школу, спробуйте почати з цих п’яти причин.\nПравильний режим сну є запорукою здоров’я дитини. Його своєчасна організація допомагає легкої адаптації до садка та, в подальшому, до школи. Крім того, збалансований режим дня є основою виховання. Необхідно пам’ятати наступне:\nтривалість сну дітей молодшого середнього віку повинна складати 10-12 годин, а середнього і старшого – 8-10 годин на добу.\nстежте щоб дитина лягав і вставав в один і той же час\nвиробіть ранковий ритуал і привчите дитини до нього (гігієнічні процедури, корисний сніданок, зарядка)\nперед сном не дозволяйте активних ігор, не давайте ситної вечері, кави, міцного чаю.\nстворіть приємну спокійну атмосферу для сну: вимкніть світло, вимкніть телевізор, зупиніть гучні розмови.\nНавіть незначне систематичне недосипання позначається на самопочутті і здоров’я школяра. Що призводить до зниження уваги на уроках і негативно позначається на навчанні.\nДотримання режиму дня допомагає дитині впоратися з навчальним навантаженням, сприяє зміцненню здоров’я, захищає нервову систему від перевтоми. Тому постарайтеся, щоб дитина звикла дотримуватися режиму дня. Складіть розклад разом з ним, узгодьте всі вимоги, і обов’язково хваліть дитину за його старання, старанність.\nБатьки розуміють як важливо правильне харчування. І пильно стежать за цим, поки дитина перебуває вдома під наглядом. Однак, відпускаючи учня до школи, ви перестаєте його контролювати. Навіть регулярні питання: “Що ти їв в школі?” не можуть гарантувати вам чесної відповіді. І якщо ви збираєте в школу обід, що складається з корисних каш і сухофруктів, зовсім не факт, що ваш син або дочка з’їсть це на перерві, а не проміняє на жуйку з чіпсами і газованими напоями. Тому важливо дати зрозуміти своєму юному чаду наскільки важливо правильне збалансоване харчування. При правильному дотриманні калорійності їжі і режиму, у вашого школяра буде достатньо енергії для підкорення нових дисциплін. Зверніть увагу, що:\nдитини 7-10 років рекомендується годувати не рідше чотирьох разів на день (кожні 3-4 години)\nвранці необхідний гарячий сніданок\nпростежте, щоб в школі був повноцінний гарячий обід, а не булочка з чаєм\nобід – в строго призначений час , обов’язково з першою стравою\nвечерю необхідно зробити легким (за 1-2 години до сну)\nнагадуйте, що треба мити руки перед їжею\nЇжа є паливом для нашої життєдіяльності. Активна робота мозку залежить від поглинаються мікроелементів і корисних речовин. Риба, ягоди, яйця, горіхи – ці продукти живлять клітини мозку і дають нам шанс отримувати інформацію і пізнавати нове. Тому якщо хочете виростити розумного і здорового дитини, пояснюйте йому це з дитинства.\nУ сучасному світі не можна піти від взаємодії з масою електронних приладів. Це смартфони, комп’ютери, планшети, смарт-годинник, і багато іншого. Вони корисні як засоби швидкої передачі інформації. Не можна не відзначити наочність деяких візуалізацій навіть в навчанні через ігри, картинки, головоломки. Але необхідно пам’ятати про ризики постійного користування девайсами в молодшому і середньому дитячому віці:\nпристрої з цифровими дисплеями випромінюють значну кількість синього світла. Він може збільшити ризик розвитку жовтих плям на білку очей в майбутньому\nвеликий ризик виникнення захворювань, причиною яких є тривале перебування в одній позі (погана постава, сколіоз)\nдеякі експерти вважають комп’ютерні ігри – залежністю, від якої лікують лікарі\nТому перебування дитини за комп’ютером необхідно обмежувати . Неприпустимо, щоб діти грали багато годин поспіль. Не сумнівайтеся, що вони грають в ігри і в школі. Не давайте дітям молодшого шкільного віку сидіти вдома більше півгодини за комп’ютером, старшого шкільного віку – більше години на добу. Слідкуйте, щоб екран комп’ютера розташовувався приблизно на 15 градусів нижче рівня очей. Спина дитини повинна бути пряма, плечі назад, але при цьому розслаблені. Не можна допускати того, щоб учень нахилявся перед клавіатурою. Передпліччя повинні лежати долілиць на столі і утворювати принаймні 90 градусів з плечима. Залучайте дитину до живого спілкування, подавайте приклад, грайте і гуляйте на свіжому повітрі. Покажіть своєму малюкові, що крім гаджетів – навколо його оточує реальний світ.\nПрокрастинація або “відкладу на завтра”.\nПрокрастинація – це згубна звичка відволікатися і відкладати вирішення важливих справ “в дальній ящик”. Чим викликана така поведінка. Причин досить багато:\nнеробоча атмосфера, кругом багато відволікаючих чинників\nпогана дисципліна і відсутність режиму\nнемає інтересу до предмета або завданню\nбоязнь, що не вийде і страх почати\nфізична ослабленість організму\nпогане харчування і нерівномірний сон\nпроблема з концентрацією\nЗвичка відволікатися на більш цікаві речі призводить до того, що дитина ніяк не може сфокусуватися на завданні, і навіть почати її. Тому дбайливі батьки повинні прагнути захистити школяра від зайвих звуків і подій. Створіть режим для виконання домашніх завдань і робочу атмосферу, приберіть телефони, вимкніть телевізор, не розмовляти не абстрактні теми, якщо ви в тій же кімнаті. Навчіть дитину концентрувати увагу. Нехай малюк зрозуміє, що так він впорається швидше, і вміти управляти своїм часом – вигідно.\nБоязнь попросити допомоги у старших.\nЗдається дивним, але діти часто бояться звернутися за допомогою до старших. Це може стосуватися навчального процесу, наприклад, незрозуміла теорема з алгебри. Або поведінкових проблем у школі, наприклад, дитину ображають або дражнять в класі, вчитель висміює за відповідь біля дошки і так далі. Крім банальних проблем з успішністю це може вилитися в серйозні психологічні травми, про які ви навіть не дізнаєтеся, якщо не налагоджений контакт з дитиною. Тому батькам важливо бути в курсі шкільного життя і проблем ваших дітей.\nдовіряйте своїй дитині, обговорюйте з ним проблеми вашої родини, покажіть, що ви відкриті для спілкування\nне залякувати і не сваріть за неуспішність настільки, щоб дитина боявся вам розповісти про свої невдачі\nбудьте друзями, беріть участь в житті дітей, цікавтеся їхнім хобі, захопленнями, будьте в курсі модних тенденцій в школі\nнавчитеся не ховатися від проблем, а вирішувати проблеми разом з дитиною, нехай знає, що ви на його боці.\nШкільна тривожність – це широке поняття, яке включає різні аспекти сталого шкільного неблагополуччя. Вона виражається в хвилюванні, підвищеному занепокоєнні в класі, в очікуванні поганого ставлення до себе, негативної оцінки з боку педагогів, однолітків. Необхідно проговорити з дитиною перспективи, що виникають у разі успішного складання\nіспиту, обговорити, що буде, якщо успіхи будуть менш значними: важливо, щоб дитина зрозуміла, що сім’я безумовно вірить в його здібності, але готова підтримати в разі невдачі.\nОдин Комментарий в “5 поганих звичок, які можуть зіпсувати навчальний рік.”\n30 Квітня, 2020 в 6:43 pm\nДоброго часу доби! Дякую за таку корисну інформацію. Річ у тім, що зараз через карантин режим сну абсолютно збився, дитина не хочу вчитися і тому мені потрібно щось з цим зробити.\nСпробую дотримуватися усіх порад, сподіваюсь на успіх! Ще раз дякую)


Самостійне виготовлення меблів: етапи, допомога професіоналів\nГоловна / Корисне / Самостійне виготовлення меблів: етапи робіт і допомога професіоналів\nСамостійне виготовлення меблів: етапи робіт і допомога професіоналів\nСамостійне виготовлення меблевих гарнітурів має безліч нюансів, а при складних роботах рекомендується звертатися за допомогою до професіоналів. Для створення елементів меблевих конструкцій необхідний базовий інструмент, ретельний підбір матеріалів, а також базові навички креслення, складання.\nОдним з найбільш складних етапів є порізка деревини і розпил МДФ, ці роботи краще довірити фахівцям компанії Віяр. Більш детально ознайомитися з особливостями надання даної послуги можна на сторінці kh.viyar.ua/catalog/porezka/.\nЕтапи самостійного виготовлення меблевих гарнітурів\nСтворення креслення і визначення дизайну виробу\nЗамовлення розпилу по кресленнях\nЧому варто довірити порізку ДСП і МДФ професіоналам\nДоставка і збірка готових деталей\nДля створення меблів за власними кресленнями потрібно багато зусиль і часу, особливо для тих, хто виконує таку задачу вперше. Необхідно ретельно підготуватися, придбати необхідні матеріали та інструменти, а за виконанням складного розпилу звернутися до професіоналів.\nЕтапи створення меблів:\nвибір матеріалів (натуральна деревина, ДСП, МДФ або інші дерев’яні панелі;\nвиконання докладного креслення;\nрозкрій і розпил листів;\nзбірка виробу з використанням фурнітури і комплектуючих.\nПерш ніж купувати будматеріали, необхідно визначитися з формою і кольором меблів, вибором фурнітури для надійного складання. Малювання креслення є невід’ємним етапом при виготовленні меблів, які стануть справжньою окрасою інтер’єру будь-якої кімнати в квартирі або заміському будинку. За допомогою креслення можна відразу нанести розмітку для розташування ручок, кріплень, місць для просвердлювання отворів.\nНезалежно від того, який виріб планується виготовити – тумбочку або полицю, саме точність креслення впливає на кінцевий результат і зовнішній вигляд меблів. При чіткому плануванні можна також істотно заощадити матеріал і витрачений час.\nНеобхідно скласти повний перелік необхідних матеріалів і комплектуючих, аж до болтів і дощок. Не рекомендується самостійно виконувати розпил деревини, оскільки це загрожує травмами і неправильною розкладкою. Розкрій ДСП на професійному рівні виконують досвідчені фахівці компанії Віяр в Харкові.\nПорізка ДСП – це складна технологія, з якою може впоратися тільки професіонал, а любитель може зіпсувати матеріал або виконає роботу некоректно.\nЦе призведе до ненадійності конструкції. В компанії можна замовити елементи з готовим розпилом бажаних розмірів.\nДля розпилу і розкрою використовуються спеціальні верстати і машини, які розраховують параметри різання, визначають вигідне розташування елементів конструкції на аркуші і без помилок виконують розпил. У Києві компанія виконує оперативний розкрій ДСП, застосовуючи програмне управління, надаючи каталог робіт і продукції.\nПереваги співпраці з виробником якісних і точних деталей для меблів:\nграмотний розрахунок геометрії елементів і їх розкладка;\nмінімальне відхилення всього 0,1 мм;\nчиста різка ДСП і МДФ без відколів та інших вад;\nкоректне застосування сучасного обладнання відповідно до нормативів якості та безпеки;\nвиготовлення власних елементів, які можна замовити в компанії;\nшвидке виконання робіт, при необхідності для замовників виконується терміновий розпил;\nвеликий вибір пропозицій і робіт за конкурентними цінами;\nштат досвідчених співробітників;\nвисока якість клієнтського сервісу.\nПісля отримання повідомлення про готовність можна забрати елементи конструкцій самостійно або замовити доставку транспортом компанії на адресу замовника. Грамотне транспортування деталей також має важливе значення, необхідно забезпечити надійну фіксацію, щоб запобігти пошкодження і дефекти ДСП.\nПри невмілому водінні авто конструкція може зламатися, надколотися, внаслідок чого зовнішній вигляд меблів зіпсується або збірка взагалі стане неможливою.\nПлоска сторона ДСП або МДФ може покритися подряпинами, якщо буде знаходитися на дні кузова машини. Тому краще довірити перевезення фахівцям компанії Віяр, які проконтролюють правильність закріплення деталей і довезуть їх у первісному вигляді. Професійний постачальник комплектує порізані елементи так, щоб вони були надійно захищені від будь-яких механічних пошкоджень під час поворотів і маневрів на дорозі.\nНа заключному етапі складання необхідно нанести розмітку на деталі, перевірити їх сумісність і відзначити місця для просвердлювання отворів для ручок, кріплень. Після складання необхідно обов’язково перевірити надійність виробу і його стійкість.\nДата: 03/19/19 2:46\nНазад: Повітряний клапан в опаленні: будова, функції\nДалі: Тамбур в приватному будинку: різновиди і як його облаштувати


Примусово вивезені на роботи в Німеччину | РАДИВИЛІВ.info\nby Редактор · Published Січень 18, 2017 · Updated Січень 18, 2017\nСьогодні в Україні – День пам’яті з приводу 75-х роковин початку примусового вивезення населення України в нацистську Німеччину. З цієї нагоди вміщуємо кілька статей із книги «Остарбайтери», яка була випущена масовим тиражем 1996 року в Рівному у серії книг “Реабілітовані історією”. Її упорядником був Олексій Царик (Дубровиця), редактором – Володимир Ящук (Радивилів). Згодом ця книга була включена до збірника видань “Історія України”, випущеного великим тиражем на компакт-дисках.\nСТЕПАНИДА ЯКІВНА ГАВРИЛЮК народилась у 1913 році в селі Батьків, Радивилівського району, Рівненської області. Дитинство її було нелегке, бо вже в три роки залишилась без матері, а працювати почала пастухом корів у десятирічному віці.\nМолоді роки пройшли у наймах, по чужих людях, її спогади про літа, проведені на примусових роботах у Німеччині, записала онука ВАЛЕНЮК Галина Вікторівна.\nОсь розповідь С.Я. ГАВРИЛЮК.\nУ квітні 1942 року багато юнаків і дівчат з нашого села німці забрали на примусові роботи до Німеччини. В нашій сім’ї, крім мене, було ще п’ятеро дітей, тому про звільнення від вивозу не могло бути й мови. В той день село голосило, в багатьох хатах — сльози, збори в дорогу, прощання. Декому щастило відкупитись, але то були одиниці. Всіх, призначених для відправки до Німеччини, позвозили з сіл на станцію Радивилів, загнали у вантажні вагони і повезли в Дубно. Кожний мав з собою торбу чи валізу, дехто навіть взяв у хустині жменю рідної землі, щоб на чужині відчувати частку рідного краю.\nВ Дубні нас помістили в тюрмі, тримали три чи чотири дні. Коли тюрма була заповнена, повели на залізничну станцію. Там на нас чекав ешелон із критих вантажних вагонів. На станції Радивилів була зупинка, тут зібрались рідні, намагались дещо передати нам. Знову сльози, причитання. У Львові — зупинка на цілу ніч. Наступна була в Перемишлі. На шляху до Перемишля дві дівчини і два хлопці вистрибнули на ходу поїзда, одного з них застрілила охорона.\nЗ Перемишля повезли до міста Гдиня, там була триденна зупинка, але тримали нас у вагонах. Дозволялось час від часу виходити, не віддаляючись. Далі поїзд рушив на захід, і 5 травня, через два тижні після від’їзду з рідного села, ми прибули на місце призначення.\nВ Маренбурзі знаходився великий розподільчий табір, у ньому всіх мили в лазні, проводили дезинфекцію одягу, медичний огляд. Хлопців стригли наголо, дівчатам укорочували волосся. В мене була товста, довга коса і я не давала її обрізати, плакала й просила, щоб залишили. Якийсь німець, напевно, із старших начальників комісії, що проводила огляд, підійшов до мене і ламаною українською мовою запитав, чому плачу. Зрозумівши, в чому річ, оглянув мою голову і сказав, що вошей немає і косу можна залишити. Потім усіх фотографували з номерами на грудях, згодом видали посвідчення…\nЗ того табору групами відправляли щоденно на заводи та фабрики, в інші місця на роботи. Приходили також окремі німці, певно хазяїни, і вибирали собі робітників.\nЯ потрапила з групою дівчат і хлопців у великий сільськогосподарський маєток, де працювало багато остарбайтерів. Були там і з інших країн. Працювала переважно на польових роботах.\nРобочий день був довгий, вставати доводилось о п’ятій, трудитися — до пізнього вечора. Хоч робота на селі скрізь нелегка, але в окремих бауерів годували робітників непогано. А тут, у маєтку, нас годували дуже погано, їжа майже не відрізнялась від тої, яку потім доводилось їсти в таборі на заводі. На обід давали якусь юшку чи суп з брукви або зіпсованої картоплі, моркви. Хліба вділяли дуже мало. Одного разу дали зовсім гнилу картоплю, яку ми не могли їсти, хоч були голодні. На другий день всі вирішили не вийти до роботи. Коли вранці німці побачили, що ніхто не виходить, негайно викликали поліцію. Розслідування було недовгим: всіх добряче відшмагали — і ми змушені були працювати. Цілий день, як покарання за бунт, нам не давали їсти.\nСеред наглядачів, безпосередніх наших керівників, були непогані люди, але були й злі, прискіпливі, скорі на лайку.\nЗ того маєтку мене перевели до бауера. Сам бауер, вся його сім’я були дуже хороші люди. До мене ставились як до члена своєї сім’ї, ніколи не примушували виконувати непосильну роботу, їли всі разом, за одним столом. Основним моїм обов’язком було доглядати за трирічною донькою хазяїна. Допомагала також господині виконувати хатню роботу, часом у полі чи біля худоби. На початку 1944 року мене направили на авіаційний завод. Потрапила, по суті, із раю в пекло. Умови в таборі були дуже тяжкі. Жили в бараках з двоповерховими нарами, опалення взимку дуже погане, погрітись чи посушити одяг не було де. Постіль майже не мінялась. Робочий день — в дві зміни, по дванадцять годин.\nЯкщо з роботою ще можна було якось терпіти й витримувати довгу зміну, то з їжею було дуже погано. Вона видалась такою, як у маєтку, власне — ще гіршою. Бо там, у маєтку, часом можна було, особливо восени, щось знайти поїсти на городі, в саду чи в полі, а от на заводі цього не було. Спати лягали по вечері з одної кави, бо хліба давали стільки, що з’їдали його за один раз.\nВесною 1944 року бомбардування міст стало більш інтенсивним, майже щоденним. Під час одного з таких бомбардувань мене поранило, коли бігла в укриття. Опритомнівши, відчула нестерпний біль І побачила, що лежу на землі, а ліва нога в крові. Почала кричати, кликати на допомогу. Підійшли санітари і, зробивши нашвидку перев’язку, поклали на носилки й відправили в лікарню. Лікували мене довго, повернулась на той самий авіаційний завод і в той же табір.\nПрацювати після лікарні стало важче, — я була ослаблена. Це бачили і німці, деякі з них мене жаліли, трохи допомагали. Один з кухарів, що працював на кухні для німців, часом закликав нас, дівчат, і давав поїсти залишки,. часом те, що скидалось із тарілок, а для нас воно було все одно кращим за баланду.\nНа заводі я познайомилася з хлопцем, росіянином з міста Орел, Соснаковим Іваном Івановичем, який став моїм чоловіком. Ми працювали разом аж до звільнення. Звільнили нас радянські війська 1 травня 1945 року. Чоловіка мого відразу мобілізували в армію. 10 травня мене відвезли в місто Терунь і там я народила доньку, яку назвала Вірою.\nЧоловік про це не знав, бо був в армії, адреси одне одного ми теж не знали. Так я розлучилася з ним і більше зустрітись не довелося ніколи. Додому я повернулася з донькою 25 травня 1945 року.\nЯк склалась подальша доля С. Я. Гаврилюк, написала її онука. Після повернення в рідне село Степанида Яківна через деякий час вийшла заміж за вдівця, в якого було троє дітей — дві дочки і син. Гаврилюк — це прізвище того чоловіка. Виховала чотирьох дітей, свою доньку і дітей чоловіка, створила дружну, хорошу сім’ю.\nДочка Віра через двадцять років розшукала свого батька, їздила до нього в Орел, де в того була друга сім’я. Батько зустрів її радо, як рідну прийняли її два брати та дружина батька. Між їхніми сім’ями встановились по-справжньому родинні стосунки, які продовжуються. Померла Степанида Яківна у 1992 році.\nСпогади записала ВАЛЕНЮК Галина Вікторівна. с. Батьків Радивилівського району.\nЗА ВЕЛІННЯМ ЖОРСТОКИХ ОБСТАВИН\nНародився я в 1923 році в Кемеровській області, де прожив 16 років. В 1939 році переїхав на Кубань до батьків, які переселились туди трохи раніше. В 1940 році в багатьох районах Кубані сарана знищила майже всі посіви. Рятуючись від голоду, що насувався на потерпілі райони, я в січні 1941 року поїхав до тітки, батькової сестри, яка жила в селі Минківці тодішнього Вербського району, Рівненської області. Батьки мали переїхати згодом. В Славуті мене зняли з поїзда, бо не мав перепустки в Західну Україну. Але я все-таки доїхав до тітки. Відразу по приїзді мене влаштували на роботу на торфодобувне підприємство.\nКоли німці зайняли нашу місцевість, я залишився у тітки на господарстві, допомагав їй. У тітки було п’ятеро синів. Один служив у радянській армії, четверо потім загинули в загонах УПА.\nВ червні 1942 року мене забрали на примусові роботи до Німеччини. Дорога тривала біля двох тижнів. Поїзд зупинявся в різних містах, в проміжних таборах проводили медогляд, санітарну обробку. Кінцевим пунктом подорожі було місто Фельберт. Тут був розподільчий пункт, з якого розподіляли вже на місця роботи.\nМене направили до бауера Людвига Баншайдта, неподалік від міста Гайлігенгауз. Працював у нього до осені 1943 року, виконував всі роботи, які є в господарстві на селі. Був я один, тому весь тягар роботи ліг на мене. Господарство було велике, роботи було багато і влітку і зимою.\nНаші взаємини з хазяїном склались з самого початку не дуже добрими. Був він крикливий, скорий до лайки, нетерпеливий, сварився з будь-якого приводу. За той час, що я в нього був, крім щоденної роботи в полі, вдома біля худоби, я садив великий фруктовий сад. Всі ями для кількох сотень саджанців викопав сам. На руках поробились мозолі, а руки вночі нили. Дуже багато і тяжко попрацював на розширенні подвір’я за рахунок скелі, яка прилягала до садиби. Цю скелю я розбивав ручним знаряддям, а каміння відвозив і складав в іншому місці.\nВосени 1943 року мене від того бауера забрали і відвезли на ливарний завод в місті Фельберт. Причиною цього стала сварка з хазяїном. Викопану картоплю зсипали в шопі без воріт. Частина картоплі зсунулась назовні, і коли пішов рясний дощ, вона опинилася в калюжі, на неї лив дощ. Хазяїн наказав мені відкинути її в середину шопи. Але скільки я не відкидав вилами, вона знову зсовувалась назовні, причому суха, ще не намочена. Побачивши, що ця робота нічого не дасть, я пішов і сказав хазяїну. Він накинувся на мене з лайкою, вхопив мене за горло, хотів ударити. Я відштовхнув його від себе так, що він упав.\nТільки-но перестав лити дощ, як на подвір’ї з’явився поліцай, відшмагав мене по лиці руками і наказав зібрати свої речі. Відвіз він мене в місто Фельберт на ливарний завод. На цьому заводі мене призначили розвантажувати вагони з чавунними злитками та піском. На розвантаження одного вагона чотирма робітниками відводилось дві години. Робота ця була важка, все вручну, без будь-якої механізації.\nГодували дуже погано, звичайна рідка юшка з брукви чи інших овочів, без жирів. Жили в таборі, огородженому колючим дротом. Бараки дерев’яні, з двоповерховими нарами.\nЗавод часто бомбила авіація союзників. Під час одного з нальотів, коли наглядачі поховались у бункер, я пройшов непоміченим до огорожі, переліз назовні і, не помічений охороною, швидко віддалився від табору. Коли закінчився наліт, я був уже далеко. До ранку дістався Гейлігенгауза. В цьому місті знаходився невеличкий табір, де стояло кілька дерев’яних бараків. Остарбайтери, які там жили, ходили до роботи без конвою, мабуть, тому мене не затримали коли я зайшов на територію табору. Жили там в основному вивезені з Сумської та Вінницької областей, працювали на фабриці “КИК”. Вони мене прийняли і запропонували залишитися з ними. Комендантом табору був німець на ім’я Пауль, людина хороша, добре ставився до остарбайтерів. Коли хлопці повели мене до нього, він погодився залишити мене в таборі. На фабриці мене призначили в цех контактного зварювання.\nХарчування в цьому таборі було значно краще, ніж на ливарному заводі. Суп чи юшка були навіть з картоплею. часом траплялося щось схоже на м’ясо чи якийсь жир. Кращими були також побутові умови в бараках. Хоч робочі зміни тривали також по 12 годин, але робота не така тяжка, як на розвантажуванні вагонів.\nМинуло майже півроку. Одного дня мене викликали в кабінет начальника. Коли я зайшов, там був якийсь поліцай. Він підійшов до мене і запитав, чи його впізнаю. Це був поліцай з ливарного. Мені наказали зняти одяг, взяти з собою всі речі і йти за ним. Він відвіз мене в місто Фельберт, у табір ливарного заводу. В кабінеті коменданта кілька поліцаїв «провчили» мене добре, залишивши на пам’ять синці та добре нам’явши мені ребра. Після цього комендант дав скибку хліба і наказав йти знов на попереднє місце розвантажувати вагони. Приблизно так само «привітно» зустрів мене керівник розвантажувальних робіт, попередивши, що коли ще раз спробую втікти, концтабору мені не минути.\nАле я втік у першу ніч, коли знов пролунав сигнал тривоги і охоронці поховались в укриття. Як і перший раз, мені вдалось без перешкод перелізти через огорожу. Пішов на трамвайну зупинку. Трамваї ще ходили, через тривогу один зупинився, чекаючи відбою. На зупинці було з десяток німців, серед них я помітив поліцая. Освітлення в темну пору доби не було ніде, бо заборонялось, тому мені не дуже загрожувало викриття,\nКоли пролунав відбій, я сів у трамвай, не в той, де сів поліцай, бо він все-таки кілька разів поглядав на мене. Можливо, не хотів уночі мати зі мною мороку.\nВийшовши на кінцевій зупинці, я пішов у напрямку міста Вільфрат. Був намір знайти земляка, хлопця з нашого села, який працював у бауера. В мене була його адреса, і ми з ним вже листувались. Звати цього хлопця Василь Мирецький, тепер він проживає в нашому селі.\nНа ранок я знайшов село і садибу бауера, де працювали Василь і ще один хлопець. Коли вони довідались, що я втік з табору, розповіли своєму хазяїну І попросили, щоб залишив мене в себе. Хазяїн був, напевно, людина хороша, бо погодився, хоч це був ризик для нього.\nТепер нас було троє, але роботи вистачило для всіх. Працював я добре, старався сподобатись хазяїну. Але через деякий час він сказав мені, що треба поїхати в місто і зареєструватись.\nМожливо, там домовився, а може, передумав, але я злякався і вирішив не їхати — як-не-як, мене можуть відправити в табір. Вночі втік у сусідній ліс! Був березень (1944 року), ночі ще холодні. Коли кінчилась їжа, яку хлопці дали, я через чотири дні змушений був вийти до людей і спробувати знову влаштуватись у якомусь селі. Дійшов до села Гезель. На подвір’ї якогось бауера побачив хлопців, зрозумів, що вони остарбайтери і підійшов до них. Це були хлопці з України.\nМене ніхто з німців не побачив, і вони вирішили мене не деякий час заховати, а там буде видно… Хазяїн їх був глухонімий, людина непогана, і хлопці сподівались, що все владнається.\nТа мене все-таки помітили німецькі дівчата, які працювали в того ж бауера, і, напевно, сповістили поліцію. Через кілька днів приїхали з гестапо і мене забрали.\nПривезли в місто Вільфрат. Прізвище я своє справжнє не назвав. Це було вже друге придумане прізвище, бо і після першої втечі я назвав не своє прізвище. Але гестапо перевірило всі мої речі, одяг і в полі пальта знайшли шматок конверта, якого я отримав з дому.\nТаким чином німці встановили моє прізвище. Посадили мене в приміщення, схоже на щілину між стінами. Тримали недовго, але дісталось мені там добре, ще довго відчував по всьому тілі удари палками.\nЗатим відвезли в концтабір у місті Дюссельдорф. Табір дуже великий, було в ньому багато тисяч військовополонених з різних країн. Але найбільше — з радянської армії, були також штрафники – остарбайтери. Табір поділений на окремі дільниці, перегороджені між собою колючим дротом.\nРазом зі мною в табір привезли чоловік двадцять штрафників. Що таке концтабір, напевно, описувати не треба, про це тепер знає кожний. Страшні, нелюдські умови, жорстоке ставлення до в’язнів, голод, хвороби, побої, знущання. Щоденно з табору вивозили тих, хто не витримував цих нелюдських умов, або був убитий за якусь провину чи без неї.\nЗ табору нас водили копати якісь підземні лабіринти під горою. Спочатку викопали сходинки вниз, а потім копали розгалуження, схоже на вулиці під землею. Видобутий грунт виносили на носилках назовні. В підземні лабіринти зносили залізобетонні балки, плити і закріпляли стіни, перекриття. Знесилені, хворі люди ходили повільно, часом падали і не мали сил підвестись. Наглядачі, охорона криками, лайкою, гумовими палицями підганяли — швидше, швидше!\nГолодні, знесилені люди часом намагались вкрасти зі складу чи кухні якусь брукву або картоплину. Якщо це помічала охорона, кара була жорстокою — били нещадно, часом до смерті.\nДесь через місяць після мого прибуття, на місто обрушився сильний наліт авіації. Наш табір був повністю зруйнований. Багато в’язнів, які не мали вже ‘сил втікати в укриття або не хотіли ховатись, загинули від бомб та вогню.\nХовались під час бомбардувань у траншеях, перекритих залізобетонними плитами, засипаними землею. Кожний в’я-зень мусив брати з собою одіяло. За цим слідкували охоронці — шуцмани в кожному бараці.\nВранці, після нальоту, ми вийшли з траншей. Картина була жахлива: всі бараки згоріли або розламані вщент, серед згарищ багато обгорілих тіл, серед уламків — розірвані, скривавлені тіла в’язнів.\nНас, штрафників – остарбайтерів, вивели з табору на площадку, вкриту травою, і без їжі та води тримали там три доби.\nНа четвертий день дали по черпаку горохового супу. Після полудня приїхали автомашини, і якийсь німець відібрав два десятки в’язнів, серед них мене, і наказав сідати в машини. Завезли нас в невеликий табір для остарбайтерів – штрафників у тому самому місті Дюссельдорф. Я отримав номер 120. В таборі дали нам їсти — звичайної баланди, після їди наказали прибирати територію.\nЖиття в цьому таборі стало ще гіршим, ніж у попередньому. Після повернення з роботи та отримання їжі нас змушували виконувати різні фізичні вправи. Ставили в шеренгу один за другим і останній мусив між ногами передніх пролазити і швидко ставати першим. Робити це треба було швидко, бо поряд ішов поліцейсьний і, того, хто виконував це, на його погляд, не дуже швидко, бив гумовою палицею або шлангом. Такі вправи проводились щоденно.\nВ 11 годин вечора, коли всі полягають, у барак заходив поліцай і комендант наказував виставляти ноги для перевірки. В кого визнають, що брудні, б’ють по ногах палицею. Треба бігти швидко до умивальника надворі та мити ноги. Якщо хто не встиг взутися, щоб уникнути ударів, то мусив повертатись босими ногами. Тоді знов удари, якщо ноги після миття були забруднені землею.\nПосеред ночі часто доводилось тікати в укриття. Один поліцай стояв на виході і бив палицею тих, хто вибігав без одіяла, а інший гнав палицею з другого кінця бараку. Потім поліцай перевіряє, чи всі взяли одіяла. Якщо хоч один вийшов без ковдри, після нальоту вишиковували весь барак в дві шеренги одна до одної лицем і змушували робити «помпу» — присідати і вставати з витягнутими руками.\nА вранці знов треба було йти до праці колоною за п’ять кілометрів від табору. Якщо хтось нахилявся за недопалком чи загубленою шкуринкою хліба, отримував удар палицею.\nЯкось під час розчистки вулиці після бомбардування я побачив збоку в руїнах щось схоже на кусок шкіри від ковбаси. Попросив охоронця, щоб дозволив мені відійти на хвилинку. Але він не дозволив, і я самовільно підбіг і взяв ту шкірку, їсти її не міг, бо вона була чимось забруднена. Коли повернулись у табір, охоронець сказав про це коменданту. За цю «провину» я отримав 25 ударів гумовою палкою.\nОдного разу, вийшовши з бараку, я побачив на східцях комендатури коменданта. Він покликав мене і, коли я підійшов, ударив по голові гумовою палицею, повернувся і пішов у будинок.\nСтавати в колону треба було швидко, тому не завжди встигали заправити як слід постіль. Я в колоні стояв в першому ряду, і якось, не встигнувши застелити постіль, тихенько попросив нашого перекладача Баню зайти в барак і застелити нару. Це помітив поліцай, підійшов, ударив мене по губах в’язкою ключів від воріт з такою силою, що аж кров бризнула з лиця. Я ледве втримався, щоб не кинутись на нього, але схаменувся. Після того не зміг іти на роботу, повернувся в барак і ліг на нару. Саме тоді в барак зайшли поліцай, комендант і той начальник, що звернув на мене увагу ще в попередньому таборі. Він, напевно, мене впізнав, бо коли поліцай кинувся до мене і зіштовхнув з нари, запитав, чому я лежу, що болить. Вислухавши мене, промовив: «лягай», а коменданту сказав, щоб мене не зачіпали. Я ліг на нари і по думав, що часом і кати дозволяють собі бавитись у милосердя.\nПролежав я два дні, мене не зачіпали, але і не давали їсти. Я зрозумів, що поки не вийду працювати, їсти не дадуть, а коли вже не зможу сам встати, відвезуть туди, звідки не повертаються. На третій день я вийшов і став у колону. Ноги тремтіли, в голові наче вітер шумить. Прийшовши в колоні на будівництво, я впав. Підбіг охоронець і замахнувся гумовою палкою. Але, глянувши на мене, опустив її і спробував мене підвести. Зрозумівши, що я не зможу працювати, а бити немає по чому, одні кості, з лайкою відійшов.\nПовз нас проходили німці — жінки, чоловіки. Я стаз просити що-небудь їсти. Вони з острахом дивились на мене, прискорюючи крок, боялись накликати на себе біду. Одна жінка непомітно кинула талон на хліб. Хоч використати я його не міг, але взяв і поклав у кишеню своєї смугастої куртки. Інша жінка все-таки відважилась підійти ближче і непомітно для поліцая кинула мені бутерброд. З’їв я його в одну мить, ковтав не жувавши, забув про все на світі, в ту мить я бачив тільки той невеликий кусень змащеного маслом хліба. До кінця зміни, я лежав, і з вдячністю думав про цю жінку, дякуючи їй у думках за той хліб, який дав мені сили піднятись на ноги. Увечері в таборі мені дали вже їсти черпак юшки.\nЗ того дня пройшло небагато часу. В комендатурі щось зникло. На подвір’ї вишикували увесь табір і стали обшукувати всі кишені. І в мене знаходять забутий талон на хліб. На запитання, де я його взяв, відповів, що знайшов на будівництві. Але це не допомогло. Мене завели в спортзал, де тренувались німці, поставили біля козла і наказали робити «помпу» — присідати і вставати з витягнутими вперед руками. Поряд стояв охоронець і не давав затримуватись, відпочити, рахував мої присідання. Після якогось там разу я впав на підлогу, тіло все було в поту, руки і ноги корчились як у припадку.\nНа будівництві я носив бетон і розчин на поверхи. Посудину, наповнену вщерть, двоє піддавали мені на плече, я ніс на потрібний поверх, а там також знімали з плеча. До кінця зміни в мене вже все тіло нило, ноги тремтіли. Одного разу нас повезли в місто Кетвіц на розбирання руїн. Одна бомба неподалік вокзалу, заглибившись у землю, не вибухнула. Нас, кількох чоловік, привели нате місце і наказали відкопувати бомбу. Німці відвели машину, на якій нас привезли, далеко від бомби і самі поховались. Тільки ми почали копати, як пролунав сигнал тривоги, а згодом з’явились літаки, почалося бомбардування. Ми кинули роботу і лягли за купи звалищ зруйнованого будинку. Один з винищувачів, стріляючи з кулемета, пролетів над нами і тим місцем, де ми працювали. Раптом пролунав страшенний вибух, грудки землі та уламки долетіли аж до місця нашого укриття. Коли все вщухло, ми побачили, що на місці, де знаходилась невибухнула бомба, була величезна яма, на дні якої вже виступала вода.\nПоряд з нашим табором був дім німця Вільгельма Клюгера. Під час одного з нальотів авіації бомба пошкодила будинок — і німець попросив у коменданта двох в’язнів для ремонту. Німець вибрав мене і хлопця з Кривого Рогу. Працювали ми добре, німець по-людськи нас годував і, коли закінчили, домовився з начальством табору, щоб нас залишили працювати в його авторемонтній майстерні.\nНаш новий хазяїн влаштував нас а інший табір, на околиці. В майстерню, що знаходилась у центрі Дюссельдорфа, ми їздили трамваєм. Коли проїжджав щоденно біля концтабору, в мене стискалося серце від згадки про ті страхіття і від жалю за тих, хто там перебував.\nЗа роботу хазяїн нам трохи платив, бо потрібно було сплачувати за проїзд у трамваї, та ще залишалось дещо на дрібні витрати. Життя моє змінилось на краще, я поправився, став схожий, на людину.\nЯкось надумав поїхати в місто Гейлінгенгауз, за 20 кілометрів від Дюссельдорфа. Хазяїн нам дав дозвіл, я припас трохи хліба і поїхав. Їздити в поїзді остарбайтерам не дозволяли, і я зумів пройти на територію і віддати хлопцям хліб. Але на зворотному шляху мене затримав поліцай і відвів у тюрму. Випустили мене через три дні. За цей час мені добряче нагадали, що таке ув’язнення і допити. Ще добре, що хліба вже не було при мені.\nПрацював я в майстерні у Клюгера до кінця березня 1945 року. Коли фронт наблизився до Дюссельдорфа, наш табір вишикували в колону І повели за місто. На березі ріки зробили зупинку, саме біля зупинки трамвая. Коли підійшов трамвай, ми з Василем зайшли на другий бік вагона і тільки-но той рушив, скочили на підніжку і вчепились за поручень. Трамвай довіз .до кінцевої зупинки на околиці міста, а далі дійшли без затримки до Клюгера. Він видав посвідчення, що працювали в його майстерні, і ми, зібравши свої речі пішли.\nЯ вирішив іти в Гейлінгенгауз, у табір фабрики «КИК», де я вже був після втечі з ливарного заводу, — там були знайомі остарбайтери. Ні в дорозі, ні в таборі ніхто мене не затримав. Фронт був уже дуже близько, і на нас не звертали уваги. В таборі я знайшов своїх знайомих, там і залишився.\n17 квітня місто зайняли американці. Всіх остарбайтерів позвозили в табір у місто Лінторф. Були ми там до серпня. Годували американці нас дуже добре, непогані були також умови в бараках, де ми жили. Багато можна було б роз повісти про ті місця, проведені в таборі.\nВ серпні нас перевезли в радянську зону окупації, в місто Альтенграбов, у табір для військовополонених. Поселили в ті ж бараки, спали на голих нарах без постелі, їли майже те саме, що при німцях.\nКожний день проводили з нами стройове навчання. Ходили ми по вулицях строєм, співали пісні по команді «запє-вай», вчились військової справи.\nУ цьому місті довелось побачити кладовище, де поховано багато тисяч військовополонених. Я не зміг його обійти до кінця, кров холола в жилах, коли дивився на безконечні ряди траншей — братських могил.\nУ цьому таборі нас тримали майже два місяці. В кінці вересня пішки повели за 45 кілометрів до міста Бранденбурга. Там у таборі — знов та ж стройова муштра з піснями. 16 жовтня нас посадили на автомашини і повезли на батьківщину. 18 жовтня ми були вже в західній Білорусі, в місті Береза Картузька, в таборі для репатріантів. Коли автомашини зупинились біля табору, я і ще шість хлопців непомітно сховались у кущі біля дороги, а коли всі від’їхали. пішли в ліс. Нашу втечу ніхто не помітив.\nІшли ми десять днів через ліси, болота, від села до села. Їсти просили у людей, дещо ще знаходили на полях На десятий день вже були біля Луцька, в селі Городниця. З цього села був один. із нас, звався Василь.\nДалі ми пішли в напрямку Дубна. По дорозі я продав туфлі і заплатив шоферу вантажної машини, яка йшла ь напрямку Львова, через Дубно. Всі хлопці були з Дубенщини. Я доїхав до Верби, а звідти пішки подався до свого села Манківці. 28 жовтня був уже вдома.\nМУЗИЧУК Іван Григорович. селище Смига, Дубенського району, Рівненської області.\nСьогодні я згадую про ті далекі, тяжкі роки свого дитинства — і перед моїм внутрішнім зором проходить, мов на екрані, все пережите. Ми, діти війни, відчули на собі всі її страхіття. Ми знаємо, що таке свист і вибухи бомб та снарядів, завивання сирен, страшні пожежі, кров і смерть людей під зруйнованими будинками. Ми знали, який смак має голод, який солодкий кусок їжі, знайдений на смітнику.\nСвист та вибухи бомб, снарядів я пізнала ще вдома, в місті Дубні, де проживала наша сім’я. Пам’ятаю, як під час артилерійського обстрілу міста німцями ми перебігали вулицю Млинівську, щоб знайти захист за кам’яною стіною бойні, нині — продуктового магазину. Та не всі тоді добігли до рятівної стіни: нашу сусідку, разом з хлопчиком на руках, вибух розірвав на шматки.\nВ кінці лютого 1944 року, коли стало відомо, що німці забирають з Дубна людей для відправки до Німеччини, ми переховувались у нашої родички. У неї в хліві був великий льох, де ми і заховались разом з іншими сім’ями. Але німці знайшли нас. Солдат направив дуло автомата в льох і на казав усім вилазити. Ми вийшли на подвір’я. Наша мама встигла взяти вузличок, якого вона з собою завжди брала. В ньому були коржі та одяг для дітей. Так нас під дулами автоматів повели вулицею. З інших вулиць також виводили людей, хто в чім був, брати з собою не дозволяли нічого. Всіх нас завели в Бернардинівську церкву, нині Свято-Миколаївський собор. А вночі, на вантажних автомашинах повезли в напрямку Верби. На станцію Верба вже було завезено багато людей, всіх загнали в вантажні криті вагони, брудні, не вичищені після різного вантажу. Так почався наш шлях до Німеччини.\nБули різні пересильні табори, були зупинки на станціях, де нас виганяли на короткий час, з вагонів, шикували в шеренги. До нас підходили німці, розглядали нас, як невільників на ринках. Це були, напевне, хазяї із довколишніх сіл, які вибирали собі робітників. Нас чомусь ніхто не брав, можливо, їх не влаштовувала така робоча сила, — мати з трьома дітьми і старою бабусею.\nПотім знову надходила команда сідати у вагони — і поїзд рушав далі на захід. 2 березня 1944 року нашу сім’ю та тітку Ганну привезли в місто Дрезден. Тут ми стали малими в’язнями. За час перебування в таборі не знали дитячих ігор, не бачили іграшок, не тримали в руках книжок.\nМи дуже швидко стали «дорослими дітьми» з блідими, худими обличчями, сумними, голодними очима, в яких не було дитячої посмішки. По наших худих, тоненьких постатях неможливо було навіть встановити наш вік.\nЖили ми в таборі, який був огороджений високим дерев’яним парканом з колючим дротом зверху. Стояли великі ворота і прохідна, де завжди сиділи чергові охоронці. У нас збереглись хороші, теплі спогади про двох з них. Не знаю їх імен та прізвищ. Одного з них, маленького зросту, худого чомусь дорослі прозвали «Курочка», а другий був, навпаки, високий, гарний на вроду і без руки. «Безрукий» —• так прозвали його. Коли з них хтось вартував, то ми, діти, могли ненадовго вийти за ворота табору. Нам дуже хотілось побачити, що там робиться за межами нашого табору, пройтися вулицями чужого і ворожого нам міста, побачити його жителів, магазини, будинки.\nАле найчастіше нас у місто гнав голод. Наскільки це було для нас тяжке відчуття! Лягаєш — хочеш їсти, встаєш — хочеш їсти і цілий день думаєш тільки про їжу. Брюква і кольрабі не могли вгамувати наш невтихаючий апетит. Наша тітка Ганна працювала на кухні, допомагала готувати їжу. Іноді удавалось потрапити туди. Ми допомагали витирати підлогу, посуд, чистити відварену картоплю. Нам потрібна було акуратно зняти з неї шкірку. Ось цією шкіркою ми ласували. Щоб з’їсти картоплину, годі було й думати, а тим більше — вкрасти, щоб принести в барак. Тут цього не прощали. Ми всі знали про випадок, коли за вкрадений огірок для дитини один чоловік був розстріляний.\nЯ, як тепер, пам’ятаю приміщення кухні: на плиті в в-личезному казані кипить вода. Тітка Ганна кришить кусочками брукву і кидає в казан. Старий сердитий німець-кухар приносить відро крохмалю. Він його тітці Ганні не довіряє і висипає в казан сам. Тітка великим черпаком намагається розмішати цю суміш. Їй важко, крохмаль збивається в грудки. Ще довго вона з великим зусиллям орудує черпаком.\nПрийде обідня пора, всі отримують черпак цієї юшки і скибку хліба. Дітям давали крайні маленькі кусочки хлібини — окрайці.\nМоя старша сестра Валя — їй було тоді 13 років — брала мене часто з собою і ми йшли просити їсти. Мені було лише 7 років і німки більше жаліли. Ми ставали десь на вулиці, біля магазину і чекали милостиню, або заходили в будинки.\nДавали нам переважно щось з продуктів, найчастіше окраєць хліба. Ми його ховали в торбинку, а в холодну пору, коли були вдягнені, клали кусочки хліба за підкладку палата. Пам’ятаю, як, бувало, йдемо вулицею, німецька жінка побачить нас, вибіжить з кульочком, покладе його біля огорожі, а сама мерщій втікає назад в будинок, щоб сусід не побачив. Вони також боялись один одного. Але траплялись і такі, що цькували нас собаками.\nМої сестри розповідали про випадок, який трапився з ними. Зайшли вони в один дуже гарний будинок. Зустріла їх немолода, але ще дуже гарна жінка. Закликала в хату, завела в убиральню і дала чаю з хлібом. Бачачи їхні худі тільця, в чай поклала по ложці смальцю. І все промовляла: «гут-гут, пийте, .будете поправлятись, не будете хворіти. Втлумачуючи їм це, весь час тривожно виглядала, чи ніхто в хату не йде. А потім вивела дітей через садок і пояснила, що в неї чоловік дуже великий начальник і сердитий. Старша сестра вже трохи навчилась розуміти по-німецьки і зрозуміла, що німка їм намагалась пояснити.\nНімець «Курочка» під час свого чергування дозволяв дітям заходити в приміщення для вахтерів. Там на столі стояли ящики, в яких в алфавітному порядку лежали картки на остарбайтерів. Він нас пригощав якимись круглими кульками, можливо — вітамінами чи цукерками.\nТак минули літо і осінь 1944 року, настала зима. До нашого голоду приєднався холод, дощ, сирість. Виснажені голодом, погано вдягнені, ми дуже мерзли, почались захворювання. Кашляли всі, наче завідні. Здавалось, цей сухий, надривний кашель, що виривав з грудей усе, ніколи не скінчиться.\nВночі лягали всі разом з мамою на одній нарі, притулившись тісно одне до одного, щоб зігріти промерзлі тіла. Наша мама, коли йшла на роботу, нам залишала половину своєї скибки хліба. Вона бачила, як ми страждали від голоду, на собі економила, відривала від себе половину свого пайка, щоб другу поділити між нами.\nВесна принесла нібито якесь полегшення. Ми виходили з бараку, ледве тягнучи за собою тяжкі, мов олов’яні ноги, вибирали сонячне місце і грілись. Нас вже ніщо не цікавило, ми дрімали на сонці, мов старі бабусі.\nНайтяжчі дні настали, коли почалися майже безперервні нальоти американської та радянської авіації і бомбардування.\nСуцільне завивання сирен свист і вибухи бомб, гуркіт літаків, обвали багатоповерхових будинків, страшні пожежі. Крик і плач. Сотні живими похованих під руїнами будинків людей. І таке страхіття, таке пекло — кожний день та кожну ніч.\nОдного разу вночі ми всі посхоплювались від гуркоту літаків, вибухів бомб. Бомбили залізницю, на якій працювала наша мама. Перелякані, ми разом з іншими вийшли з бараків у двір табору. Горіла, здавалось, вся залізниця. Бомби влучили в ешелон з пальним. Зі страшним гуркотом піднімалися вверх бочки з пальним, розривались в повітрі і вогняним дощем поливали все навкруги. Вся територія була переорана вибухами бомб, скрізь глибокі ями та земляні кучугури. Ми спостерігали за цим і нас трясло мов у лихоманці,, не знали, що робити, куди ховатись.\nПри черговому нальоті впали на наш табір запальні бомби, виникла пожежа. Горіло все місто, про рятування наших бараків ніхто не думав. Вдень, коли пожежа в таборі затихла, нас перевели в якесь велике приміщення, що нагадувало театр. Тут були сцена, декорації, піаніно.\nЗ цього часу ніхто до нас, дітей, не мав діла. Цілі дні ходили ми по згарищах у пошуках їжі. Після кожного бомбардування німці приводили військовополонених та остарбайтерів на розчищення завалів. З-під уламків зруйнованих будинків витягали людей, ще живих або поранених, та трупів. Вулиці зчищали — і все вивозили за місто. Ось там, на тих звалищах можна було знайти щось їсти: куски обгорілого хліба, цукру, шматки сала чи ще щось, що потрапляло з розбитих домів, магазинів.\nНаш новий табір знаходився на околиці міста, і ми, діти, відшукали таке звалище і ходили туди, копирсалися в тому смітті, щоб щось знайти їстівне. Ходили туди доти, доки з каміння, кусків цегли та сміття не витягли людську ногу. Після цього більше туди ми не ходили.\nТепер, коли нас ніхто вже не затримував і не дивився за нами, як тільки починалась тривога, ми бігли в поле, яке було недалеко. Наша бабуся залишалася у будинку, бо втікати не здужала і говорила, що вона вже стара і їй байдуже, що з нею станеться. Як тільки починався наліт, ми відшукували якесь заглиблення, лягали і щільно тулились до землі, не піднімаючи голови і заплющивши очі. Коли починалось бомбардування, ми, двоє менших сестер, голосно кричали чи плакали, а старша сестра Валя вголос молилася.\nЗвільнили нас радянські війська. Додому добирались довго і важко. По німецькій землі йшли пішки. Старих та немічних, таких, як наша баба, везли на підводах. Частину шляху везли нас на військових автомашинах, на підводах, а потім поїздом в товарних вагонах.\nХатина наша залишилась не зовсім зруйнованою, або без вікон, облуплена. Якась жінка з дитиною поселилась у порожній сусідній хаті, а в нашій поставила свою корову. Дружно взялися ми за відбудову хати, щоб можна було й ній жити. Кінчилась війна, і з тої хати ми пішли з сестрою Валею в широкий світ. Обоє закінчили Лубенське педагогічне училище, згодом здобули вищу освіту, присвятивши своє життя вихованню і навчанню дітей.\nТепер я бабуся, маю четверо онуків і всією душею, всім серцем бажаю їм ніколи не бачити того всього, що довелося бачити та пережити мені…\nКОРНІЙЧУК Людмила Олексіївна, м. Дубно, вул. Забрама, 46.\nНА ПРИМУСОВИХ РОБОТАХ\nВ травні 1942 року мене із села Молодово-ІІ, Дубенського району, разом з багатьма дівчатами і хлопцями вивезли німці на примусові роботи. Везли в звичайних товарних вагонах, їли ми в дорозі те, що взяли з собою з дому. Перемишль. Великий табір, за колючим дротом, вартові з автоматами. Пройшли санітарну обробку та медогляд. Дальша дорога — через Краків, Берлін. Зупинки були короткочасні, дозволялось виходити з вагонів, не відходячи від поїзда. В Німбургу — розподільчий табір.\nЯ потрапив до бауера на село. Забрав він мене безпосередньо із табору. Господарство було не дуже велике, інших робітників, крім мене, не було. Господар, як і його сім’я, ставились до мене непогано, їв те ж саме, що й вони. Працював в основному на польових роботах. Була саме пора, коли на селі багато турбот. Робочий день розпочинався вдосвіта, о п’ятій, закінчувався біля дев’ятої вечора. Вільний час мав тільки у неділю — з обіду до вечора. Познайомившись із такими, як я, остарбайтерами, що працювали в інших господарствах, у неділю ходив до них, або вони приходили до мене. Хазяїн не забороняв цього — аби тільки ми поводились пристойно.\nРоботи випадало дуже багато, і в кінці дня я був завжди стомлений. Особливо тяжко було в жнива. Працювати вимагалось швидко, без перепочинку. Відразу по приїзді хазяїн видав робочий одяг — спецівку із простої тканини та дерев’яні черевики.\nПраця на селі всюди важка, робочий день довгий, зате не доводилось голодувати. Однак пробути в бауера довелось недовго: відразу після збирання цукрових буряків мене перевели на цукровий завод у місто Геллісхен. Працював на пресах. Умови в порівнянні з тим, як жилося в бауера, різко змінилися. Тут діяли повсюдні дві зміни по дванадцять годин. В той тиждень, коли працював у першу зміну, треба було вставати дуже рано, щоб встигнути отримати сніданок, поснідати і вчасно розпочати роботу. Годували три рази на день: рано —- кава, в обід — суп та трішки якоїсь каші, на вечерю, крім кави, давали часом, навіть варену нечищену картоплю. Хліба, як зви-чайно, вділяли грамів 200 на день.\nБарак, у якому ми жили, був дерев’яний, одноповерховий, з нарами. По прибутті на цукрозавод мені видали спецодяг і взуття. Вихідний день — неділя. Дозволялось писати листи додому. Але в місто з табору не випускали.\nПрацював до закінчення сезону цукроваріння. В січні 1943 року мене перевезли в місто Муна, на завод, що виготовляв артилерійські снаряди. Став у котельні допоміжним робітником. Паливо в печі закидали вручну, обов’язки важкі. Жили в таборі неподалік. Ходили без охорони. Табір не дуже великий, з десяток одноповерхових бараків. Двоповерхові нари з поганою постіллю, слабке опалення… Годували: вдосвіта — кава без хліба, слабо засолоджена, в обід — черпак супу з брукви, часом з картоплі, дуже рідкий, увечері до кави давали одну хлібину на шістьох. Деколи до кави давали по вареній картоплині. Тут я збагнув, що таке невідступне почуття голоду, до знемоги, до відчаю.\nВ котельні нас працювало по кілька чоловік у зміні. Керував нами майстер, віком років п’ятдесят. Людина він був хороша, часом ділився з нами своєю їжею, розпитував про наші домівки, сім’ї. Казав нам, що він не фашист і осуджує цю війну. Начальником у котельні був військовий інженер, людина похмура й сувора. Майстер радив нам при ньому завжди робити вигляд, що працюємо, чимось зайняті. Хоч робота в котельні була нелегкою, але було затишно, тепло. Однак працювати й там довго мені не довелось. Місяців через чотири одна піч вийшла із ладу — і мене звідти забрали. Потрапив на залізницю в тому ж місті. Спочатку працював на ремонтних роботах, а потім зчіплювачем вагонів. З приходом зими працювати стало й зовсім погано, особливо в мороз, коли деталі обмерзли і важко було з ними працювати. Через це отримав травму руки. Лікували в таборі, не працював три тижні. Затим на ремонтних роботах працював до початку квітня 1945 року.\nЗвільнили нас англійці. Тижнів зо два перед приходом англійських військ працювали на демонтажі верстатів та обладнання на заводах міста, а потім взагалі перестали ходити на роботу, і нас ніхто не турбував… Про нас наче забули, англійців ще не бачили, а німецька адміністрація табору зникла. Щоб добути їжу, ходили по селах. Так тривало майже два тижні, і в цей час для довколишнього населення ми були справжньою бідою, божою карою. Ті, що ходили з табору за харчами, не завжди у німців їх просили. Були випадки, коли забирали силоміць із хліва якусь живність. Про це не хотілося б тепер згадувати, але правду треба сказати. Припинились ці неподобства, коли німець, якого наші хлопці побили, поскаржився англійській адміністрації. Англійці заборонили вихід із табору, встановили охорону і взялися нас забезпечувати харчами.\nЩе в той час, коли працював на залізниці, я кілька разів їздив у сусіднє місто Нейштадт до земляків. Саме коли побили німця і англійці встановили порядок у нашому таборі, я на велосипеді поїхав до своїх друзів у Нейштадт і вирішив там, у їх таборі, залишитись. Щодо велосипеда, то треба також признатись, що він був крадений. Табір був добре організований, добре годували. Через два тижні нас вивезли в інший, біля міста Нейбурга, неподалік границі з радянською зоною, — великий, розташований, у лісі під горою. Він був ніби збірним пунктом перед відправкою в радянську зону.\nЧерез декілька днів прибули представники радянського командування, а згодом нас вивезли в місто Магдебург, уже в радянській зоні окупації. Поселили в будинках, схожих на великі гаражі, з такими, як і в німецьких таборах, нарами і постіллю. Годували нас значно гірше, ніж англійці.\nПрацювали на різних роботах в будівельній військовій частині. Мене і кількох хлопців призначили організовувати щоденно бригаду дівчат і водити їх на будівництво пекарні.\nСправа ця була нелегкою, бо до обідньої перерви на об’єкті з цілої бригади залишалось половина. Дівчата розбігались, не хотіли працювати, а командири частини не дуже цим цікавились. У тому місті був також польський табір. Довідавшись про це, я і ще кілька хлопців з Західної. України, які знали польську, мову,. вирішило видати себе за поляків і пішли до начальника табору просити, щоб відпустив нас у польський табір. Начальник дозволив, Але, вийшовши з табору, ми до поляків не пішли, а надумали добиратись додому, в Україну, самі по собі. Нам пощастило сісти в поїзд і доїхати до Берліна.\nЇхали голодні, бо їжі не припасли, а просити боялись. У Берліні довго блукали, поки потрапили до станції, з якої поїзди йдуть на схід. Потрапивши на таку станцію, побачили, що там стоїть готовий до відправлення поїзд з поляками. Але сісти в той поїзд нам не вдалося, біля нього була охорона і ми побоялись, що нас затримають. Група поляків, що добирались також до станції, залишила візок на двох колесах, у якому везла свої речі. Ми забрали той візок і продали якомусь німцю за буханку хліба і кусок масла. З таким запасом їжі й розпочали подорож з Берліна додому, їхали в товарних вагонах і на дахах, їсти просили на зупинках.\nВ Любліні сіли в поїзд, що йшов на Замостя, це неподалік від границі. Тепер залишилась найскладніша частина шляху: переїзд через кордон на територію Радянського Союзу. В Замості було багато поїздів. Про те, щоб сісти в якийсь пасажирський, не могло бути мови. В такий сідали тільки з квитками або спеціальними перепустками, біля вагонів ходили патрулі, та і в поїзді під час руху можливі були перевірки.\nНам залишалась тільки надія на товарний поїзд. Розпитавши в робітників, відшукали поїзд, який має йти через границю Ми могли залізти в якийсь з відкритих вагонів і там заховатись серед вантажу. Але перед тим вирішили спробувати домовитися з машиністом локомотиву, щоб нас взяв у паровоз чи тендер з вугіллям. Машиніст погодився, за це ми дали йому ще досить хорошу сорочку.\nВіддаль від Замостя до Рави-Руської невелика, і ми рано на світанку були вже на цій станції. Але тут нам не пощастило. Тільки-но відійшли від поїзда, як нас затримав військовий патруль.\nЗавезли в якийсь будинок, замкнули в кімнаті. Опівдні зайшов офіцер і почав допит. Після допиту під конвоєм повели в місто, завели в якийсь п’ятиповерховий будинок з огорожею з колючого дроту і ґратами на вікнах. Там тримали нас два тижні. Допити проводились щоденно, часом по кілька разів на добу, були не завжди спокійні.\nНарешті, після всіх перевірок нам видали перепустки та квитки на проїзд додому, а 8 серпня 1945 року я був уже вдома…\nМЕЛЬНИЧУК Герасим Андрійович. с. Молодаве – 2, Дубенського району.\nПо шосейній дорозі йде багатотисячна колона людей. З висоти пташиного польоту вона бачиться як довжелезна строката гадюка, що повільно повзе на Схід. Факт очевидний: якщо голова “гадюки” озирнеться назад, то не побачить свого хвоста — так далеко він…\nЧетвертий день мовчки бредуть колишні “остарбайтери”, здорожені, голодні. А небо, як на зло. продірявилось дощем…\n— Радинберг! Радинберг! — зашуміли нарешті повсюдно люди, як восени вітер в діброві. І недарма…\n— В пересильному пункті Радинберг, — обнадіяв представник радянської влади, — вас чекає відпочинок, дах над головою. Триденний пайок за минулі дні отримаєте всі.\n— Ото наїмося досхочу! — радіє тітка Марфа Василівна. Більш обачливі жінки її застерігають: на голодний шлунок багато їсти не можна, треба потрошки.\nДо Радинберга добрались під вечір. Виявилось: практично неможливо надати приміщення десятьом тисячам прибульців. Всі будинки заселені. Заплановані ж для нас — ще зайняті іншими “остарбайтерами”, котрі прийшли сюди раніше на декілька днів. З невідомої нам причини вони тут затримались.\nМи, вихідці з табору Гельборн, облюбували собі місця біля довгої цегляної стіни, яка донедавна служила загорожею для якоїсь фабрики. Фабрику стерли з лиця землі літаки-бомбардувальники. Одні лише вирви там, де вона недавно існувала. Всюди валялася тьма-тьмуща гільз від вистріляних патронів, наче в глибоку осінь жолудів у дубовому лісі.\nТрохи відпочивши і поївши ще недозрілих, зелених, аж мурих, яблук, новосельці взялися до роботи. Носили дрючки з лісу, до якого — рукою подати. 3 території розгромленої фабрики — дошки, листки бляхи. Прилаштували їх до стіни, будуючи собі житло, неначе ластівки ліпили своє гніздо. А в цей час наші “повпреди” Микола Тесля, Степан Гаврилюк, Борис. Іщенко й тітка Марфа Василівна, що до них примкнула, пішли в комендатуру дізнатися: чи скоро видадуть продукти на вечерю, зокрема заборговані нам за минулі дні. Відповідь не забарилась: — Минулі дні вами уже прожиті, забудьте, що ви не їли… Кілька днів живемо осілим життям. Начебто все гаразд. Та не всім. Росіянину Шатоновичу (на прізвисько Голубчик) не спиться вночі на новому місці. Встане і ходить туди-сюди аж до світанкової зорі. Жаліється вранці: — Голубчику, ледве стулю повіки до сну — являється молода дівчина в білому платті, злюча, мов кицька, дряпає мене за очі…\n— Ви не догадуєтесь, чого вона дряпається? — кпинять деякі жартівливі жінки. Однак, кому біда, тому .не до жартів.\nСтепан Іванович Гаврилюк має свою думку стосовно Голубчикової біди:\n— Він спить на тому місці, де, мабуть, неглибоко захоронена особа жіночої статі. Запах жіночих кіс та тіла викликає певні подразнення, малює зримі образи в сні…\nЩе один день нашого “райського життя” в халабудах приніс дві несподіванки. Молодим мужчинам та дорослим юнакам надійшов наказ: вишикуватися в ряди, взявши з собою найнеобхідніше. Комендант оголосив:\n— Вам у першу чергу виділили транспорт для відправлення на Батьківщину. Ви працювали на фашистів, а тепер працюватимете на Радянський Союз. Шахти Донбасу чекають на вас, День не стоїть, сонце не пасеться. Кроком руш!\nКолона майбутніх шахтарів пішла строєм до найближчої залізничної станції. Серед них — Микола Тесля, Степан Гав.рилюк, Іван Климчук. Пройшло кілька годин. Нас також підняли по тривозі. Звеліли звільнити зайняту територію протягом двох годин. Заворушилися люди, неначе мурашки в мурашнику, коли в ньому зловмисник поворушить палицею.\nЖаль стало покидати “обітовану землю” на околиці міста, переселяючись до центру. Жаль переріс в обурення, коли від перших переселенців докотилась чутка: не вистачає вільних місць, навіть на горищах; люди займають вільні місця під відкритим небом. Тому переселення сприймається, нами як недоцільне. Про справжню його причину ніхто з остарбайтерів не знає. Страшна таємниця розкриється завтра.\nЛедве перші промені сонця торкнулись землі, напівсонне місто ожило, заговорило. Безкінечний, потік цивільних людей з лопатами, у. супроводі озброєних військових, потягнувся за місто. То з наказу військового коменданта все доросле населення німецької національності мобілізували відкопати трупи “остарбайтерів”, розстріляних при відступі. Нещасних розстрілювали під мурованою стіною почергово: живі закопували загиблих, а через кілька хвилин — самі гинули від смертоносних куль — їх закопували інші, поки що жив і т. д. Виявилось, і ми спали на трупах, присипаних землею на тридцять-сорок сантиметрів товщиною. В останні два дні нашого тут перебування, коли сонце нещадно пекло, стояв неприємний запах в повітрі, але ніхто не знав по якій причині. Знайшлася в Радинберзі одна добра душа, молода німкеня, котра повідала про трагедію п’яти тисяч “остарбайтерів”; показала місце їх захоронення; застерегла, щоб не виникла епідемія хвороби поміж нас. Вслід за дорослими я побіг дивитись на жахливу картину: безліч молодих людей, наче бурею повалений ліс, лежали в різні сторони головами.\nЯ відшукав те місце під стіною, де стояв наш із сестрою “будинок”. Мені легко вдалося це зробити, бо на стіні залишився мій малюнок — крейдою зображене сонце і рясно-гілляста яблуня із плодами. Там знайшли свою кончину дві дівчини. Очевидно, дві подруги, бо на прощання перед смертю міцно обнялися і дивились одна на одну тепер вже мерт-вими ямами очей, далі — жінка з немовлям, прив’язаним хустиною до грудей. Поруч з нею лежав чорночубий мужчина і багато-багато інших людських тіл.\nОдна сивокоса жінка, з числа тих, хто прийшов подивитись на криваве побоїще, впізнала свою доньку по вишитій сорочці, довгій косі й своєрідній обручці, бо обличчя юнки зрешетили кулі.\n— Доню! Моя донечко! Ластівко єдина! — заголосила мати. — Чи ж такої зустрічі з тобою я чекала? Чи де такої долі я тобі бажала! Встань, ріднесенька! Посміхнись до мене хоч разочок, як всміхалась вдома! Дай я поцілую твоє красне личенько! Твої карі оченята! Ах, в тебе нема личка! Ой, в тебе оченят немає!! Гірко плачуть люди на твоєму весіллі…\nІ справді, на цей час вже плакали-ридали сотні людей. Не тільки ті, хто впізнав своїх рідних, а й всі присутні. Їх плач-голосіння болем відлунював ліс, що стояв, неначе свідок фашистських злодіянь. Три дні жителі Радинберга й довколишніх сіл робили труни. Слов’яни гідні того, щоб їх похоронили по-людськи! — розпорядився комендант міста. В день похорону відбувся велелюдний траурний мітинг, на якому виступили живі жертви нацизму від свого імені її від імені загиблих братів по неволі.\n— Це ніколи не повинно повторитись! — одностайно заявили.\nМикола Григорович ДЕНИСЮК. м. Дубно, вул. Замкова, 1 8, кв. 2.\nTags: блогвійнаДубенськогоДубнодумки і коментаріНімеччинаостарбайтериРадивилівфашисти\nПро збереження культурної спадщини історичної Волині\nby Редактор · Published Грудень 30, 2021 · Last modified Січень 11, 2022\nby Адміністратор · Published Вересень 7, 2015\nNext story Вітання міського голови Радивилова\nPrevious story Злочинна група з двома неповнолітніми\nСвята рівноапостольна – родом з Пліснеська\nРадивилів: Зустріч шкільних випускників 1961 року


"Пірати Карибського моря" хочуть відмовитись... | Все комментарии\nТворці саги "Пірати Карбського моря" хочуть у наступних епізодах фільму відмовитись від Джонні Деппа та його героя капітана Джека Горобця. Про це пише таблоїд Daily Star з посиланням на свої джерела. "Раніше Депп був причиною, через яку люди йшли дивитися ці фільми. Тепер з'явилося відчуття, що аудиторія втратила до нього інтерес", – йдеться у повідомленні. Також джерело видання повідомило, що тепер публіці більше подобаються 27-річний Брентон Туейтс і 25-річна Кая Скоделаріо. Вони вперше з’явились в останній стрічці "Пірати Карибського моря: Мерці не розповідають казки". "Якщо в фільмі провідні ролі віддадуть Брентону і Каї, це може стати для франшизи ковтком свіжого повітря", – підкреслило джерело.


Уявіть собі, що Ви запроектували готель, який дуже нагадує в'язницю, і хтось звинуватив Вас у тому, що Ви не потрапили в образ. Звинувачення досить серйозне, оскільки архітектор регулярно не потрапляє в образ - це все одно що таксист, який не дотягується до педалі газу. Але сенсу впадати у тяжку депресію немає, це нерозумно і не приносить ніяких практичних результатів. Набагато правильніше буде затаїти злість на свого кривдника, а потім, коли він про все забуде, дуже несподівано помститися.\nПоки Ваш кривдник буде про все забувати, у Вас є час на те, щоб розібратися, що з себе представляє цей самий образ і як у нього потрібно потрапляти. Причому, почати Ви можете прямо зараз. Звичайно, якщо б Ви були вдома, Ви б відкрили словник (або енциклопедію) і дуже швидко розставили все по місцях. Але так як в даний момент це не можливо, ми зробимо все за Вас. Так от, образ - це ідеальний продукт психічної діяльності, який конкретизується в тій чи іншій формі психічного відображення: відчуття, сприйняття і т.д. (Www.glossary.ru). Це означає, що образ може бути різним: смаковим, нюховим, слуховим, тактильним і т.д. Дуже важливо розуміти, що згідно з вітчизняним сучасним поглядам на архітектуру, мова йде виключно про зоровий образ, а тому на всі інші типи образів можна сміливо наплювати.\nНещодавно, менше року тому, до нас у руки потрапила дуже цікава річ - незвичайний фотоапарат. У його настройках був передбачений особливий режим, який дозволяв робити знімки зорових образів всередині своєї підсвідомості. Нам не довго вдалося пробути володарями цього безцінного апарату, його вкрали і, разом з ним, у нас вкрали чудову можливість хоч скільки-небудь впорядкувати свої уявлення про образи і про їх місце в архітектурі.\nНа цьому можна було б ставити крапку, якби не та обставина, що ми всеж встигли відзняти одну плівку і сьогодні можемо з гордістю представити Вам 36 унікальних знімків зсередини наших підсвідомостей.\nЗвичайно ж, ми не фотографували що завгодно. По-перше, камера не цифрова, а плівка не дешева, тому нерозумно просто крутитися з боку в бік і натискати на кнопку. Ну і по-друге, ми ж знімали підсвідомість, а підсвідомість - це не який-небудь банальний краєвид, який з будь-яких ракурсів буде виглядати більш-менш симпатично. З підсвідомістю потрібно працювати тонко.\nЯ не пам'ятаю, де це, і я не знаю, хто це. Я навіть не впевнений у тому, що це виглядало саме так. Думаю, я бачив це боковим зором. Але в пам'яті залишився такий от образ ... Досить ефемерний.\nА! Це площа Сан Марко у Венеції, точніше перше враження від неї. Я багато чув про зграї голубів і про те нахабство, з яким вони літають над головами туристів. Побачивши цих тварюк, я одразу впізнав всесвітньо відому площу. Потім, правда, виявилося, що це зовсім не вона, але від неї у мене було таке ж перше враження.\n<< Фотографії з виставки > Обговорення < Наступна сторінка >>


Для тих, хто був у «чорному тюльпані» | Запорозька Січ\nДля тих, хто був у «чорному тюльпані»\nОдин з найпопулярніших парків у запоріжців – Парк Трудової слави. Цього року він вперше приймає гостей на святкування Дня міста. До цієї визначної дати завершено перший етап комплексної програми реконструкції парку. Вчора було відкрито один з об’єктів: оновлений пам’ятник загиблим воїнам-інтернаціоналістам, учасникам локальних війн, реконструкцію якого ветерани чекали не один рік.\nЖивий «вічний вогонь»\nБіля оновленого пам’ятного комплексу зібралися сім’ї загиблих та ветерани. У заході взяли участь депутати запорізької міської влади Ніна Гурська та Олександр Гончар. Депутати, до речі, також брали участь у війні в Афганістані.\n– Воювали у горах, – розповідає Олександр Гончар. – Мені тяжко згадувати ці моменти, адже мене призвали зовсім молодим хлопцем, у 18 років. Тоді, за завданням Батьківщини, відправили у Афганістан. Випадково, у червні я опинився в Кабулі. Там з однополчанами ми пробули рік, знищували бандформування. Сьогодні ми вдячні, що пам’ятник оновлено.\nНіна Гурська є головою спілки ветеранів Афганістану Комунарівського району. На базі цієї організації ветеранам надають допомогу, діє своєрідний реабілітаційний центр з тренажерною залою. А колись, згадує депутат, щоб просто зібратися та згадати своїх побратимів, потрібно було ховатися від міліції. Замовчувалось багато, адже розповідати не можна було.\n– Мене, як і багатьох, відправили у відрядження у складі військ в Афганістан. Я й сьогодні спілкуюсь з однополчанами – ми всі, наче рідні. Дуже шкода, що багато хто пішов з життя, не доживши до 50 років. Свого часу не було потрібної реабілітації: люди приходили з війни й одразу включались у роботу на підприємствах, – розповіла вона.\nТакож Ніна Миколаївна наголосила, що ветерани давно мріяли про реставрацію пам’ятника, адже за час свого існування він пошкодився. Крім того, з самого початку возведення комплексу було допущено ряд помилок.\n– Зараз ми бачимо червону плитку – це пролита кров наших хлопців, що не повернулись додому. Також пошкодились фігури воїнів. Попередня влада обіцяла нам реконструкцію, готувала проект, але так і не реалізувала. Ми вдячні міському голові Володимиру Буряку за те, що він тримає слово. Також приємно, що цю місію доручили учаснику бойових дій в Афганістані – Олександру Оніщенко. Він зробив його з душею, як було задумано, – наголосила вона.\nПро хід реконструкції розповів голова Вознесенівської райадміністрації Андрій Звегінцев.\n– Цей пам’ятник возвели ще у 1995 році. Після цього робіт з утримання та реконструкції не проводилось. При створенні монументу було допущено ряд помилок, що призвели до утворення корозії на фігурах воїнів, деформації майданчика. Також, не врахували ряд питань, які створювали незручності під час проведення масових заходів, про що неодноразово наголошували учасники локальних війн. У минулому році ми створили комісію на якій розглянули всі зауваження та побажання, створивши концепцію. Цього року за дорученням міського голови розробили проект та виконали роботи, – сказав він. – Вже у лютому тут зможуть пройти строєм солдати, заграє духовий оркестр. Виконані роботи – прекрасне рішення, що задовольнить потреби учасників війни та їх близьких.\nУ пам’ять про героїв поряд з пам’ятником члени спілки ветеранів висадили квіти у вигляді символічного «вічного вогню».\nТакож у планах депутатів – реконструкція могил воїнів-інтернаціоналістів на всіх кладовищах міста, що залишились без догляду. Також біля пам’ятника планують провести фестиваль воєнної патріотичної пісні.\n– Комплексна програма реконструкції парку Трудової Слави включає реконструкцію ділянки дороги по вул. Південноукраїнської зі створенням паркувальних кишень, ремонт тротуарів, благоустрій зеленої зони, реконструкцію громадського туалету, в якому передбачені кабінки для людей з обмеженими можливостями та інше. Також готується проект реконструкції другої частини парку. У 2018 році на місці старого фонтану планується облаштувати амфітеатр, де виступатимуть дитячі творчі колективи. – сказав голова Вознесенівської райадміністрації Андрій Звегінцев.\nПозначки: Парк Трудовой славы\nНаступний запис За бюджетні кошти катаракту прооперували 382 запоріжцям\nПопередній запис Город получит новые коммуникации\nРеконструируют памятник афганцам и откроют – Жаботинскому\nВладимир Буряк: «У парка Трудовой Славы должен появиться настоящий хозяин, пока такого нет»


РФ заявила про затримання українського шпигуна з вибухівкою в окупованому Криму | UA.NEWS\nРФ заявила про затримання українського шпигуна з вибухівкою в окупованому Криму\nРосійські спецслужби повідомили про затримання в окупованому Криму громадянина РФ, який нібито працював на українську розвідку.\nЗа даними ФСБ, затриманий збирав для українських розвідників дані про місця масового перебування людей, а у його автівці знайшли вибухівку, повідомив російський Інтерфакс. У ФСБ заявили, що прізвище та ініціали заарештованого – Єсипенко В.Л.\nЗатриманий нібито зізнався, що збирав інформацію за завданням офіцера діючого резерву 8 відділу 5 департаменту Служби зовнішньої розвідки України полковника Кравчука. Проти Єсипенка відкрили кримінальну справу, проте не уточнено, за якою статтею.\nРаніше російські силовики затримали в Криму українку, яка нібито намагалася потрапити в Крим в обхід пункту пропуску. Також окупанти затримали в Криму жителя півострова, якого запідозрили в участі у добровільному батальйоні імені Челебіджихана.\nА торік в окупованому Росією Севастополі затримали військовослужбовця Чорноморського флоту РФ, який нібито працював на українську військову розвідку.\nНовий футбольний турнір «Суперліга» розпався через вихід одразу кількох клубів\nагент взрывчатка вибухівка РФ Україна ФСБ шпигун шпион


Лірична сповідь – біографія у віршах – Чи можна так охарактеризувати поезію С. Єсеніна СЕРГІЙ ЄСЕНІН | Твори з літератури\nТвори > Твори з літератури > Лірична сповідь – біографія у віршах – Чи можна так охарактеризувати поезію С. Єсеніна СЕРГІЙ ЄСЕНІН\nна посуху, “скинув шапки, молясь и вздыхая”. От рибалки співають “где-то вдали, на изломе реки, давнюю песню”. Поет описує сільський побут, показує хату, де “вьется сажа над заслонкою”, “пахнет рыхлыми драченами”, “щенки кудлатые заползают в хомуты”. Саме тут, серед селянського життя, “за тяжелой сохой” і пройшло дитинство Єсеніна. Все це йому дороге, і про це він пише у своїх віршах. Молодий автор бачить поезію сільського життя, красоту людей праці.\nЄсенін виріс серед роздолля середньоруської природи, і вона навчила його “любить на этом свете все, что душу облекает в плоть”. Ранні\nвірші поета – признання в любові до рідної природи, прагнення розчинитися в ній:\n« Діалог “Словники в моєму житті”


Ботанічна характеристика агрусу та історія введення в культуру » Унікальні поради городникам. Грядки своїми руками.\nАгрус звичайний або відхилений - Grossularia reclinata (L.) Mill. - Чагарник з сімейства крижовнікових (Grossulariaceae) висотою до 1,5 м. Стебла агрусу несуть колючі шипи у вузлах, а нерідко і в междоузлиях. Листя відносно дрібні, трьох-, п'ятилопатеві, з тупуватими лопатями, зубчастими по краях. Квітки поодинокі або в двох-, трьох-квіткових гроновидних суцвіттях розташовуються на укорочених пагонах. Квітки з подвійним 5-членні оцвітиною, 5 тичинками, маточкою з нижньою зав'яззю і нектарниками у вигляді залозистого кільця, розташованого навколо маточки. Чашечка дзвонові, чашолистки червонуваті, відігнуті вниз. Пелюстки зеленуваті або червонуваті, прямостоящие. Цвітіння відбувається у квітні-травні, продовжується від 10 до 20 суток.Плоди - овальні ягоди, голі або з грубими щетинками, у різних сортів різних розмірів і забарвлення (зелені, жовті, червоні, бурі, темно-фіолетові, майже чорні), з добре помітними поздовжніми жилками. Залежно від сорту плоди достигають у різний час - з липня до вересня. З одного куща агрусу в хороших умовах збирають 25 - 30 кг ягод.Дікорастущій агрус звичайний зустрічається по всій Європі, на Кавказі, в Північній Африці. У Росії в дикому вигляді росте в річкових долинах, заростях чагарників, у деяких освітлених лісах в багатьох районах європейської частини країни. Скільки-небудь істотних заростей не утворює, тому економічного значення практично не має, хоча місцеве населення іноді збирає плоди для пітанія.Крижовнік введений в культуру порівняно недавно. Достовірно відомо, що на Русі його розводили в монастирських садах з XI ст., Раніше ніж у Західній Європі, де культура агрусу відзначається лише з XIII В.Во Франції і з XVI сторіччя - у Німеччині та Англії. Як свідчать літописи, культура агрусу вперше зародилася в Древній Русі в монастирських садах. Пізніше, в XVI ст., За Івана III були закладені сади агрусу в Москві. І для агрусу, який тоді називали Берсен, було відведено місце по берегах Москви-ріки. Звідси і збереглася до наших днів назву - Берсеневская набережна. На початку XX століття агрус в Старому Світі, в тому числі в Росії, був заражений хвороботворним грибком сферотекою, завезеним з Америки. Сферотека викликає важке захворювання агрусу борошнистою росою, що приводить до загибелі кущів. Зараз виведені сорти, стійкі до цього захворювання.\nГосподарське використання агрусу\nАгрус - важливе в господарському і в лікувальному відношенні плодово-ягідне рослина. Його звуть «північним виноградом», хоча до теперішнього винограду він ніяк не причетний. Ягоди агрусу містять 8 - 13% цукрів, представлених в основному глюкозою і фруктозою, більше 1% пектину, до 1,5% яблучної і лимонної кислот, вітаміни С (до 60 мг), В, Р, провітамін А, солі фосфору, заліза , калію, натрію, кальцію, міді, магнію. Їх вживають у їжу свіжими на десерт. З зрілих плодів віджимають соки, роблять вино, мармелад, начинку для цукерок; з незрілих - варять варення, джеми і т. д.Крижовнік - добрий медоносна рослина, що дає ранній хабарів нектару і пилку. Це особливо важливо для розвитку бджолиної сім'ї після перезимівлі.\nЛікарське значення агрусу і способи лікувального використання агрусу\nУ народній медицині ягоди агрусу застосовують при недокрів'ї, для підвищення апетиту, при захворюваннях печінки і шлунково-кишкового тракту, при туберкулезе.Прі порушенні обміну речовин і ожирінні рекомендують протягом 3 - 4 тижнів вживати у великій кількості ягоди агрусу замість будь калорійних продуктів. Крижовнікових ягоди корисні при частих крововиливах, а також при шкірних хворобах.Людям, страждаючим інсультом, непогано з'їдати багато ягід агрусу протягом місяця.Відвар плодів використовують як болезаспокійливий і послаблюючий засіб при захворюваннях шлунково-кишкового тракту, як сечогінний при захворюваннях нирок і сечового пузиря.В кавказької народній медицині відомо застосування листя агрусу при туберкульозі легкіх.Крижовнік сприяє нормалізації артеріального тиску і протидіє розвитку новообразованій.В сучасній медицині ягоди агрусу застосовуються в якості цінного поживного і лікувально-дієтичного продукту. Вони корисні літнім людям у профілактиці хронічних запорів, а також при недокрів'ї та кровотечах з носа, слизової порожнини рота і внутрішніх органів - В якості лікувально-дієтичного кошти його рекомендують при захворюваннях нирок і сечового пузиря.Ягоди агрусу вживають в сирому, маринованому, сушеному, зацукрованому і солоному вигляді. Наводимо не дуже невідомі способи консервірованія.Крижовнік солоний. Вимиті зрілі ягоди укласти в емальований посуд шаром до 25 см, залити холодним розсолом (30 - 40 г солі на 1 л води), накласти гніт і поставити в холодне місце. Через 1,5 - 2 місяці агрус можна вживати з м'ясними та рибними блюдамі.Крижовнік маринований. Вимиті зрілі ягоди наколоти гострою голкою, краще дерев'яною. У кожну банку (0,5 л) покласти по 3 - 4 шт. запашного горошку, 05 г меленої кориці, 3 шт. гвоздики, потім щільно укласти ягоди агрусу, залити гарячою марінадной заливкою, накрити кришками, простерилизуйте-вати 15 хв., герметично закупорити і охолодити. Для заливки: на 10банок - 1 - 3л води, 850г цукру, 0,2 оцту.\nДикорослі споріднені види агрусу\nУ Сибіру дикорослий агрус звичайний заміщається близьким видом - агрусом голчастим [Grossularia acicularis (Smith) Spach]. Він росте в основному в горах Алтаю і Саян на кам'янистих схилах. Його плоди досить смачні, місцеве населення вживає їх в їжу свіжими, з них варять варення. Медичне значення його, мабуть, таке ж, що й агрусу звичайного.