15 грудня — 349-й день року (350-й у високосні роки) у григоріанському календарі. До кінця року залишається 16 днів.\nЦей день в історії: 14 грудня—15 грудня—16 грудня\nДень Заменгофа. (урочисте свято серед есперантистів)\nУкраїна День працівників суду\nГреція День пам'яті жертв «Грецької операції» НКВС\nДень пророка Авакума\nПравославні: Афанасій, Сава, Соломон, Маргарита, Андрій, Афанасій, Борис, Володимир, Іван, Кирило, Марія, Матвій, Мірра, Микола, Сергій, Степан, Тамара\n1025 — Під час підготовки походу на Сицилію проти арабів у віці близько 69 років помер Василь II Болгаробоєць, візантійський імператор (з 976 р.)\n1640 — герцог Жуан Браганський вступив на португальський престол під іменем Жуан IV.\n1791 — у США введено в дію десять поправок до Конституції\n1915 — в американській газеті New York Times виходить стаття про геноцид вірмен в Османській імперії\n1917 — Українська Центральна Рада прийняла закон про створення Генерального суду.\n1932 — ЦК КП(б)У затвердив перелік 82 районів України, куди припинялося надходження промислових і продовольчих товарів за зрив планів хлібозаготівлі (початок Голодомору); у Дніпропетровській області — 27, у Чернігівській — 8, в Одеській — 15, у Харківській — 22, у Донецькій — 10 районів.\n1932 — В. Молотов та Й. Сталін заборонили здійснення українізації на Далекому Сході, в Казахстані, Середній Азії, ЦЧО, щоб унеможливити проникнення висланих «буржуазно-націоналістичних елементів» в українізовані райони, наказують перевести українські газети та видання на російську мову.\n1934 — у Києві, в підвалах НКВС УСРР (пізніше Жовтневий палац), за вироком виїзної сесії Військової колегії Верховного Суду СРСР були розстріляні 28 «членів» вигаданого чекістами «Об'єднання українських націоналістів», серед яких — українські письменники Дмитро Фальківський, Григорій Косинка, Кость Буревій, Олекса Влизько, Іван Крушельницький.\n1939 — В Атланті відбулася прем'єра фільму Дейвіда Селзніка за участю акторів Вів'єн Лі і Кларка Ґейбла «Розвіяні вітром», поставленого за романом лауреата Пулітцерівської премії Маргарет Мітчелл. Стрічка відразу стала надзвичайно популярною, побила всі рекорди касових зборів і наступного року отримала 9 «Оскарів»\n1961 — суд у Єрусалимі засудив колишнього оберштурмбанфюрера гестапо Адольфа Ейхмана, який керував «остаточним вирішенням єврейського питання», до смертної кари.\n1966 — французький астроном Одуен Дольфюс відкрив супутник Сатурна Янус, який раз в 4 роки міняється орбітою зі супутником Епіметеєм.\n1995 — на 5-й зустрічі глав держав і урядів 10 країн Південно-Східної Азії в Бангкоку було підписано договір, за яким цей регіон проголошено зоною, вільною від ядерної зброї.\n2006 — перший випробувальний політ новітнього винищувача-бомбардувальника п'ятого покоління F-35 «Лайтнінг» II\n2009 — відбувся перший випробувальний політ новітнього літака Boeing 787 Dreamliner\n2018 — відновлена автокефальна помісна Православна церква України (утворилася 988)\nДив. також Категорія:Народились 15 грудня\n37 — Нерон, римський імператор, п'ятий і останній з династії Юліїв-Клавдіїв.\n1804 — Віктор Буняковський, український математик.\n1859 — Людвік Заменгоф, творець міжнародної мови есперанто.\n1883 — Ганна Собачко-Шостак, українська художниця, майстер декоративного розпису.\n1890 — Василь Ємець, світової слави бандурист-віртуоз (†1982).\n1907 — Оскар Німеєр, бразильський архітектор.\n1928 — Фріденсрайх Гундертвассер, австрійський художник, дизайнер та архітектор.\n1934 — Станіслав Шушкевич, перший голова Верховної ради незалежної Білорусі.\n1958 — Соломія Павличко, українська письменниця, видавчиня, публіцистка, автор праць з історії фемінізму (†1999).\n1996 — Олександр Зінченко, український футболіст.\nДив. також Категорія:Померли 15 грудня\n1626 — Фріз Адріан де, голландський скульптор раннього бароко, помер у Празі у віці близько 66-и років.\n1675 — Ян Вермер, голландський художник.\n1713 — Карло Маратті, італійський художник доби бароко.\n1814 — Іван Югасевич-Склярський, український педагог, народний поет, збирач фольклору (*1741).\n1848 — Євген Гребінка, видатний український письменник, поет, байкар, педагог, видавець. Старший брат архітектора Миколи Гребінки.\n1853 — Георг Фрідріх Гротефенд, німецький лінгвіст, дослідник старожитностей, поклав початок дешифрування давньоперського клинопису.\n1904 — Роман Кондратенко, генерал-лейтенант російської імператорської армії українського походження.\n1929 — Данило Заболотний, український мікробіолог, епідеміолог, засновник Інституту мікробіології та епідеміології в Києві.\n1933 — Порфирій Мартинович, український живописець, графік, фольклорист і етнограф.\n1958 — Вольфганг Ернст Паулі, фізик, лавреат Нобелівської премії присудженої йому за відкриття принципу виключення\n1966 — Волт Дісней, американський художник, кінопродюсер, режисер, автор мультиплікаційних фільмів. Лауреат понад 1000 міжнародних нагород, 48 «Оскарів» і семи призів «Еммі» (*1901).\n1974 — Анатоль Літвак, американський кінорежисер українського походження.\n1977 — Олександр Галич, радянський поет, сценарист, драматург, автор і виконавець власних пісень; політичний емігрант.\n1986 — Серж Лифар, український і французький танцівник, балетмейстер, теоретик балетного мистецтва, один з найвидатніших митців нашої епохи, засновник Академії танцю при «Гранд-Опера».\n2008 — Анне-Катріне Вестлі, норвезька дитяча письменниця.\n2010 — Блейк Едвардс, американський сценарист, кінорежисер, продюсер.\n2013 — Джоан Фонтейн, англо-американська акторка. Володарка премії «Оскар».\n2020 — Петро Слободян, український футбольний тренер та викладач, колишній український футболіст, нападник.\nВікісховище має мультимедійні дані за темою: 15 грудня\nСьогодні: 26 жовтня 2021 року (оновити)\nОтримано з https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=15_грудня&oldid=32149611\nЦю сторінку востаннє відредаговано о 15:33, 25 травня 2021.


Як правильно зав'язувати краватку - Так Просто!\nКращі спосібі зав'зв'язати краватку\nКраватка Чоловіки Одяг Стиль\nКраватка привносить елегантність в суворий чоловічий образ , а також є одним з найважливіших атрибутів парадного одягу. У багатьох великих компаніях, які хочуть показати свою респектабельність і надійність, носіння краватки є обов'язковою умовою для всіх співробітників чоловічої статі.\nСьогодні наша редакція розповість тобі про самих популярних варіантах зав'язування краваток. Важливо не тільки знати, як правильно зав'язати краватку , але і розуміти, в якому випадку який з вузлів буде виглядати найбільш доцільно.\nІсторично склалося так, що, хоча краватку і не ніс особливої функціональності, він тим не менш служив ідентифікатором багатьох соціальних груп. Приміром, студентів відомих навчальних закладів у Європі можна було розрізнити за кольором їх краваток, а також по візерунках на них.\nНайпоширеніші види вузлів\nПростий вузол Ось як правильно зав'язувати вузол краватки у самому стандартному варіанті.\nКласичний вузол краватки універсальний, його просто зав'язати, і він підходить практично до всіх комірцям. Довжина краватки у цьому випадку не має значення. Однак надто високим чоловікам потрібно переконатися, що краватка не виглядає на них грубо.\n«Принц Альберт» Цей вузол повинен бути строго затягнуть. Він злегка асиметричний і надає діловий вигляд будь сорочці. Відмінно підійде до комірцям з гудзиками.\n«Кельвін» Вузол був названий на честь відомого фізика і математика Вільяма Томсона, лорда Кельвіна. Це один з простих вузлів, який трохи нагадує попередній варіант.\nВузол відмінно підійде до маленьких комірцям та класичним костюмам .\n«Віндзор» Мало хто знає про те, що цей вузол був придуманий невеликим спільнотою людей, які дуже хотіли наслідувати герцогу Виндзорскому, хоча сам герцог ніколи подібний вузол не носив.\nІдеальний для широких комірів, а також комірів з м'якими кінцями. «Віндзор» є класичним вузлом і підходить для будь-якого випадку.\nСхідний вузол Буде чудово виглядати з незвичайною фактурою краватки. Цей вузол досить великий, на худих чоловіків може виглядати грубувато.\nНе засмучуйся, якщо не вдається зав'язати східний вузол з першого разу, він вимагає великої концентрації і досвіду.\n«Елдрідж» Безумовно, один з найбільш незвичайних і красивих вузлів. Для того щоб його зав'язати, буде потрібно цілих 15 кроків. Це справжній витвір мистецтва, які було придумано відносно недавно, в 2007 році.\nПідходить до всіх видів комірів. Носити «Елдрідж» слід обережно, але вся увага буде прикута до цього незвичайного сайту.


Департамент культури і туризму Полтавської облдержадміністрації. Офіційний сайт — Виставка артефактів з Більського городища в дослідженнях українських археологів в Полтавському краєзнавчому музеї імені Василя Кричевського.\nВиставка артефактів з Більського городища в дослідженнях українських археологів в Полтавському краєзнавчому музеї імені Василя Кричевського.\nПам’ятка археології національного значення - городище скіфського часу, історія якої сягає кінця VIII - початку III століть до нашої ери. Більше як 100 років землю вивчають науковці, але територія у 7500 гектарів протяжністю понад 40 кілометрів досі залишається загадкою.\nЦе три укріплені поселення - Куземинське, Західне Більське і Східне Більське, об'єднані однією фортечною стіною. Давньогрецький історик Геродот згадує цю землю у своїх літописах як місто Гелон, де жили гелони, будини, неври і степові скіфи. Всі ці народності мали свої унікальні традиції, зокрема у будівництві, ремеслах, виготовленні зброї та ритуалах поховання.\nТож, поле для досліджень, як то кажуть, величезне, і країв не видно. Виставка «Більське городище в дослідженнях українських археологів» відкрилася у Полтавському краєзнавчому музеї імені В. Кричевського за підтримки Управління культури Полтавської обласної державної адміністрації, музею археології Харківського національного університету імені В. Н. Каразіна, центру охорони та досліджень пам’яток археології Управління культури Полтавської ОДА, історико-культурного заповідника «Більськ» Полтавської обласної ради, Полтавського краєзнавчого музею імені Василя Кричевського.\nДо експозиції увійшли знахідки останніх десятиліть вивчення Більського городища. Підготували матеріал археологи і музейні працівники Полтави, Опішні, Харкова, Котельви. У центрі зали розмістили унікальний бронзовий казан скіфського часу, ручки якого зроблені у так званому звіриному стилі, по периметру - фрагменти глиняного посуду скіфів з території Західного Та Східного Більського городища, знахідки епохи бронзи з околиць Більського городища, набір тарного глиняного посуду з громадського винного сховища з урочища Лісовий Кут, датоване V ст. до н.е., пам’ятки нового часу,знайдені на території Більська, артефакти з курганних некрополів ,що в урочищах Перещепине, Марченки та Скоробір. Окреме місце відведено золотим речам, серед них - скіфські прикраси до головного убору, перстень печатка з давньогрецького міста-держави Мілету, знайдена у Перещепинському курганному некрополі, а ще чимало великих грецьких амфор, які за словами дослідників часто використовували на свята, або ж під час похоронних ритуалів.\nож у залі був накритий намет – це символічний жест пошанування від імені усіх сучасних археологів нині покійному патріарху більської археології, професору, почесному громадянину м. Харкова Борису Шрамку. Саме він з 1958-го по 1995 роки на офіційному рівні разом з експедицією найбільше дослідив Більське городище - не багато, ні мало - 50 тисяч квадратних метрів території. На виставці представлені особисті речі науковця – лінійка, окуляри, щітки, фотоапарат, рукописи та ін..\nДоповнили виставку живописні полотна відомого полтавського художника Павла Волика, який з 2016 року удостоєний званням «Народний художник України» . Чоловік родом із селища Котельва. Митець з дитинства закоханий у рідний край, тож і не дивно, що нині його називають співцем сивочолого Більська. 25 пейзажів і живописних філософських картин різних років створили на археологічній виставці живописну і навіть дещо ідеалізовану картину історичного комплексу, його найкрасивіші місця у кращому вигляді.\nДля особливо допитливих - книжкова виставка цінних наукових напрацювань і фото-слайди артефактів з коментарями на відео презентації.\nЦьогорічні знахідки з курганів - це глиняний посуд і бронзові пляшки, наконечники від списів, сагайдачний набір, деталі кінської збруї, а також золоті прикраси, про що неодноразово зазначали у публікаціях полтавські ЗМІ. На виставці ж нові речі не представили, за словами директора Краєзнавчого музею імені Василя Кричевського Олександра Супруненка, усі вони ще потребують доопрацювань та реставрації.\nСвоєрідним мистецьким продовженням презентації стародавнього міста Гелон буде етнофестиваль «Гелон-фест», присвячений Дню Державного Прапора та 26-й річниці Незалежності України. Дійство триватиме з 17.00 по 22.00 годину 19 серпня на території Більського городища. Мета фестивалю – привернути увагу громадськості всього світу до археологічного комплексу, якому немає рівних в Європі. У програмі - концерти кращих колективів з Полтави, майстер-класи скіфських реконструкторів, пленер полтавських художників, фаєр-шоу, танці та ще багато сюрпризів.


Як впоратися з виснажливої спекою\nЯк можна врятуватися в спекотний літній день від виснажливої спеки? Пропонуємо п'ять найбільш незвичайних способів охолодитися в особливо спекотні дні.\nПрикладіть до місць, де добре прощупуєтьсяпульс, загорнуті в тканинну серветку шматочки льоду. Компрес рекомендується докладати не довше ніж на одну хвилину, чергуючи його таким чином: прикладіть на 1 хвилину, потім приберіть, потім знову повторіть, і так до тих пір, поки не відчуєте полегшення.\nСядьте якомога зручніше і покладіть руки наколіна. Потім висуньте мову і поверніть його так, щоб його форма нагадувала соломинку, з усіх боків оточене зімкнутими губами. Тепер повільно вдихніть і видихніть через ніс, при цьому мова і рот беруть звичайне положення.\nВіддайте перевагу «легкої» зачісці\nПодбайте, щоб у літні дні не тільки тіло,але і шкіра голови дихала. Тому краще відмовитися від використання пінок, лаків і гелів для волосся. Дозвольте своєму волоссю виглядати природно хоча б в виснажливі спекою дні.\nУявіть, що ви купаєтеся в прохолодній річціабо плаваєте в басейні. Такий спосіб допоможе вам не тільки відчути прохолоду, а й розслабитися і зберегти спокій навіть у стресовій ситуації.\nДодайте в свій раціон червоний перець. До його складу входять речовини, які стимулюють виділення поту, не підвищуючи температуру тіла. Таким чином, коли відбувається випаровування рідини з тіла, ви, як правило, відчуваєте прохолоду.\nСумки для ноутбуків Новорічні традиції Історія Нового року Грумінг для собак Чим корисний зелений чай: цілющий дар Сходу Заборонені харчові добавки в Росії: красиві продукти, здатні вбити


Лекція 2. Історія розвитку економічної думки в епоху Стародавнього світу - реферати та учбові матеріали на um.co.ua\nЛекція 2. Історія розвитку економічної думки в епоху Стародавнього світу\n1. Економічна думка Стародавнього Сходу (Стародавній Єгипет, Месопотамія, Стародавня Індія, Стародавній Китай)\n2. Економічна думка античності. Особливості розвитку економічних ідей грецького поліса. Погляди Ксенофонта, Платона, Аристотеля. Проблеми римської латифундії в агрономічних трактатах Катона, Варрона, Колумелли. Економічні погляди античного християнства.\nЗачатки економічної науки з'явилися ще в Стародавньому світі. З тих пір як людина почала освоювати природу в господарських цілях, він став замислюватися над економічними питаннями, збирати і узагальнювати факти. Спочатку це були, скоріше, технологічні і технічні питання, які потім, у міру узагальнення фактів, стали підводити до аналізу соціально-економічних сторін господарського життя.\nПерші економічні трактати зустрічаються в релігійних книгах Стародавнього Сходу, в іудейських, християнських і мусульманських канонічних текстах. Найчастіше кілька применшується ступінь розвиненості економічних відносин стародавнього світу. Цікавим, наприклад, є той факт, що на Стародавньому Сході досить розвиненими були товарні та грошово-кредитні відносини, хоча достеменно відомо, що економіка давньосхідних деспотій грунтувалася на натуральному виробництві. Тим часом, в Біблії і в перших книгах Мойсея описуються нормальні товарно-грошові відносини, при цьому в якості грошей, як правило, виступає срібло. У документах, що відносяться до VII-VI ст. до н. Е., згадуються орендні контракти, купчі, розписки, накладні, а також бухгалтерські рахунки і векселі того часу. Все це свідчить про існування багатовікової історії наукових знань про економіку.\nРозвиток давньосхідних цивілізацій характеризується величезною роллю держави у всіх сферах життя суспільства, в тому числі і в сфері економіки. У більшості країн Стародавнього Сходу переважала державна власність на землю, хоча існувала також власність територіальних громад, а з I тис. До н. Е. розвивається приватна власність на землю. Господарське життя контролювалася державним бюрократичним апаратом. Велике розвиток отримали громадські роботи. В економіці переважало натуральне господарство і, природно, існувало патріархальне рабство, при якому праця рабів використовувався як допоміжний, а основними виробниками матеріальних благ були аграрії - члени територіальних громад.\nЕкономічна думка Стародавнього Сходу - це, як правило, зведення законів і твори з мистецтва державного управління. Економічне знання носить догматичний, апріорний характер.\nВ Стародавньому Єгиптіекономічна думка була оповита релігійною оболонкою. Головною особливістю релігійного вчення була віра в загробне життя. Значна частина матеріальних і духовних ресурсів йшла на забезпечення загробного існування (прикладом може служити грандіозне будівництво пірамід, храмів, зміст «будинку вічності», витрати, пов'язані з обслуговуванням заупокійногокульту).\nАдміністративно-господарські документи, що збереглися від цього періоду, відображають облік матеріальних та трудових ресурсів, є пам'ятками економічної думки і дозволяють охарактеризувати механізм управління господарством в Стародавньому Єгипті.\nНайбільш відомим документом, в якому представлені результати обліку земель, є «Папірус Вільбур». Це земельний кадастр, де відображені результати огляду і обміру державних земель (виділялися три типи землі в залежності від врожайності: кращі, середні і гірші ділянки).\nПитання управління найбільш повно розглянуті в так званих «Повчаннях гераклеопольского царя своєму синові Мерикара» (складено в кінці III тис. До н. Е.) - дидактичних творах, де перераховані економічні функції деспота, посадові інструкції верховного сановника. У них також наводяться правила державного управління і керівництва господарством, якими повинен був опанувати правитель.\nПриблизно до того ж часу, що і «Повчання гераклеопольского царя», відносять ще два твори, що відображають економічні уявлення єгиптян: «Вислів Ипусера» і «Пророцтва Неферти» (початок XVIII ст. До н. Е.). У них розкриваються події так званого Першого перехідного періоду, що відокремлює в історії Єгипту Середнє царство від Стародавнього. Автором «Вислови Ипусера» вважають Ипусера (Ипувера), імовірно людини близького до правлячих кіл північній частині країни. Посилення державної експлуатації, зростання боргового рабства і лихварства привели до громадянської війни. У зв'язку з цим «Вислів Ипусера» висловлює точку зору панівних станів на події в країні. Для Ипусера «нещастя для серця», що розкриті архіви, розкрадені податкові декларації. Іпусер незадоволений, що «прості люди країни стали багатими», «керовані стали власниками рабів», а «власники багатств стали незаможними». Іпусер прагнув перш за все до відродження деспотично-бюрократичного механізму регулювання господарства Стародавнього Єгипту. «Ідеальний деспот», на думку Ипусера, не повинен був допускати міжусобиць в країні, насильства, експропріації знаті. Новому правителю слід відновити всі посади, налагодити систему трудових повинностей, за допомогою якої відбувається будівництво пірамід і пристрій водосховищ, зміцнити бойову міць країни. «Вислів Ипусера» було оформлено у вигляді пророцтва. \nДругий пам'ятник - «Пророцтво Неферти» - присвячений подіям III тис. До н. Е. і також наділений в форму пророцтва. Авторство цього джерела приписується жерцеві Неферти, який, як припускають, виголосив промову перед фараоном Снофру. Як і Іпусер, автор «Пророцтва» описав тяжке становище населення Стародавнього Єгипту, особливо страшним йому здається перерозподіл власності. Він також закликає відновити єдину владу в країні.\nСлід зазначити, що староєгипетське поняття «власність» включало в себе не тільки ті предмети, які знаходилися в особистій власності, а й ті, якими єгиптянин міг володіти або користуватися завдяки своїй службі. Посадова володіння переходило у спадок лише в разі призначення сина на цю посаду. Багато прагнули перетворити посадова володіння в приватну власність. З метою запобігання розкрадання державного майна була створена складна процедура доведення прав приватної власності на об'єкт.\nГосподарство Стародавнього Єгипту було в основному натуральним. Поступово окремі товари стали фігурувати в торгівлі. Як найбільш поширених товарів-еквівалентів виступало зерно (ячмінь). В період Пізнього царства роль загального еквівалента закріпилася за сріблом. В цілому висока централізація господарства гальмувала розвиток товарно-грошових відносин.\nДля перших цивілізацій Месопотамії було характерно відносно швидкий розвиток приватновласницьких почав і товарно-грошових відносин. В умовах відсутності гарантій свободи людської особистості це призводило до розорення виробників, розвитку боргового рабства і кабальнічества. Такі процеси послаблювали державу, що втрачає воїнів і платників податків.\nЯк і в Єгипті, в Месопотамії ще не було спеціальної літератури, присвяченій господарських питань. Про існування економічних ідей у ??її жителів можна судити по різноманітної господарської документації (документам господарської звітності, кадастрів, переписів тощо.). Серед джерел особливе місце займають закони, юридично оформляли відносини в суспільстві, в тому числі і економічні. У Месопотамії були прийняті найдавніші з відомих законів. Це, перш за все, закони царя Шульги (XXI ст. До н. Е., шумеро-аккадської царство), закони міста Ешнунна (XX ст. До н. Е.), закони шостого царя I Вавилонської династії Хаммурапі (XVIII ст. До н. Е., Вавилон).\nВід законів царя Шульги, на жаль, до наших днів дійшли лише фрагменти. Однак вони дають уявлення про те, як регулювалися відносини рабів і їх господарів, встановлювалися різні покарання і штрафи в залежності від несподіванки або навмисності злочину. Крім того, в законах на відміну від ряду більш пізніх діє принцип грошового відшкодування за завдані збитки замість звичайного для ранньої давнини талиона, т. Е відплати рівним за рівне ( «око за око, зуб за зуб»).\nПрагнення рабовласників захистити свої інтереси від посягань, ідеологічно обгрунтувати наявність рабства отримало закріплення в «Законах Балалами» правителя держави Ешнунни. Закони в цілому охороняли інтереси рабовласників. Так, наприклад, за приховування чужого раба, так само як і за крадіжку, винних карали штрафом. Закони закріплювали нерівність, регламентуючи взаємини між рабами і рабовласниками, а також положення неповноправних жителів Ешнунни. Крім цього в «Законах Балалами» знайшли відображення уявлення про необхідність централізованої організації господарства, вперше в історії людства передбачалося державне втручання в сферу ціноутворення. Так, держава встановлювала тверді ціни на найважливіші продукти: ячмінь, сіль, масло, мідь і ін., Що дозволяло визначати рівень орендної плати та оплати праці, розміри штрафів, норму відсотка і т. Д.\nНайвідомішими законами Месопотамії по праву вважаються закони царя Хаммурапі (царював з 1792 по 1750 р. До н.е. Е.). Вони дають яскраве уявлення про економічну думки древневавилонского царства 1894-1595гг. до н. Е., а також про неабиякі реформаторських і законодавчих здібностях самого Хаммурапі. Зокрема, відповідно до Кодексу царя Хаммурапі розподіл суспільства на рабів і рабовласників є вічним і природним, а рабів прирівнювали до майна рабовласника.\nОсновна економічна тема законів - створення умов, при яких сильний не гнобив б слабкого. Так, заборонялися продаж і відчуження за борги земельних наділів царських вояків та інших категорій підданих; обмежувалася ростовщическая експлуатація (20% - в грошовій позиці і 33% - в натуральній); боргове рабство, незалежно від суми боргу, обмежувалося трьома роками.\nКодекс визнавав право приватної власності, в т. Ч. На земельні ділянки. Захищалися інтереси сторін в приватноправових угодах: так, якщо орендар не виконував необхідної роботи, він все одно повинен був віддати хазяїну поля зерно відповідно до врожаю на сусідніх полях. Будь-які замахи на приватну власність вабили економічну відповідальність.\nКодекс царя Хаммурапі послужив правовою основою консолідації старовавилонского суспільства.\nекономічна думка Стародавній Індіїзустрічається вже в найдавніших пам'ятниках - ведах, що містять молитви, гімни, заклинання. Вони створювалися в I тисячолітті до н. е. і відображали почалося розкладання первіснообщинного ладу і формування рабовласництва. Розвиток економічної думки Індії містилася також в літературно-релігійних пам'ятках, до числа яких відносяться знамениті «Закони Ману» (VI ст. До н. Е.). Авторство «Законів» приписують божественному законодавцю Ману - прародичу в давньої індійської міфології. «Закони» представляють собою правові збірники, книги про борг (збірник дхармашастр). У них обгрунтовуються відносини панування і підпорядкування і система суспільного розподілу праці в давньоіндійському суспільства. «Закони Ману» свідчать про наявність рабовласницького ладу, вказують на джерела рабства: «Раби бувають семи пологів: взятий в полон під прапором, службовець за зміст, народжений в будинку свого господаря, куплений або подарований, який дістався у спадок, став рабом внаслідок покарання» .\nУ «Законах Ману» зафіксована диференціація давньоіндійського суспільства, яка призвела до станового ладу. Суспільство Стародавньої Індії було поділено на замкнуті соціальні групи, іменовані спочатку Варна, а потім джати, які розрізнялися походженням і характером діяльності їх членів. У стародавній літературі ці групи іменувалися кастами, їх було і досі існує чотири: брахмани, кшатрії, вайш'ї, шудри. Цей поділ суспільства обґрунтовується як вічне. Догми індуїзму допомагали регулювати поведінку людей у ??приватному та суспільному житті, давати рекомендації по управлінню державою.\n«Закони Ману» допускали такі способи придбання майна: успадкування, дарування, знахідку, покупку, завоювання, отримання під відсотки, винагороду за виконану роботу. Законами визначаються способи існування: «вчений працю, механічні ремесла, робота за зароблену плату, служба, скотарство, торгівля, сільське господарство, достаток малим, милостиня, отримання відсотків за гроші». Відзначається, що економіка не є сферою діяльності двох вищих варн (станів) суспільства - брахманів і кшатріїв. Способи існування, які стосуються економічної діяльності, - доля вайшьев і шудр.\nНерухомий кастовий лад в Стародавній Індії хоча і сприяв збереженню відносної соціальної стабільності, не настільки характерною для античних держав, в той же час стримував економічне, політичне і культурний розвиток.\nВидатним економічним пам'ятником Стародавньої Індії є трактат «Артхашастра», автором якого був радник царя Чандрагупти I брахман Каутилья (кінець IV - початок III ст. До н. Е.). \nНа відміну від звичайних законів і правових норм «Артхашастра» - перш за все, загальне керівництво за загальними принципами політики (в т. Ч економічної) і права.\nТрактат складається з декількох розділів, зокрема розділу про управління і розділу про багатство; вони містять докладний виклад економічних питань, як правило, у вигляді нормативних положень і рекомендацій з управління та господарського розвитку давньоіндійської держави.\n«Артхашастра» показує величезну роль давньоіндійської держави в господарському житті країни. Глава держави повинен бути діяльний і встановити твердий розпорядок своєї роботи протягом дня і ночі.\nДержавний апарат становили чиновники-наглядачі, які контролювали ті чи інші галузі господарства країни. На особливому становищі перебувала провідна сфера матеріального виробництва - сільське господарство, і перш за все землеробство. Держава повинна проводити заселення і пристрій нових областей. Наскільки важливим для нього було землеробство, говорить той факт, що Каутилья радив «садити» на землю і шудр, яким дозволялося займатися тільки ремеслом. Земля надавалася селянам у приватне користування за умови сплати податків. Ідея «захисту землеробства» як основної сфери виробництва реалізувалася і в політиці державного будівництва зрошувальних систем або допомоги громадам в цій справі. Держава повинна взяти на себе обов'язок охороняти іригаційні споруди. Крім того, непридатну для оранки землю Каутилья рекомендував надати під пасовища.\nВелике значення Каутилья надавав вирішенню фінансових проблем держави. На його думку, керівником фінансового відомства повинен бути «головний збирач доходу», який відає густо підрозділів державного господарства. Причому подібний дохід держави складається з власної «прибутку» державних господарств, а також всіляких податків і мит. Судячи з «статті витрат», держава мусила надавати кошти на розвиток промисловості, торгівлі, проведення публічних робіт. Щоб фінансове відомство, пов'язане з державним господарством і податковий системою, працювало справно, Каутилья вважав, що необхідно вести строгий документований облік доходів і витрат. Цар повинен припиняти казнокрадство чиновників.\nУ «Артхашастра» йдеться про забудову укріпленого міста ( «в найкращому місці забудови, куди можливий доступ всім чотирьом каст, має бути житло царя»), про прокладанні доріг (намічено, де повинні бути головні дороги і караванні шляху, водні, сухопутні і секретні шляхи, дороги для слонів і польові; шлях для худоби і шлях для дрібної худоби і людей). Створення перших державних утворень (міст-держав) було обумовлено поряд з іншими причинами потребою забезпечення загальних умов господарської діяльності, наприклад, необхідністю будівництва зрошувальних систем, створення захисту від частих повеней, споруди укріплень і ровів для оборони від зовнішніх вторгнень.\nДержава виконувало роль координатора і Регламентаторами загальних зусиль одноплемінників. У давньоіндійському трактаті згадується, що одним з обов'язків верховної влади було створення страхових запасів «на кілька років користування». Наводиться детальний перелік продуктів і матеріалів (від ліків і в'яленого м'яса до зброї, щитів, каменів), що підлягають включенню до загального запас. «Артхашастра» демонструє коло турбот правителя і його чиновників - «керуючих містом», «завідувачів хлібом, торгівлею, матеріалами», «військових наглядачів».\nТаким чином, економічні ідеї в давньоіндійському суспільстві мали під собою традиції кастової і виробничої регламентації, що спиралися на релігійно-розпорядчі основи. Релігія і державна влада надавали значний вплив на форми общинного устрою, сприяли консервації безгрошового обміну (джаджмани), регламентували організацію ремесел, ведення торговельних операцій.\nНа Стародавньому Сході економічна думка Китаю була найбільш розвиненою. Основні течії суспільної думки Стародавнього Китаю (конфуціанство, даосизм, моизм і легізм) оформилися в VI-III ст. до н. Е.\nВеличезну роль в історії Китаю зіграло конфуціанство. Його основоположником був Конфуцій, або Кун-цзи (551-479 рр. До н. Е.). Основне джерело його вчення - збірка «Лунь юй» (бесіди і судження), записаний його учнями. Свій соціальний ідеал Конфуцій бачив не в майбутньому, а в минулому країни. Він захищав інтереси родової знаті, позиції якої сильно похитнулися.\nЗ метою стабілізації соціально-економічного ладу тодішнього Китаю Конфуцій запропонував програму морального вдосконалення людини. Повага до старших - одна з основних рис чоловіка, мислителя. Така людина ніколи не буде «чинити проти вищих». Він вважав, що регламентація патріархальних відносин служить зміцненню державного ладу. Хоча Конфуцій вважав за необхідне полегшити тягар податків, в той же час він ратував за залучення народу до виконання трудових повинностей, не порушуючи циклу землеробських робіт.\nВін вперше висунув теорію природного права - соціальну, моральну, юридичну. Відповідно до теорії природного права, бог є лише першопричиною світу, але не втручається в явища суспільного життя, які охороняються цивільними законами. Конфуцій першим закликав більше працювати і менше споживати, що збільшить багатство країни.\nІдеї ??Конфуція, зокрема його теза про поділ на вищих і нижчих, розвинув Мен-цзи (372-289 до н. Е). Він висунув положення про суспільну необхідність відділення розумової праці від фізичної, засноване на уявленні про вродженості всіх якостей людей. Благородним мужам, які займаються розумовою працею, волею Неба судилося стати «керуючими». Люди, що займаються фізичною працею, покликані обслуговувати благородних мужів, їм судилося стати «керованими». Головну роль в державі Мен-цзи відводив народу ( «керованим»), адже саме він годує суспільство. Щоб народ міг виконати це завдання, Мен-цзи закликав державу активно втручатися в поземельні відносини. Він пропонував повернутися до зрівняльної системі землекористування, до звичаїв общинної взаємодопомоги, спільної обробки «громадських полів», дохід з яких йшов державі і чиновникам. Крім того, Мен-цзи виступав за стягування помірних податків, за розвиток обміну ремісничої і землеробської продукцією, проти жорсткого встановлення цін державою на внутрішньому ринку.\nВеликим представником конфуціанської ідеології в Стародавньому Китаї був Сюнь-цзи (313-238 рр. До н. Е.). На відміну від Конфуція і Мен-цзи, Сюнь-цзи виходив з «злий природи» людини і вважав, що лише практична діяльність породжує доброчесність. Сюнь-цзи був прихильником збагачення держави. Він не засуджував прагнення людей до багатства, якщо вони діяли в рамках закону. Але людина «не може одночасно володіти мистецтвом багатьох ремесел». Так Сюнь-цзи прийшов до ідеї про необхідність поділу праці. Держава в особі правителя встановило соціальні ранги і, відповідно, відмінності в бідності і багатстві між людьми. Люди різних рангів носили різний одяг. Для управління панівним станом застосовувалися ритуали і музика, а для простолюдинів - закони.\nНа думку Сюнь-цзи, економічна політика держави повинна була ґрунтуватися на трьох головних принципах: економія у витратах, забезпечення достатку народові і необхідність зберігати надлишки. Вважалося, що «достаток» - це задоволення того рівня потреб, який відповідає соціальному рангу людини. Сюнь-цзи виступив з неприхованою апологією експлуатації, закликаючи деспотичне держава до регламентації не тільки виробництва і розподілу суспільного продукту, але і його споживання. Останнє ставало важливим стабілізуючим фактором економіки.\nІнших поглядів дотримувалися представники даосизму - одного з найважливіших філософсько-релігійних вчень Китаю. Його засновником вважається Лао-цзи (приблизно VII-VI ст. До н. Е.), а найбільший внесок в розвиток даосизму вніс Чжуан-цзи (369-286 до н. Е). Дао (центральне поняття даосизму) означає шлях, закон існування Всесвіту. Штучно змінити що-небудь у Всесвіті неможливо, більш того, будь-яка дія, що суперечить дао, призведе до невдачі і загибелі. Тому кожен повинен слідувати дао, дотримуватися принципу недіяння. Зокрема, правитель, якщо він мудрий, не буде робити нічого для управління державою, країна в цьому випадку буде слідувати дао і процвітати.\nПредставники даосизму вважали, що суспільство має повернутися до первісної простоти і рівності, заперечували поділ на «благородних» і «незначних», виступали проти багатства і розкоші, проти воєн, надмірних поборів, жорстокості правителів, що призводять народ до злиднів і рабства. Даоси різко засуджували поневолення співгромадян, проте в цілому існування рабства вважали природним станом суспільства.\nПоряд з даосами і конфуцианцами особливе місце займали представники моизма. Засновником цієї школи був Мо-цзи (479-400 до н. Е). Його учні і послідовники в III-II ст. до н. Е. створили трактат «Мо-цзи», в якому знайшли відображення погляди вчителя. Основними ідеями моизма є «загальна любов» і «загальна користь», відповідні волі Неба. Для Неба немає ні знатних, ні бідних, воно живить загальну любов до всіх живуть, всіх годує.\nМоісти відбивали настрої простих людей - хліборобів, ремісників, торговців, вимагали для них рівноправності з аристократією, в тому числі і в справах управління. Мо-цзи підкреслював значення фізичної праці, вважаючи, що в ньому повинні брати участь всі громадяни держави. Однією з умов існування і благополуччя людей він проголошував поділ праці, яке удосконалює і виробника, і створюваний ним продукт. У державному управлінні головною повинна бути «загальна користь», прагнення ж до особистого збагачення без врахування інтересів інших людей завдає суспільству непоправної шкоди.\nУ VI-III ст. до н. Е. у конфуціанських ідеологів з'явилися серйозні опоненти - легісти. Легизм по-своєму відбивав нові тенденції господарського розвитку Стародавнього Китаю, пов'язані з посиленням економічної ролі держави і формуванням цісарсько-бюрократичної системи управління. Легісти виступали за управління країною за допомогою законів, а не ритуалів, здійснювали реформи, спрямовані на підрив патріархально-общинних відносин і родової аристократії. «Законники» були прихильниками політичної централізації і об'єднання країни.\nВиникнення школи легистов відноситься до VI ст. до н. е. і пов'язане з ім'ям великого політичного діяча того періоду Лі Куя.\nПогляди Лі Куя про головну роль землеробства в зміцненні держав розвинув найбільший представник школи легистов Гуньсунь Ян (390-338 рр. До н. Е.), відомий в історії Китаю під ім'ям Шан Яна - правителя області Шан в царстві Цинь. Економічні погляди Шан Яна викладені в «Книзі правителя області Шан», складеній його учнями в кінці IV - першій половині III ст. до н. Е.\nУ концепції Шан Яна сільському господарству, а точніше хліборобства, відводилася небачена досі роль. Його проект перебудови всієї держави був поставлений в залежність від рішення зернової проблеми. Перед правителем ставилося завдання накопичення великих запасів продовольства для підгодовування чиновників і ведення експансіоністської війни. Шан Ян підкреслював, що держава домагається процвітання за допомогою двох засобів: землеробства і війни. У зв'язку з цим Шан Ян пропонував провести в країні загальну подвірний перепис селянства і законодавчо оформити введення єдиного податку з кількості зібраного зерна.\nКрім того, держава за допомогою законів повинна проводити активну політику «повернення до землі», залучати до землеробства і «Хлєбніков», і «гуляв» і «бродячих нероб». Шан Ян виступав проти селянської торгівлі сільськогосподарськими продуктами і діяльності великих хліботоргівців, за стабілізацію цін, проти скупки зерна за низькою ціною і спекуляції в неврожайні роки. Він пропонував різко підвищити мита на заставах і ринках, що призвело б до падіння доходів купецтва. Торговці втратили б підприємливість і зайнялися землеробством.\nШан Ян пропонував різними способами заборонити вихід з общини бідних і малоземельних селян. Замість традиційних патріархально-общинних зв'язків в селі він запропонував ввести систему взаємної відповідальності. Подібна система кругової поруки була введена Шан міоми в царстві Цинь в 351 р. До н.е. Е.\nОсобливе місце в історії економічної думки Стародавнього Китаю займає трактат «Гуань-цзи» (IV ст. До н. Е.). У ньому досить глибоко для свого часу розроблена ціла система державного регулювання господарства. \nНа відміну від легистов, автори трактату не прагнули лімітувати дію товарно-грошових відносин, а, вивчивши їх, пропонували використовувати при створенні досить цікавого механізму стабілізації господарства. У трактаті гостро ставилося проблема про захист народного господарства від ринкової стихії вирівнюванням товарних цін.\nОднією з умов стабілізації економіки є посилення ролі землеробства, а також створення державою постійних хлібосховища (проте ні ремесло, ні торгівля не зважали «безплідними», як вважали легісти).\nДля селян під час землеробських робіт, більш гнучкою повинна стати податкова система: рівень оподаткування повинен виходити з родючості землі, т. Е мова йде про створення в умовах Стародавнього Китаю земельного кадастру. «Гуань-цзи» пропонував ввести кількісні норми повинностей і змінювати їх, виходячи з ситуації в країні. У трактаті є і ідея побудови державних фінансів без прямих податків. Для цього слід замінити податкові надходження в казну експлуатацією природних ресурсів у вигляді акцизів. «Гуань-цзи» радить «взяти в казну гори і моря». Трактат ставив перед державою одна важлива умова - регулювати ціни однаково в усій країні і припинити «можливість переходу контролю над цінами в руки торговців, спекулянтів та ін.». \n«Гуань-цзи» висунув «принцип урівноваження господарства». Для цього в руках правителя має накопичуватися до 1/2 всього хліба, і він «управляє коштами споживання, регулює їх надлишок і концентрує їх недоліки». Держава повинна накопичувати фонди в період дешевизни продуктів і пускати їх в товарообіг в період дорожнечі, отримуючи в казну більше прибутку. Для акумуляції продовольства і продуктів держава робить товарні закупівлі на дешевому ринку.\nТрактат «Гуань-цзи» зіграв величезну роль в становленні економічної думки Стародавнього Китаю. Були висунуті плідні ідеї про можливість кількісного аналізу економічних явищ, вироблення нормативів для організації натурального господарства. Автори трактату встановили не тільки протилежний рух ціни товарів і грошей, але і пропонували застосувати для стабілізації господарства нормовану емісію грошових знаків.\n2. Економічна думка античності\nЕкономічним устроєм Стародавньої Греції та Риму було античне рабство, що існувало з початку першого тисячоліття до н. е. по IV ст. н. е. і досягла розквіту в V ст. до н. е. Економічні погляди античного рабства носили спорадичний і наївний характер і ще не представляли собою цілісну систему.\nЕпоха розквіту і кризи рабовласницького ладу в Древній Греції знайшла відображення в її економічної думки. Зачатки економічної думки виявляються вже в приписуваних Гомеру (X-VIII ст. До н. Е.) поемах «Іліада» і «Одіссея», в яких знайшла відображення натурально-господарська концепція.\nУ VII-VI ст. до н. е. завершується формування полісної системи. Рабство набуває широкого поширення, приватна власність остаточно витісняє родову, швидко розвивається торгівля і лихварство.\nЗнамениті реформатори цього періоду - Солон (між 640 і 635 - 559 р. До н.е. Е.) і Писистрат (тиран в VI ст. До н. Е.) - вірили в серйозні переваги грошового господарства. Вони мирилися з рабством, проте під тиском демосу були змушені обмежити його експансію за рахунок самих греків. Одним з найважливіших моментів реформ Солона (594 р. До н.е. Е.) була заборона боргового рабства. З цього часу воно стало, головним чином, долею іноземців.\nПодання про економічну думки Стародавньої Греції періоду розквіту рабовласництва дають заходи, що проводилися в Афінах Періклом (444 / 443-429 рр. До н. Е.). Він розгорнув громадянське міське будівництво, дбав про розвиток ремесла і торгівлі. За Перикла був прийнятий ряд законів, різко протиставляли цивільне і негромадянського населення, які санкціонували підгодовування міської бідноти і пристрій для неї численних видовищ. Велику увагу він приділяв організації колоній і землеробських поселень. Економічна політика Перікла орієнтувалася на широку експлуатацію рабів, розвиток торгівлі і грошового господарства.\nВ умовах кризи рабовласницького способу виробництва економічна думка Стародавньої Греції стає більш реакційною, що виражається в її орієнтації на натуральне господарство і на захист аристократичних форм державного устрою. Ці тенденції найбільш яскраво проявилися в економічних поглядах Ксенофонта (бл. 430-355 рр. До н. Е.).\nЛітературна спадщина відомого грецького філософа і історика Ксенофонта досить велике: він залишив історичні та політичні твори, спогади про Сократа і ін. Два його твори присвячені економічних питань. Це, по-перше, твір «Про доходи», в якому розглядається проблема поліпшення фінансового становища Афін, а по-друге, «Економікос» (зазвичай перекладається як «Домострой»), в якому даються поради щодо раціонального ведення домашнього господарства. Вважається, що в назві цього твору Ксенофонта слово «економіка», в перекладі приблизно означає «управління домашнім господарством», зустрічається вперше в історії економічної думки.\nОднією з важливих економічних проблем, розглянутих Ксенофонтом, є феномен поділу праці. Він дотримувався звичного для свого часу протиставлення розумової та фізичної праці. Громадянина поліса гідний насамперед розумова праця, а з занять, що відносяться до фізичної праці, - землеробство, яке є провідною галуззю економіки. При цьому філософ розглядає працю на землі через етичні категорії добра і зла, що було дуже характерно для економічної думки даного періоду. «... Мені здається, - пише він - земля служить чудовим засобом відрізнити поганого людини від хорошого завдяки тому, що всі дари її легко зрозуміти і вивчити: непрацюючому не можна виправдовуватися незнанням, як в інших професіях, так як всім відомо, що земля за добро платить добром. Лінощі при землеробстві явний показник поганий душі ».  Ремесло, торгівля, лихварство в ідеалі недостойні вільного грека і повинні бути долею рабів. Втім, і в сільському господарстві рабську працю повинен активно використовуватися, а вільним громадянам слід здійснювати управління і контроль.\nВажливим досягненням Ксенофонта була думка про те, що поділ праці залежить від обсягу ринку. У великих містах, «де кожен працівник знаходить багатьох покупців», людині досить знати одне ремесло або навіть окремі його операції. У дрібних же містах, щоб прогодуватися, одній людині потрібно виконувати різні роботи.\nКсенофонт одним із перших виділив дві сторони товару. Головною він вважав корисність товару (споживчу вартість), однак і здатність товару до обміну (мінову вартість) визнавав досить важливою, так як, на його думку, торгівля і грошовий обіг позитивно позначаються на розвитку господарства, є одним із джерел збагачення.\nГроші Ксенофонт розглядав, перш за все, як багатство, т. Е найважливішою функцією грошей для нього була функція засобу заощадження (гроші як скарб). Він пропонував накопичувати гроші на чорний день, для можливого розширення виробництва, одночасно визнаючи функцію грошей як засобу обігу.\nВажливе місце в творах Ксенофонта займають питання економічної політики держави.\nНатурально-господарська концепція була характерна і для економічних поглядів ідеолога афінської аристократії Платона (427-347 рр. До н. Е.), про що свідчать його твори «Держава» і «Закони». У першому з них сформульований проект ідеального державного устрою, в другому - держави, ближчого до реальної дійсності. Держава у Платона виступає як форма розв'язання суперечності між різноманіттям потреб людей і одноманітністю їх здібностей.\nВ ідеальній державі існують три стани: 1) філософи, керуючі суспільством; 2) варти (воїни); 3) хлібороби, ремісники і торговці. Раби не ставилися до жодного з станів.\nНа думку Платона, у філософів і вартою не повинно бути ніякої власності. Так, говорячи про вартових, він писав, що ніхто з них не повинен мати ніякої приватною власністю, якщо в тому немає крайньої необхідності. Потім, ні у кого не повинно бути такого житла чи комори, куди не мав би доступу всякий бажаючий. Представникам цього стану заборонялося мати золото і срібло. Проектувалася також спільність дружин і дітей. Приватну власність могли мати лише особи, які не здатні до політичної діяльності, і представники третього стану.\nПлатон доводив, що найкраще задоволення потреб можливо при широкому поділі праці громадянами.\nУ творі «Закони» проект ідеального державного устрою представлений Платоном в переробленому вигляді, наближеному до господарської реальності, до соціальної структурі поліса. Він вважає, що серед сімей громадян повинні бути за жеребом розподілені рівні, неподільні, невідчужувані земельні ділянки. Щоб запобігти зростанню економічної нерівності, потрібно обмежити придбання майна: якщо його вартість в чотири рази перевищує вартість одного земельного наділу, надлишок слід передати державі.\nЯк і Ксенофонт, Платон вважав землеробство єдиним видом господарської діяльності, гідним громадян поліса. Ремеслом і торгівлею повинні займатися чужинці (метеки). На думку Платона, землеробство відіграє провідну роль в економіці, а й ремесло має істотне значення. У ремісничої діяльності має чітко дотримуватися поділ праці - державі потрібно стежити, щоб одна людина не займався двома ремеслами.\nПлатон розглядав питання товарного виробництва і висловив ряд основних економічних положень. Так, він підійшов до розуміння того, що в процесі обміну має місце приведення до пропорційності і одноманітності невідповідних і різноманітних товарів. У Платона були ідеї про те, що гроші виконують не тільки функції засобу обміну і освіти скарби, а й функцію міри вартості. Разом з тим він виступав проти використання грошей для накопичення багатства і різко засуджував лихварство. Платон перший в історії античної економічної думки поставив питання про основу і рівні цін.\nВ цілому можна констатувати, що комплекс ідей Платона ліг в основу «лівого» спрямування в економічній думці наступних періодів.\nПодальший розвиток економічна думка античності отримала в працях Аристотеля (384-322 до н. Е) - знаменитого давньогрецького філософа і вченого-енциклопедиста, учня Платона, вихователя Олександра Македонського. Економічні питання Аристотель розглядає в творах, присвячених етиці і політиці, т. Е сфері практичної діяльності людини, його поведінки. Основними творами, в яких викладені економічні погляди мислителя, є «Політика» і «Нікомахова етика».\nАристотель був принциповим прихильником рабовласництва. Він заявляв, що раб - одухотворене знаряддя, якась одухотворена власність. Розподіл людей на вільних і рабів Аристотель пояснював законами природи. У зв'язку з цим він писав, що одні люди за своєю природою вільні, інші - раби, і цим останнім бути рабами і корисно і справедливо. Одні від народження мають здатність панувати і придатні для політичного життя і тому є панами; інші ж здатні займатися лише фізичною працею і тому стають рабами. \nПодібно Платону, Аристотель висунув проект ідеальної держави, яке примиряло б протиріччя між класами і мало б своєї соціальної основою середній стан. Населення такої держави має складатися з хліборобів, скотарів, ремісників, торговців, найманих робітників і рабів. Найбільш важливою і почесною сферою діяльності визнавалося землеробство. Однак, на думку Аристотеля, вільні громадяни повинні виконувати лише функції управління, нагляду та контролю, а важка праця в сільському господарстві залишався на частку рабів. Зневажаючи фізична праця, Аристотель зневажливо ставився до ремесла, заявляючи, що ремісник, що займається низьким ремеслом, знаходиться в стані якогось обмеженого рабства.\nРозглядаючи питання про те, якими шляхами досягається задоволення матеріальних потреб суспільства, Арістотель виділяє дві сфери господарської діяльності - економіку і хрематистику. Головною метою економіки (науки про домогосподарстві) є задоволення насущних потреб людини і суспільства: накопичення «коштів, необхідних для життя і корисних для державної та сімейної громади».  Сукупність таких засобів становить, за припущенням Аристотеля, справжнє багатство, «сообразное з природою ». До економіки він відносить землеробство - найбільш почесний вид господарської діяльності, а також ремесло і дрібну торгівлю, по суті представляє собою обмін предметами першої необхідності.\nХрематистика (мистецтво наживати стан) є неприродною сферою, головна її мета - «володіння грошима». До неї відноситься все, пов'язане з обміном за допомогою грошей. По-перше, це торгівля, яку поділяє Аристотелем на морську, транзитну і роздрібну; по-друге, лихварство; по-третє, найману працю; по-четверте, розробка та використання природних багатств: корисних копалин, лісів і т. п\nВеликий внесок у розвиток економічної науки Аристотель вніс своїм аналізом форми вартості. Він відзначав, що річ може бути використана двояким чином: для задоволення певної потреби і для обміну, продажу. Ці властивості речі Аристотель вважав споживчими вартостями, причому в дусі своєї натурально-господарської концепції перший спосіб використання речі він оголошував природним, а другий - неприродним.\nРазом з тим Аристотель розумів, що в дійсності речі, настільки різні, не можуть бути порівнянні. Однак Аристотель не зміг знайти ту загальну субстанцію, яка робить можливими прирівнювання і сумірність товарів. На його думку, єдиною мірою товарів є «потреба, яка все снізивает разом». У процесі розвитку обміну, немов заміна потреби, за загальним домовленістю з'явилася монета. Підсумковий висновок Аристотеля при аналізі форми вартості зводився до того, що монета, як і міра, роблячи речі сумірними, прирівнює їх.\nНайбільше Аристотеля цікавило питання заснування, або критерію, за допомогою якого можна було б судити, яка пропорція обміну справедлива, а яка - ні. Чіткої відповіді у нього не вийшло, однак пошуки в цій області вплинули на весь подальший розвиток економічної думки.\nЗаслугою Аристотеля є і його аналіз розвитку форм торгівлі. Він показав, як від мінової торгівлі (Т-Т) здійснюється перехід до товарного обігу (Т-Д-Т), а потім і до звернення грошей в якості капіталу (Д-Т-Д). Гроші, на думку Аристотеля, були винайдені людьми для зручності обміну. Їх основними функціями він вважав функцію міри вартості і функцію засобу обігу. У той же час він проводив розходження між зверненням грошей як грошей і зверненням грошей як капіталу. Відносячи використання грошей для отримання прибутку до сфери хрематистики, він засуджував такого роду діяльність. Давньогрецький вчений доводив, що гроші за своєю природою не можуть приносити гроші. Тому, вважав Аристотель, лихварство з повною підставою викликає ненависть, т. К. Воно робить самі грошові знаки предметом власності, які, таким чином, втрачають те своє призначення, заради якого вони були створені: адже вони виникли заради мінової торгівлі, стягнення ж відсотків веде саме до зростання грошей.\nОцінюючи заслуги грецьких мислителів, можна зробити висновок, що погляди античних мислителів ще не можна назвати наукою. Вони утворюють лише її теоретичні вихідні пункти, в яких, однак, прозорливо названі два важливих положення: необхідність дослідити закони ведення господарства та шляхи збільшення його багатства.\nЕкономічна думка античного світу отримала подальший розвиток і завершення в Стародавньому Римі. Як і в інших країнах, економічні уявлення римлян знайшли відображення в законах (наприклад, XII таблиць), в діяльності реформаторів (Сервія Тулія, Тіберія і Гая Гракхів і ін.), В літературі (наприклад, в «Георгиках» Вергілія), в господарських документах. Однак на відміну від більшості давньосхідних країн в Римі, так само як в Греції та Китаї, з'явилися спеціальні твори, присвячені господарських питань.\nНайважливішою проблемою Риму були питання рабства, його виправдання, організації та методів ведення великих рабовласницьких господарств (латифундій). Головною сферою застосування рабської праці в Стародавньому Римі було сільське господарство. У той же час протягом цілих століть йшла запекла боротьба найбідніших верств вільного населення за землю, нерідко брала драматичні форми. Все це наклало відбиток на характер економічної думки Стародавнього Риму.\nІдеологом римських рабовласників, господарства яких були пов'язані з ринком, був Марк Порцій Катон Старший (234-149 рр. До н. Е.), автор трактату «Про землеробство». Катон - воєначальник, квестор, консул в Іспанії. Талановитий оратор і наглядова історик, він досконально знав сільське господарство. Трактат «Про землеробство» містить 162 глави. Глави нагадують сторінки записної книжки, яку вів господар рабовласницького маєтку. У цьому творі ще немає систематичного викладу знань про землеробство, в ньому даються різноманітні господарські поради, не об'єднані будь-якої спільною ідеєю. Трактат є свого роду керівництвом для початківця господаря.\nЗемлеробство, на думку Катона, з усіх видів господарської діяльності - найпочесніше і найвигідніше. Головну увагу письменник-аграрій приділяє отриманню прибутку. Найважливішими умовами цього є постійна увага до всіх сторін господарської діяльності, правильна організація праці, товарність сільськогосподарського виробництва.\nЗ точки зору Катона, господар, який прагне раціонально організувати роботу і отримати якомога більший дохід, повинен при покупці маєтку звернути увагу на родючість грунту, розташування господарства. Гарне маєток, на думку Катона, буде подобатися більше і більше з кожним разом, як туди підеш. Звертай увагу, який вигляд у сусідів: в хорошій місцевості належить їм мати гарний вигляд. Треба шукати місце з гарною погодою, де не буває бур, з хорошою землею, яка сама народить; купуй маєток, якщо можна, біля підніжжя гори, зверненої на південь, в здорової місцевості, де багато працівників, є хороший водойму, а поблизу багате місто, море або річка, по якій ходять судна, або хороша жвава дорога. Нехай воно буде в такому окрузі, де господарі міняються нечасто, і ті, хто продав свої маєтки, шкодують про те, що їх продали.\nКатон дає докладні поради, як вести господарство, «підвести рахунок грошей, хліба, тому, що приготовлено на корм худобі, провину, маслу; підрахувати, що він продав, що стягнуто, що залишається, що є на продаж »(« хазяїну любо продавати, а не купувати »). \nЗнайомлячись з трактатом, можна отримати уявлення і про господарське життя країни, «шкалах земельної прибутковості», значення землеробства і торгівлі, дачі грошових позик і заощадженні майна ( «дивись, щоб тобі не прорахуватися на маєтку»).\nСам Марк Катон був дбайливець і розважливий. Жоден з його сільських будинків не був оштукатурений; він ні разу не заплатив за раба більше 150 драхм, бо йому були потрібні раби не для розкоші, а як працівники в якості міцних пастухів і конюхів. Старіючих рабів він вважав за необхідне продавати, щоб не годувати їх без користі. Взагалі він вважав, що ніщо зайве не можна назвати дешевим, і якщо можна було купити непотрібну річ хоча б за одне песо, він знаходив її безмірно дорогий.\nПогляди Катона на організацію сільськогосподарського виробництва підтримав і розвинув письменник і вчений-енциклопедист Марк Терренцій Варрон (116-27 до н. Е). Він займався літературною творчістю, писав праці з історії, мистецтва, філософії, лінгвістиці, літературі, юриспруденції, музиці, математиці і ін. Економічні питання висвітлені Варроном в творі «Про сільське господарство», написаному в формі діалогу і представляє собою збірник практичних сільськогосподарських рад про організації польових робіт, про догляд за худобою, про розведення домашньої птиці, риби, про бджільництво.\nЯк і його попередник, Варрон вважав головною метою виробництва отримання прибутку, наголошуючи на необхідності підвищення товарності виробництва. На його думку, для отримання якомога більшої доходу слід враховувати коливання цін на ринку, використовувати досягнення агрономії, підвищувати інтенсивність виробництва, удосконалювати організацію праці.\nЗа Варрону, в господарстві повинен використовуватися найману працю, проте основним є праця рабів, яких поряд з робочою худобою та інвентарем він відносить до знарядь праці. Раби - це говорять знаряддя праці; худобу - знаряддя праці, видають нечленороздільні звуки; інвентар - німі знаряддя праці. Для підвищення ефективності праці Варрон пропонував використовувати принцип матеріальної зацікавленості, як рабів, так і тих, хто ними керує. Зокрема, він вважав, що старшим над іншими рабами можна виділити пекулий (невелике майно) і дозволити вести самостійне господарство.\nПоставлений Варроном питання про підвищення ефективності праці рабів стало особливо актуальним для Риму на початку нової ери в зв'язку з падінням прибутковості сільськогосподарського виробництва та нестачею рабів. Цій проблемі приділяв велику увагу письменник-аграрій Луцій Юній Модерат Колумелла (I ст. Н. Е). У трактаті «Про сільське господарство» їм послідовно викладаються основні принципи ведення справ у маєток, корисні відомості про сільськогосподарських роботах, про догляд за деревами, виноградниками, про розведення домашньої худоби, риб, бджіл, про обов'язки господаря і господині маєтку.\nУ творі Колумелли «Про сільське господарство» відбилася криза латіфундіальное рабовласницького господарства. Він розумів згубний вплив екстенсивних латифундій на сільське господарство Італії і цілком усвідомлював неефективність рабської праці. Колумелла писав, що зерновому господарству «доводиться особливо погано від рабів: вони віддають волів на сторону, погано годують їх і інший худобу, орють недбало, ставлять в рахунок набагато більше насіння, ніж насправді посіяли; за посівами доглядають не так, щоб вони дали хороший урожай, а, знісши цей урожай на струм, вони під час молотьби ще зменшують його своєю недбалістю і злодійством ».  Тому Колумелла рекомендував господарям частіше бувати в своїх маєтках, а якщо це важко , то передати землю для обробки вільним колонам, т. е. перейти до дрібного виробництва.\nОднією з серйозних економічних проблем Стародавнього Риму в республіканський період була концентрація земельної власності в руках патриціанської знаті і обезземелення значної частини італійського селянства. Захисниками інтересів разорявшихся дрібних землеробів виступили народні трибуни брати Тіберій (162-133 рр. До н. Е.) і Гай (153-121 рр. До н. Е.) Гракхи.\nЗ метою обмеження патриціанського землеволодіння і рішення аграрного питання Тиберій Гракх в 133 р. До н.е. Е. запропонував прийняти закон, за яким римським громадянам дозволялося орендувати не більше 500 югеров (125 га) державної орної землі, причому одна сім'я не могла займати понад 1000 югеров. Всі надлишки землі підлягали поверненню державі і розподілу серед нужденних на умовах спадкового володіння і сплати невеликого податку. Певні надії покладалися на наділення землею колоністів.\nАграрний проект Тіберія Гракха був частково здійснений, в результаті чого землю отримали кілька десятків тисяч селян. Після вбивства Тіберія його справу продовжив Гай Гракх. Було відновлено наділення селян землею, а також прийнятий закон про продаж міським біднякам хліба з державних сховищ за низькими цінами. Реформаторська діяльність Гракхів була об'єктивно спрямована на посилення позицій дрібного селянського землеволодіння і на запобігання пролетаризації римського населення. Її результати виявилися досить міцними, і навіть після смерті Гая Гракха імператори не змогли скасувати закони про наділення нужденних землею.\nВажливу роль в Римській імперії зіграв політичний діяч, письменник і знаменитий оратор Марк Туллій Цицерон (107-44 рр. До н. Е.) - ідеолог панівного класу рабовласників, презирливо ставився до плебсу. Цицерон був прихильником істинної власності, великого землеволодіння і посилення експлуатації колоній. Найбільш благородним видом занять він вважав землеробство.\nЦицерон схвалював велику торгівлю і третирував дрібну. Ставлення Цицерона до лихварства було суперечливим. З одного боку, він порівнював дачу грошей в зростання з вбивством людини, а з іншого - різко засуджував антіростовщіческое рух. У поглядах Цицерона на торгівлю і лихварство знайшло відображення протиріччя між натуральним і товарним господарством економіки Стародавнього Риму.\nЕкономічні відносини стали будуватися не на традиціях або звичаї, а на нормах права, і саме в цьому головне досягнення Риму.\nУ розвиток економічної думки Стародавнього Риму, великий внесок внесли римські юристи. Як зауважив Й. Шумпетера: «Вони створили правову логіку, яка виявилася приложимой до широкого кола соціальних структур, по суті до будь-якої соціальної структурі, яка визнає приватну власність і« капіталістичну »комерцію. У тій мірі, в якій їх факти належали сфері економіки, їх аналіз був економічним аналізом ».  Дана оцінка Й. Шумпетера справедлива і для етапів становлення і розвитку економічної науки.\nТаким чином, економічна думка Стародавнього світу, хоча і не сформувалася в самостійну галузь знання, поставила багато важливих проблем і тим самим заклала основи для подальшого розвитку економічної науки.\nЛекція 1. Предмет історії економічних вчень, їх наукова і методологічна основи | Лекція 3. Історичний аспект формування економічних вчень епохи Середньовіччя\nЛекція 16. Неоінституціоналізм - нова інституційна теорія ... 316 | Лекція 4. Економічні погляди меркантилістів | Лекція 5. Виникнення класичної політичної економії | Лекція 6. Становлення класичної політичної економії як наукової системи в працях А. Сміта і Д. Рікардо | Лекція 7. Послідовники і опоненти класичної політичної економії в працях економістів XIX століття | Лекція 8. антиринкову доктрини соціалістів-утопістів | Лекція 9. Виникнення і розвиток марксистської економічної теорії | Лекція 10. Історична школа в політичній економії | Поняття маржинализма. Особливості маржиналістського підходу до аналізу економічних процесів. Попередники маржиналізму. | Лекція 12. Криза неокласичних ідей і розвиток теорії ринку з недосконалою конкуренцією |


>Погодуйте птахів взимку! (Частина>\nПогодуйте птахів взимку! (Частина 2)\nЯкщо знати, що любить та чи інша пташка, можна спробувати привабити її у свій двір або сад, приманити улюбленим кормом. Звичайно, якщо ці птахи живуть у вашому регіоні або прилітають туди на зиму. Наприклад, зимові “пироги” з сала і насіння приваблюютьсиниць, горобців і зеленушок. Сало і нутряний жир особливо улюблені синицями, зимуючими дроздами, повзики і дятлами, а розкладені на землі свіжі або сухі фрукти і ягоди не залишаться без уваги дроздів, синиць, сорок і свірестелей. Цілий арахіс – улюблені ласощі синичок, зеленушок, горобців, повзиків, великих плямистих дятлів і чижів, а подрібнений – снігурів, клестів, лісових завірушок і щиглів. Арахісом також можна спробувати привабити чарівних і полохливих сойок, а сир люблять завірушки і деякі види дроздів, які залишаються зимувати.\nНаша співробітниця Клименко Надя з синочком Станіславом дуже люблять взимку підгодовувати птахів. Особливо синочок любить спостерігати за веселими і метушливими синичками. Спеціально для них у Наді завжди знайдеться шматочок несолоного сала, яке вони дбайливо вивішують на балконі (на фото праворуч – Надя з синочком). А потім залишається з цікавістю спостерігати, як птахи радісно злітаються на частування.\nСинички – зворушливі, веселі, яскраві пташки, що зігрівають душу в похмуру зиму. А ще з цими птахами пов’язано багато народних прикмет. Наприклад, якщо синиця стукає у вікно – чекайте чудових звісток або гостей. Залетіла синиця у вікно – така прикмета обіцяє добрі вісті, свято, гучне застілля. Якщо синиця залетіла в будинок і ви довго не могли зловити її – чекайте хороших новин від родичів. Ну а якщо синичка сіла на руку або на вікно – значить вам потрібно загадати бажання. Коли при цьому пташка ще й подала голос – чекайте виконання бажання. На фото зліва – синичка, що прилетіла до Наді на балкон і знайшла сюрприз.\nВ інтернеті зараз можна знайти величезну кількість порад і майстер-класів з виготовлення годівниць для птахів своїми руками. Слідуючи простим інструкціям, за один вечір можна з легкістю спорудити відмінну годівницю з підручних засобів. Один такий майстер-клас сподобався нашій співробітниці Іваненко Надії. Але наша Надя не була б собою, якби не внесла в свою роботу нотку індивідуальності. Тепер у пташок з’явилася не просто годівниця, а, можна сказати, мальовниче кафе з авторським дизайном! До того ж великий плюс такої годівниці в тому, що вона не відсиріє і корм в ній не зіпсується. Цю годівницю Надя повісила біля нашого офісу, так що тепер по дорозі на роботу кожен з нас може поповнювати запаси зерна в ній.\nНаша співробітниця Білка Катерина разом з чоловіком Сергієм із задоволенням приєдналися до ідеї колективу, тим більше що майструвати щось разом – одне задоволення! До виготовлення годівниці приступили грунтовно – спочатку обговорили конструкцію і накреслили інженерний проект, а після робота закипіла.\nГодівницю було вирішено зробити з дахом, щоб і корм захистити, і пташкам дати можливість сховатися від снігу. По периметру днища вони передбачили захисні бортики, щоб зерно не розліталося від поривів вітру. В кінці роботи годівниця була покрита захисним лаком, який вбереже дерево від вогкості і допоможе продовжити термін її служби.\nГодівниця, повна зерна, була урочисто вивішена на дерево у дворі будинку під пильним наглядом місцевих горобців, що супроводжували таку ідею схвальним цвіріньканням. Катя і Сергій дуже задоволені результатом своєї роботи і жартома кажуть, що в такому будинку можна і самим жити якийсь час.\nОсь так чудово і з користю провели час наші співробітники. Якщо Ви, дорогі відвідувачі нашого сайту, надихнулися нашою творчістю і теж захотіли зробити годівницю для птахів, ні за що не відкладайте свою затію в довгий ящик! Тут же беріться за роботу – майструвати годівниці корисно, цікаво та весело. Бажаємо Вам творчих успіхів!


ЄВРОПЕЙСЬКІ ЦІНИ НА СВИНИНУ | Аграрна Правда\nНаразі забезпечення м’ясом свинини в Україні спало з 70% до 40 %. Через постійні спалахи африканської чуми свиней (АЧС) в Україні сталося подорожчання цін на м’ясо свинини. Адже наявність власного державного виробництва в країні дозволила б розтягнути збільшення цін на більш тривалий період. Тому зараз український рівень цін цієї продукції відповідає європейському. При чому рівень якості не завжди. З цієї причини добросовісні виробники намагаються повністю переходити на європейські стандарти при вирощуванні свиней. Що певною мірою зможе їх зберегти від можливих спалахів АЧС.\nВнаслідок захворювання АЧС тільки у Київській обл. знищили десятки тисяч поголів’я свиней. Збитки лише одного підприємства склали близько 1 млрд грн. І таких господарств по Україні велика кількість. Внаслідок чого і виникає певний брак продукції\nВідносно утилізації заражених тварин, її проводять не завжди, оскільки це теж процедура не з дешевих. Безкоштовних спонсорів звичайний селянин не має, держава наразі на такі процедури коштів не виділяє.\nУ підсумку там, де господарства потрапили в таку ситуацію, вони вимушені утилізувати тушi, а там, де можна допустити таке м’ясо у торгівельній обіг – допускають.\nНаступна новина ОБВАЛ ЦІН НА ЧЕРЕШНЮ\nПопередня новина НОВІ СТАНДАРТИ НА МОЛОКО


Хто вбив пішохода на депутатському Bentley. Очевидці не повірили побаченому\nVideo: Хто вбив пішохода на депутатському Bentley. Очевидці не повірили побаченому\nВ Україні чергове ДТП, із розряду тих, які у народі називають мажорними. В Одесі автомобіль Бентлі, - ціна на який стартує з трьох мільйонів гривень, - виїхав на смугу зустрічного руху і на смерть збив пішохода. Момент трагедії зафіксувала камера відеореєстратора. На картинці чітко видно, що машина їхала зі значною швидкостю, щоправда пішохід теж порушив – переходив дорогу у невстановленому місці. "Надзвичайні новини" дізналися кому належить Бентлі. Чоловік запевняє, що не він їхав у машині, бо виставив її на продаж в один з місцевих автосалонів. Тож усі ниточки потягнулися туди. А з ними і наші кореспонденти.\nВ Україні чергове ДТП, із розряду тих, які у народі називають мажорними. В Одесі автомобіль Бентлі, – ціна на який стартує з трьох мільйонів гривень, – виїхав на смугу зустрічного руху і на смерть збив пішохода. Момент трагедії зафіксувала камера відеореєстратора. На картинці чітко видно, що машина їхала зі значною швидкостю, щоправда пішохід теж порушив – переходив дорогу у невстановленому місці. “Надзвичайні новини” дізналися кому належить Бентлі. Чоловік запевняє, що не він їхав у машині, бо виставив її на продаж в один з місцевих автосалонів. Тож усі ниточки потягнулися туди. А з ними і наші кореспонденти.\nICTV / Надзвичайні новини / Хто вбив пішохода на депутатському Bentley. Очевидці не повірили побаченому / 06.11.2013 20:34


Перший в Україні РЕЙВАХ: як пройшов ЛГБТ-прайд у форматі рейву - Заборона\nПід Офісом президента пройшов перший прайд у форматі рейву. Ось як це було\n30 липня під Офісом президента відбувся перший в Україні РЕЙВАХ — ЛГБТ-прайд у форматі рейву. Як пояснюють організатори, це новий формат для такої акції. Не обійшлося без неприємностей: спочатку опоненти акції поштовхалися з поліцією, а потім початок прайду перенесли на півтори години. Однак головне те, що цього дня ніхто не постраждав. Журналістка Заборони Поліна Вернигор розповідає, як відбувався РЕЙВАХ, хто його організував, чому скасували виступ двох діджейок та які скандали передували заходу.\nСутички з поліцією та затримання\nЗахід мав розпочатися о 16 годині. Однак близько 12 години під Офісом президента розпочалася контракція, у якій брали участь ультраправі та християнські організації, зокрема «Традиція і порядок», — їх було небагато. Пізніше до Банкової почали стягуватися й інші ультраправі організації, але правоохоронці вже не пускали їх на місце проведення акції. Згодом і тих протестувальників, що перебували під Офісом президента, почали відтісняти, щоб організатори змогли зайти на локацію та почати встановлювати сцену.\nБлизько 15 години на перехресті Інститутської та Банкової сталася сутичка між противниками РЕЙВАХу та правоохоронцями. У праворадикальних телеграм-каналах заявили, що поліція забрала у них «техніку та озвучку» — наскільки це правда, невідомо. В результаті цього затримали 12 учасників контракції — їх повезли у відділок поліції та склали протоколи за дрібне хуліганство та непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського.\n«Ми попереджали поліцію, що у нас о 13:00 буде встановлюватися сцена. Було зрозуміло, що цю територію треба «зарежимити». Поліція дуже довго вела з опонентами діалог і ми чекали близько двох годин. Мені тільки повідомляли, що вони не йдуть. Тоді я просто поставила поліцію перед фактом, що насправді вони ніколи не підуть, якщо їм просто пропонувати піти. Ми не збиралися змінювати локацію, тому поліції довелося прибрати звідти ультраправих», — говорить Забороні організаторка акції та очільниця організації Ukrainepride Софія Лапіна.\nЗа 14 хвилин до початку акції в телеграм-каналі організаторів з’явилося повідомлення про перенесення події на півтори години. Лапіна говорить, що раніше не могли попередити про перенесення, оскільки поліція дуже пізно сказала, що вхід на локацію з боку Інститутської вулиці перекритий.\nЗгодом у соцмережах Ukrainepride з’явилася схема безпечного маршруту до місця проведення заходу. Учасники мали іти з боку вулиці Городецького — вхід з Лютеранської був перекритим, а з боку Інститутської стояли ультраправі. Схему маршруту одразу поширили праворадикальні телеграм-канали.\n«Цей маршрут був завчасно узгоджений із поліцією, вона мала б охороняти цю ділянку від самого ранку, бо ми передбачали, що опоненти прийдуть раніше. З нашого боку я не бачу комунікаційних проблем. Поліція не вперше працює на таких акціях і знає, що ультраправі часто приходять із самого ранку», — говорить Лапіна.\nЧерез те, що захід перенесли, скасувався виступ діджейського дуету GAEL x ZAUBER — виконавиці мали їхати на гастролі й не могли чекати півтори години. Натомість інші виконавці — OLHA, STEF MENDESIDIS та NASTIA — виступили.\nУчасники вдяглися в яскравий одяг та танцювали. Дехто приніс плакати проти гомофобії та дискримінації квір-спільноти. Декілька людей тримали банер із написом «30 травня тут скоїли напад на трьох дівчат за ЛГБТ-прапор — досі ані вибачень, ані затримань нападників».\nЗагалом в акції було кілька вимог: ухвалення законопроєкту #5488 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кримінального кодексу України щодо боротьби з проявами дискримінації», реформи поліції, прокуратури та судової системи, негайне розслідування нападів радикалів на ЛГБТ+ та феміністичні події, активісток та організації, розслідування неправомірних рейдів закладів електронної сцени столиці та жорстоких неправомірних затримань культурних діячів, а також створення безпечних та сприятливих умов для розвитку електронної сцени в Україні.\nНа початку заходу на місці було кілька десятків людей — інші учасники доходили пізніше. За оцінками організаторів, РЕЙВАХ відвідали близько тисячі учасників, проте фотокореспондент Заборони нарахував максимум 200 людей. Декілька учасників акції анонімно підтвердили Забороні цю приблизну цифру.\nСофія Лапіна вважає, що людей могло б бути в рази більше, якби поліція забезпечила гідну охорону заходу й потенційних учасників не злякали сутички з ультраправими. Натомість про напади на учасників РЕЙВАХу наразі невідомо: правоохоронців було доволі багато.\n«Попри все, впродовж заходу комунікація з поліцією була чудова. Зі мною постійно контактувала поліція діалогу та намагалася вирішити ситуацію перед акцією. Натомість декілька учасників розповіли, що деякі рядові правоохоронці відпускали гомофобні жарти, ображали та питалися в дівчат, чи не простіше їм знайти собі гарних хлопців», — розповідає Софія Лапіна.\nПроте організатори все ж оцінюють роботу поліції на високому рівні. Дискомунікацію, яка сталася напередодні заходу, Софія вважає гарним досвідом та уроком на майбутнє — наступного разу вона більше наполягатиме на тому, що від обраної локації відмовлятися не буде.\nПро проведення РЕЙВАХу вперше оголосили на початку літа — він мав відбутися 25 червня. Однак напередодні захід довелося перенести на невизначений термін. Організатори пояснюють це надмірною спекою, через яку учасникам рейв-акції було б некомфортно.\nЗа кілька днів до запланованого заходу у фейсбуці з’явилися дописи про те, що STEF MENDESIDIS — один із діджеїв, заявлених в лайнапі РЕЙВАХу — взагалі не належить до ЛГБТ-спільноти та нібито ідентифікує себе як громадянина СССР. Усе через його допис у фейсбуці з підписом «Я вдома» та відміткою Москви. Коли занепокоєні цим фактом люди написали про це Ukrainepride, натрапили на доволі агресивні відповіді.\nУ відповідь на це Лапіна опублікувала на своїй сторінці фото грецького паспорта діджея та скріншот з його інстаграму, де він пише, що Київ — його нова домівка. Забороні активістка пояснила, що десять років тому діджей дійсно жив в Москві, і коли нещодавно повернувся туди по роботі, місто могло викликати у нього якісь почуття.\n«Він раніше не жив в Україні та не знає, які в нас можуть виникати почуття від такого допису. За громадянством, походженням та національністю він грек. Щодо того, що він не належить до квір-спільноти — коли розпочався рух BlackLivesMatter, чомусь ніхто не забороняв білим підтримувати його. Як на мене, нам потрібно радіти, що ЛГБТ-спільноту підтримують ті, хто не належить до неї безпосередньо», — говорить Софія Лапіна.\nЩодо доволі агресивних відповідей на зауваження від команди Ukrainepride Лапіна сказала, що «написали, як написали». За її словами, на той момент про цей факт на сторінку організації написало чимало людей — найімовірніше у людини, яка відповідала на повідомлення, «не витримали нерви».\nІз самого початку захід мав відбутися під входом до Офісу президента. Однак за 10 днів до дати на тому місті почали зводити дитячий майданчик.\n«Роздивившись уважно план будівництва, ви, певно, помітити, що президент робить усе, аби громадяни вже точно не змогли прийти з якимись вимогами, мітингами, акціями, і у прямому сенсі намагається забарикадуватися дітьми як фізично, так і інформаційно. А кожен, хто спробує сунутися, буде звинувачений у зазіханні на святе — дітей. У цьому немає жодних жартів… Тепер дитячі гірки оберігатимуть президента від «стурбованих» ЛГБТ+», — написали тоді на сторінці Ukrainepride.\nЩо за UKRAINEPRIDE?\nУ травні 2021 року запустилася нова громадська організація Ukrainepride. Її керівниця — колишня співробітниця KyivPride Софія Лапіна. Вона пояснює, що у її організації та у KyivPride різні цілі. По-перше, Ukrainepride планує втілювати власні проєкти на відміну від KyivPride, які реалізують ті проєкти, які їм пропонують донори та різні організації, з якими ті співпрацюють.\n«Ukrainepride хоче бути рупором спільноти і давати їй можливості робити власні проєкти та висвітлювати їх. Ми орієнтуємося на пошук альтернативних методів мобілізації спільноти. Наприклад, зараз нам цікаво співпрацювати з рейв-культурою. Ми вважаємо, що це найбільше об’єднує молодь. Ми не користуємося між собою терміном «ЛГБТ+», тому що нам більше подобається термін «квір» — він не роз’єднує людей. Молодь в Україні — не про Л, Г, Б або Т, спільнота не розділяється на гетеро- або гомосексуальних людей. Нам зручніше об’єднувати людей, а не розділяти їх на різні групи».\nПри цьому фінансування в організації поки що немає. Засновниця каже, що якщо ГО і буде співпрацювати з якимись фондами або інституціями, то вибірково, адже важливо, щоби ніхто не обмежував меседжі, які транслює організація. Про співпрацю з KyivPride поки що також не йдеться.\nФормат РЕЙВАХ — це альтернатива щорічному Маршу рівності, одній із головних подій української ЛГБТ-спільноти, яку організовує KyivPride.\n«Марш рівності — це акція, де ти просто йдеш з плакатами та кричиш кричалки. Але молодь в Україні настільки мобілізована і є інші, альтернативні інструменти, щоби висловлювати свій протест. Я вважаю, що ми на часі, щоби створювати політичну акцію з політичними вимогами, але й із елементами святкування — у форматі, де люди можуть святкувати самих себе та свою ідентичність», — пояснює Забороні активістка.\nPolina Vernyhor 31 Липня, 2021


Газ до Криму постачатимуть дирижаблями | Репортажист - новий погляд на новини *\n07.04.2014 07:00 4 коментарі\tПереглядів: 4987\nЩоб позбавити Крим енергетичної залежності від материкової України, Російська Федерація анонсувала будівництво залізничного сполучення. Але сьогодні з’явилась інформація, що проблема енергопостачання може бути вирішена значно раніше.\nЙдеться про те, що Росія розглядає можливість вже найближчим часом налагодити постачання на півострів природного газу за допомогою дирижаблів.\nЗазначається, що один дирижабль системи Кованько-Шабського може перевозити до 20 тисяч кубометрів природного газу. За підрахунками російських фахівців на першому етапі необхідно буде забезпечити близько десяти щоденних рейсів дирижаблів маршрутом Ханти-Мансійськ – Армянськ. Уряд федерації вже провів тендер на виробництво першої партії із 20-ти аеростатів, який виграв Армавірський завод гумових виробів.\nВідкриття нового повітряного маршруту сприятиме також розвитку туризму на півострові, адже кожен дирижабль може перевозити до 50-ти пасажирів.\nПопередня вартість проекту оцінюється фахівцями у 80 мільярдів доларів США. Щоправда наразі невідомо, яким чином транспортувати дирижаблі у зворотньому напрямку.\n« У Росії збільшать вміст спирту у горілці\nРосія претендує на світову античну спадщину »\nНарод, 1 квітня вже пройшло.\nа че сразу не через космос??? )))))\nкраще в надутих презервативах…\nУряд візьме кредит у сомалійських піратів\nНовий рік для України розпочався не дуже вдало. Новосформований уряд Миколи Азарова одразу опинився у скрутному становищі. Золотовалютні резерви постійно зменшуються, а програма співпраці з МВФ зайшла у глухий кут. Також, непростими залишаються відносини з Росією. Коштів, щоб підтримувати курс гривні і розраховуватись зі старими боргами катастрофічно не вистачає. Тому, за інформацією, яка надійшла з кабінетів на Грушевського, уряд збирається піти на відчайдушний крок і залучити кредитні активи сомалійських піратів. Ініціатором [...]\nУ нього багато прізвиськ: Ляльковод чи Дерижор. Кожна його поява на телебаченні викликає скандал. Головний режисер голосувань фракції партії Регіонів Михайло Чечетов зізнався в інтерв’ю московському “Московцю”, що усе життя мріяв стати актором. – Після школи я хотів поступити у естрадно-циркове училище, але батьки відправили мене на Україну у Харків, учити економіку. – говорить політик – Вони завжди говорили, що моє захоплення сценою це дурниці, на які немає часу. – Але любов до театрального мистецтва не пропала? – Звичайно, ні! [...]\nНаприкінці року прийнято підбивати підсумки та складати різноманітні рейтинги. Так, відомий бізнес-журнал “Жир” у підсумковому новорічному випуску опублікував список найуспішніших бізнесменів України. До рейтингу, традиційно, увійшли співвласники Приватбанку Ігор Коломойський та Геннадій Боголюбов і бізнесмен Віктор Пінчук. Але повною несподіванкою стало те, що список багатіїв очолив не Рінат Ахметов, а Микола Хоменчук, який лише за вересень-жовтень заробив більше 17 мільярдів доларів. За офіційними даними, новоспечений український “Біл Гейтс” – Микола Якович є власником будівельної компанії, яка спеціалізується на будівництві бомбосховищ, а [...]


Муніципальна бібліотека ім. А. Добрянського отримала в подарунок книги від чернівчанки (нині киянки) - Елеонори Соловей, доктора філологічних наук, професора, члена Національної спілки письменників України, члена Українського центру Міжнародного ПЕН-клубу.\nВарто нагадати, що кращі роки молодості та студентства вона провела в Чернівцях в культурно-мистецькому середовищі Анатолія Добрянського. Після відкриття бібліотеки його імені, Елеонора Степанівна прикладає чималих зусиль, щоб всі вартісні новинки з літературознавства, мовознавства, культури та політології поповнювали фонди доброї бібліотеки. До таких інтелектуальних видань належать книги столичного видавництва «Дух і Літера», в тому числі і книги-переклади з інших мов. Крім цього, завдячуючи Елеонорі Соловей, в 2014 році побачило світ популярне видання про «знакову постать культурного життя Буковини й Чернівців, яскраву й непересічну особистість» - А. Добрянського - «Добрянський Анатолій. Листи до матері». Як писала у передмові до книги пані Соловей: « Листи до матері» цікаві під багатьма оглядами, зокрема як історія становлення молодої людини в умовах тоді ще порівняно недавно прилученої до Радянського Союзу Буковини. Водночас це правдива повість про довірливі й душевні стосунки матері й сина, а заразом своєрідна хроніка студентського життя, цікаві відомості про місто, університет, армійські літні збори, редакцію обласної газети, літературне об’єднання, про плани та сподівання…ці листи відкривають … дух того часу – від середини 50-х до кінця 60-х років».\nПропонуємо Вашій увазі нові надходження:\nАся Гумецька. Вибрані філологічні праці. – Видавництво «Київ-Париж- Дакар»:Віпол,2017,- 640с.\nДруге, скорочене й відредаговане видання “Вибраних філологічних праць” професора Мічиганського університету Асі Гумецької. Перше видання вийшло друком 2011-го року у харківському видавництві “Майдан”, коштом Українсько-Американської Асоціяції Університетських Професорів.\nКнига містить статті, надруковані в славістичних журналах і часописах, а також доповіді, виголошені на конференціях та семінарах. На відміну від першого видання, англомовні статті тут перекладені українською. В розділах книги є статті про творчість Тараса Шевченка, Лесі Українки, Михайла Грушевського, Дмитра Чижевського, Докії Гуменної, Сергія Пилипенка, Олександра Домбровського, Василя Барки, Мирослава Мариновича, Марко Вовчок, Абрама Кальценсона, Миколи Рибчука та інших письменників.\nІ.В.Лімборський. Творчість Івана Котляревського: Авторська індивідуальність, європейські паралелі, порівняльна поетика. Брама-Україна, 2010.- 96с.\nУ даній монографії представлено творчий шлях видатного українського письменника Івана Котляревського( 1769-1838), розглядаються особливості його художньої манери, своєрідність поетики і зв’язки з літературною традицією. Авторська індивідуальність письменника аналізується в річищі складних і динамічних зрушень в українській літературі кінця ХVIII – початку ХІХ ст. Книга розрахована на студентіваспіврантів, учителів, викладачів вишів, всіх , хто цікавиться українською літературою ХІХ ст. Компаративний підхід дозволяє пролити світло на маловідомі паралелі його творчості до європейського письменства, з’ясувати характер новаторства та оригінальність художнього мислення.\nКнига розрахована на студентів, аспірантів, учителів, викладачів вишів і всіх тих , хто цікавиться історією української літератури ХІХ ст.\nХаркун В.П. Соцреалістичний канон в українській літературі: генеза, розвиток, модифікації: монографія/ В.П.Харкун,- Ніжин: ТОВ» Гідромакс», 2009,- 508с.\nМонографія науковця присвячена системному аналізові українського соцреалізму та культурних механізмів, які оприявнюють його специфіку. В ній відстежено формування соцреалістичного канону в українській літературі сталінського періоду, його роль у становленні та утверджені радянської ідентичності.\nКнижка адресована теоретикам та історикам літератури, викладачам української літератури, аспірантам,студентам, учителям – філологам. Вона прислужиться усім, хто цікавиться сучасними дослідженнями радянської літератури.\nАнджей Фрішке. Пристосування і опір: Дослідження з історії Польщі 1945-1980 років.- пер. з польск. Марти Боянівської.- К.: Дух і Літера,2017.- 456с.\n«Опір і пристосування – такі дві позиції формували поведінку поляків у всі періоди існування ПНР, - пише автор у вступному слові до книги. І саме під таким кутом зору розглядає суспільні процеси, політичні концепції, опозиційні рухи в соціалістичній Польщі. Дослідження автора охоплюють період від 1945 року до 1980 років. Книга пропонується для істориків, політологів, громадських діячів, студентів гуманітарних вишів.\nАдам Міхнік, о. Юзеф Тішнер, Яцек Жаковський. Розмови між паном і панотцем. Пер. з польск. –\nА. Павлишин.- К.: Дух і літера, 2013.- 624с.\nЦя книга є пошуком відповідей на найважливіші запитання доби та узагальнення життєвого досвіду двох видатних європейських мислителів. Незвичність цього діалогу в тому, що його за участі колеги-журналіста – інтерв’юера Яцека Жаковського – провадять уособлення двох різних світів: головний редактор найбільшої польської щоденної газети Gazeta Wyborcza Адам Міхнік – світський політик, дисидент, філософ і публіцист отець Юзеф Тішнер – римокатолицький священик, професор Папської академії. В передмові до книги співавтори вказують, що їхні життєві шляхи дуже несхожі, проте їх об’єднувала одна мета – звільнення Польщі від комунізму, повернення її в лоно європейських демократій. Ця книга є енциклопедією життя Польщі другої половини ХХ ст.,\nТомас Венцлова, Леонідас Донскіс. Передчуття і пророцтва Східної Європи. Пер. з литовськоїмови Георгія Єфремова, Олега Коцарева.- К.: ДУХ І ЛІТЕРА, 2016,- 120с.\nЦя книга – творчий доробок двох литовських інтелектуалів, який став частиною світового культурного процесу. Вони обидва ведуть у книзі діалог про виклики сучасності . В книзі йдеться про загрози для Заходу з боку Росії, класичні цінності прав людини, європейську єдність, пріоритети культури.«Захід та Схід принаймі одного разу були на дуже небезпечному порозі конфігурації – під час так званої кубинської кризи. Тоді зіткнення відбулося не надто далеко від Вашінготона і Нью – Йорка. Тепер конфлікт спалахнув приблизно на такій відстані від Москви, - пишуть автори у своїй книзі. – Кримська анексія була і залишається скандальним нехтуванням сучасних міжнародних норм. Іще злочиннішим актом є «гібридна війна» на Донбасі».\nЛеонідас Донскіс є литовським філософом, істориком ідей, письменником. Протягом 2009 – 2014 рр. був членом Європарламенту. Донскіс поєднує політичну теорію, історію філософію культури та літератури в есеїстичному стилі.\nТомас Венцлова – перекладач, літературозгнавець, публіцист. Професор славягських літератур Єльського університету, почесний доктор Люблінського університету.\nУкраїнські дипломатичні представництва в Німеччині (1918-1922): Документи і матеріали/ Упор. В.М.Даниленко, Н.В. Кривець.- К.: Смолоскип, 2012.- 592с.\nПодані у збірнику документи і матеріали розкривають становлення і функціонування національного посольства України в Німеччині у 1918 – 1922рр., взаємодію з іншими дипломатичними представництвами у країнах Європи, діяльність Військово- санітарної місії та місії Українського Червоного Хреста. Вперше в збірнику опубліковані архівна документи, що висвітлюють українсько- німецькі відносини періоду Української революції, роль зовнішньополітичної служби та окремих дипломатів у відстоюванні політичних, економічних та культурних інтересів України на міжнародній арені.\nАдам Міхнік. У пошуках свободи. Есеї про історію та поітику. Переклад із польської Андрія Павлишина/ Упорядник І.Хруслінська, ред. Л.Фінберг та А.Павлишин/ - К.: Дух і Літера,2009.- 554с.\nУ книзі представлені есеї Адама Міхніка – польського громадського діяча, дисидента, публіциста, учасника політичної опозиції в Польщі 1968-1989 років. В книгу увійшли нариси про його ідейних наставників –Антонія Слонімського та Яцека Куроня, про дилеми польського романтизму, про драматичне переплетення польсько- українських та польсько- єврейських стосунків.\nМихаил Мицель «Последняя глава»: Агро-Джойнт в годы Большого террора.- К.: Дух і Літера, 2012.- 464с.\nВ книзі аналізуються раніше закриті для дослідників архивні справи репресованих та документи. Увага приділяється регіональним особливостям діяльності репресивних органів і практиці Великого терору.\nОльгерд Іполіт Бочковський вибрані праці та документи Т. 1.- К.: Україна Модерна, ДУХ І ЛІТЕРА, 2018.- 704с. ( Сер. «Україна. Європа: 1921-1939»)\nВидання книги було здійснене в рамках серії “Україна-Європа 1921-1939” видавництва “Дух і Літера” у співпраці з журналом “Україна Модерна”. Метою цієї серії є оприлюднення документів за авторством тих українських політичних мислителів міжвоєнної доби, які є наразі маловідомими, але чий доробок вартий уваги. Упорядники зазначають, що, окрім праць у рамках комуністичної та право-націоналістичної традиції політичного мислення, мають бути популяризовані також вагомі тексти, автори яких стояли на соціал-демократичних, ліберальних, помірковано-консервативних позиціях. Багато з цих текстів і дотепер зберігаються в архівах Європи та Америки, забуті, загублені, або, подекуди, й свідомо заховані авторами та їх нащадками,- пише Антон Ситор, - щоби уникнути переслідувань з боку того чи іншого режиму. Дана збірка праць та документів потужного інтелектуала, соціолога, політолога, публіциста, політичного активіста та дослідника націєтворчих процесів Ольґерда Іполита Бочковського (роки життя – 1885 – 1939), чия постать майже невідома широкому загалу, про частково загублений в буревії подій 1930-40-х років науковий доробок Бочковського наразі досить рідко згадують навіть професійні історики, політологи та соціологи. За дослідженнями п. Антона Ситора, Іполіт Бочковський був уродженцем Херсонської губернії. До революції 1905-07 рр. навчався у Петербурзі, де оволодівав знаннями з економіки та мовознавства, однак змушений був емігрувати до Праги, де продовжував студії. В Карловому університеті він, під впливом Томаша Масарика та багатьох інших діячів та мислителів, визначився зі своєю соціал-демократичною орієнтацією та почав досліджувати процеси націєтворення у поневолених бездержавних народах. Незадовго до початку Першої світової війни Бочковський став членом празької філії Української соціал-демократичної робітничої партії, а під час самої війни співпрацював із “Вісником Союзу визволення України”, для якого в 1916 році підготував одну зі своїх перших ґрунтовних праць — дослідження національного становлення фінського народу. У роки Визвольних змагань Бочковський був співробітником українського представництва у Празі, а після поразки УНР був викладачем у різних навчальних закладах. В часи Голодомору 1932-33 років він став одним з найактивніших поширювачів інформації про страшну трагедію серед впливових осіб європейських країн, багато писав про голод. Невдовзі Бочковський очолив Комітет порятунку України, що планував вжити заходів до подолання наслідків катастрофи. Ця збірка праць Бочковського є подарунком для гуманітаріів , спеціалістів у галузі соціальних наук; для всіх тих, хто хоче збагатити свої знання про українську політичну думку міжвоєнного періоду.\nВалентин Сильвестров. Дочекатися музики: Лекції – бесіди. За матеріалами зустрічей організованих Сергієм Пілютиковим. - К.: Дух і Літера, 2011.- 376с.\nЦя книга – зустріч зі світом музики й думки Валентина Сильвестрова, одного з тих композиторів, які визначили тенденції розвитку світової музики рубежу століть, в якій він розповідає про твори, створені ним впродовж сорока років, а також відповідає на різноманітні питання. В основу книги покладено публічні виступи композитора.Упорядник книги пропонує читачам розділи : Авангардний період; Модуляція; Поезія та музика; Мелодії – подяки; Симфонія – підсумок та ін. До видання додаються іменний та предметний покажчики, а також твори В.В, Сильвестрова записані на диску.\nКнига зацікавить як музикантів- професіоналів, та і всіх, залюблених у класичну музику.\nΣΥΜΠΟΣΙΟΝ. Зустрічі з Валентином Сільвестровим. Уклад. Алла Вайсбанд, Костянтин Сігов. – К.: Дух і літера, 2013. – 404 с.\nУ цій книзі, присвяченій 75-річчю Валентина Сильвестрова, представлені тексти про нього всесвітньовідомих композиторів і музикантів Софії Губайдуліної, Гії Канчелі, Арво Пярта, Гідона Кремера, поета Ольги Седакової та ін., а також бесіди з композитором філософа Костянтина Сігова і музикознавця Алли Вайсбанд. Поєднуючи спогади й теоретичні судження про творчість Валентина Сильвестрова, книга створює об’ємний, багатовимірний портрет композитора, розповідає про його нові твори і пропонує читачеві його власні міркуванння про музику. Книга є своєрідним продовженням видання «Дочекатися музики»(«Дух і літера», 2010 р.), що стало бестселером як серед музикантів-професіоналів, так і в широких читацьких колах.\nДо книги додається диск з аудиозаписамом творів В. Сильвестрова останнього дисятиріччя у виконанні композитора.\nКнига є спільним видавничим проектом Києво – Могилянської бізнес школи та видавництва « Дух і Літера».