Ялинка (дитяче, на конкурс) | Художні твори | Гоголівська академія\nЯлинка (дитяче, на конкурс)\n© Володимир Чернишенко, 24-11-2008\nБУДЬ ЛАСКА, ЗАВАНТАЖУЙТЕ ПОВНИЙ ТЕКСТ З ДОДАНОГО ФАЙЛУ:\nДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ МИТІ\nПравда ж, це несправедливо, що всі книжки для дітей і про дітей пишуть дорослі люди? Тобі ніколи не хотілося обуритися з цього приводу і сказати: слухайте, дядю, ви дорослий, тому й пишіть про дорослих! Мені хотілося. Адже, що вони розуміють, ці дорослі! Вигадують казна-що про дітей і змушують їх вірити, що вони такими є насправді, неподобство яке! Звичайне, це не зі зла, просто більшість дорослих, кому як не дітям це знати, жахливо наївні. Наприклад, вони беззаперечно вірять, коли на вас жаліється сусідка, бо ви, мовляв, витолочили їй грядку. А в той же час відкидають ваші такі очевидні слова про те, що віник міг би прибрати кімнату і без вашої допомоги, якби його гарненько припросити. Або, що банку варення ви віддали Сумному Слютлику з планети Сумних Слютликів, за невидиму дрібку невидимого печива, яке тепер ніяк не можете знайти...\nОтож-бо! Саме тому, коли був дитиною, я завжди хотів написати книгу для дітей і про дітей. Це була б дуже правдива і цікавенна книга, бо писала б її така ж дитина, як і ті, хто мав би її читати. Однак життя складна штука! Не мені вам казати, скільки справ має кожна особа віком до шістнадцяти років. І на озеро збігати, бо раптом воно за ніч висохло, і на нове дерево видертися, а їх же тьма-тьменна, цих дерев... І це не рахуючи школи. Про школу краще мовчати. Тому й нагоди сісти за писання ніяк не випадало.\nІ ось, коли нарешті у мене нарешті з’явився вільний час, я раптом зрозумів, що вже кілька років, як став дорослим. До речі, це жахіття трапляється з вами так несподівано і непомітно, що важко навіть уявити. Тому ви повинні якнайретельніше слідкувати за собою, аби випадково не подорослішати, принаймні до двадцяти...\nАле сталося, як сталося. Я став дорослим. Звичайно, можна було б прикинутися дитиною і все одно написати книгу, але це було б нечесно, а чесність це річ ще важливіша ніж хоробрість і майже така сама важлива, як людяність. Тому я не став одразу писати книгу, а сів і добре подумав. Мушу сказати, що сідати і добре думати – дуже корисно. Деякі особливо розумні люди роблять це по кілька разів на день, а я знав одного дідка, який цією справою займався все життя, але так ні до чого й не додумався. Тепер тобі ясно, що ця справа дуже важка. Тому варто іноді тричі подумати перед тим, як почати серйозно думати... Одним словом, у мене все це затягнулося років на два. Але врешті я дещо таки вигадав.\nЯкщо я дорослий і не можу писати про дітей, подумав я, то напишу про дорослу людину, але для дітей. І одразу ж засів за писання. А оскільки єдиним дорослим якого я знав достатньо добре, для того щоб писати про нього книгу, був я, то й книга вийшла про мене. Ти, звичайно, подумаєш, що читати книги про людину, яка стільки часу витрачає на передмову страх як нецікаво, але я обіцяю, що більше не буду. Чесно-чесно!\nОтож – ось вона, ця книга. Перша у світі книга про мене.\nРОЗДІЛ ПЕРШИЙ, в якому я потрапляю до Ялинки\nЯ мусив їхати до Ялинки. Це я знав точно. З якогось часу ця думка постійно жила в мене в голові і постійно нагадувала про себе. Я прокидався зранку і думав, що ж мені треба сьогодні зробити? Звісно, поїхати до Ялинки – відповідало щось в мені. Я тряс головою і посміхався, приверзеться ж таке зі сну! Вмивався, чистив зуби, робив фіззарядку... Звичайно, ніякої фіззарядки я не робив, але редактор, як тільки почув, що книгу читатимуть діти, наполіг на цьому. А щоб не казати тобі неправду, мені довелось терміново почати вести здоровий спосіб життя, мушу сказати, це не так уже й неприємно, як здається на перший погляд...\nПотім я їхав автобусом і коли платив водієві, а він мусив давати мені здачу і запитував ввічливо: „Вам куди?”, чомусь завжди відповідав: „До Ялинки.” Водій спочатку дивувався, а потім звик і спокійнісінько відраховував мені потрібну суму з двох гривень. А одного разу я неймовірним зусиллям волі примусив себе сказати: „В Київ”. Тоді водій посміхнувся і зауважив: „Ви, певно, обмовились, вам до Ялинки.”\nЗ цієї розповіді тобі, звичайно ж, кинулися в очі дві речі – по-перше, я вже був достатньо дорослим, щоб до мене зверталися „на ви”, а по-друге, думка про Ялинку не покидала мене майже ніколи. Тож не дивно, що одного разу я не вийшов з автобусу в Києві, а поїхав прямісінько до неї. Як це мені вдалося, я не знаю, бо заснув ще на півдорозі. А коли прокинувся – був уже там...\nЧай був міцний і гарячий. Він обпікав губи і щемів на язиці, і то було єдине, що доводило мені власне існування. Я сидів у кріслі з високою спинкою, яка догори вибагливо закручувалася в равлика дерев’яним різьбленням. Крісло було м’яке і шкіряне, але якось дивно виштовхувало мене з себе, тому я сидів ледь посунувшись вперед. Стіни кімнати губилися десь у напівсутені, а стелі я взагалі не міг розгледіти, хоча вона напевно також мала б бути різьбленою. Мої коліна неприємно впирались у невисокий лакований столик без ніжок. Як він тримався в повітрі я тоді не міг збагнути, але стояв він міцно. На столику висівся череватий чайник, схожий на великого чорного кота. Кіт здався мені знайомим.\nЯ був увесь освітлений якимось дивним світлом, яке, здавалось, ішло нізвідки. Проте падало воно так, що я зовсім не бачив обличчя людини навпроти, лише темний силует гостро вирізнявся на сірому фоні сутені, де мала б бути спинка крісла. Я не відчував нічого окрім терпкого полинового смаку заварки на язиці і тепла, що розходилось тілом, чомусь, починаючи від ніг. Десь цокав годинник і я подумав, що зараз ніч або пізній вечір.\n– Нарешті ви отямилися шановний. – почувся рівний і спокійний голос людини навпроти. Я здригнувся – десь я вже чув цей смутний і тихий голос, лише цього разу він набув, здавалось, якоїсь впевненості і твердості.\n– Ви вже з годину отак сидите в кріслі і п’єте чай – це вже третя чашка. Добряче вам дісталося. Я тепер навіть трохи жалкую, що погодився перекинути вас сюди... Та ви чуєте мене, чи ні?!\nЯ чув, але слова важко доходили до моєї свідомості. Хто цей чоловік, що він від мене хоче? Як я опинився в цьому дивному місці? Питання одне за одним спалахували в моєму мозку і гасли. Я мав сили лиш на те, щоб кивнути. Таким чином показуючи незнайомцеві, що готовий його слухати. А він все говорив і говорив, складні і незрозумілі речі про Всесвіт, про небо і землю, нарешті – про людину. Це було схоже на страшну казку і я пам’ятаю, що вирішив тоді все забути.\nХоча, з розповіді дивного чоловіка я дізнався, що знаходжуся в Ялинці, що мого співрозмовника звуть Час і що це він викликав мене сюди. Він розповів, що в нього гостювало багато цікавих людей – письменники і математики, співаки та космонавти, навіть кілька президентів, хоча з ними й не так цікаво було говорити... Все це були дуже визначні люди і всі вони якось зуміли заслужити цю розмову з Часом... Ось скільки всього я збагнув, але одна річ лишалася для мене загадкою – що тут, власне роблю я? Я вже майже зібрався запитати про це Часа, але не встиг, бо двері часової кімнати відчинились і до них зазирнуло якесь дівча, років шести з двома кісками.\n– Познайомтесь, це моя дочка, Мить. – сказав мені Час.\n– А це ось – Велика кімната. Тут збирається вся родина і всі приятелі. Зараз вона порожня, але до завтра наповниться кріслами. Ой лишенько, та не роби ти такі круглі очі! Я просто кажу, що до завтра всі крісла позбігаються сюди з інших кімнат і закапелків, де вони зазвичай любенько собі теревенять. Колись сходимо їх послухати – вони іноді розмовляють про такі цікаві речі! Не віриш? От чудний! А хіба в себе вдома ти не підслуховуєш балачки меблів?\n– Ні. В мене вдома вони переважно мовчать. – я вичавив із себе благеньку посмішку. Вже з півгодини маленьке дівча, яке на віру виявилось Миттю, водило мене за руку кімнатами просто таки велетенського будинку Часа. Будинок Часа – це тому, що його власником є Час (хоча Часові належить все на світі). Краще сказати, що це будинок в якому живе Час, його дочка Мить та ще час від часу з’являються всі члени Часової родини.\nДім був дійсно грандіозним, але, на жаль, погано освітленим. Те таємниче світло, що так вразило мене в кабінеті, більше не з’являлось. Натомість, дорогу освітлювала маленька Мить, що тримала здоровенного підсвічника. Підсвічник був такий великий, що я навіть хотів був забрати його в Миті, але вона лише засміялась і ще міцніше стиснула мою руку. Дивно ми, мабуть, виглядали б, коли б було кому це зауважити: я – відносно високий і широкий молодик із здивованим поглядом і непевною ходою (все тіло досі гуділо); Мить – мале дівча з двома кісками у простому домашньому платтячку і старезний підсвічник з двома свічками (хоч їх і мало бути три). До того ж, Мить тримала нас обох (мене і підсвічника) своїми маленькими теплими долоньками, та ще невпинно торохтіла.\n– А це ось – наша власна картинна галерея. Картин не видно, бо вони живуть під штукатуркою. Взагалі, вони з’являються, коли їм того заманеться, лише татко, коли дуже схоче, може ними керувати. Моя мачуха – Плинність, не любить цю кімнату, а я просто обожнюю, бо знаєш, – вона притишила голос, – тут іноді з’являється портрет моєї справжньої мами...\nКімната дійсно була незвичайна. Радше вона була схожа на коридор, кінець якого потопав далеко в пітьмі, а стіни були не пофарбовані, а лише змазані зеленавою штукатуркою. Ця штукатурка так мене зацікавила, що я залюбки колупнув би її нігтем, коли б моя дзиґа Мить вже не тягнула мене в бічні двері, де, як вона казала. Мусила бути бібліотека.\n– А книги тут також живі? – запитав я не без іронії.\n– Лише найцікавіші, – сказала серйозно Мить. Ми увійшли у невелику восьмикутну кімнату, стіни якої, здавалось, безкінечно тяглися вгору і були, по суті, стелажами повними книг. Я зачаровано задер голову, щоб побачити, де ж закінчується це книжкове царство.\n– Стелі тут нема, – замиловано сказала Мить. – Ця кімната – мов колодязь, верх якого постійно добудовується. Тому вона постійно росте. Кажуть, що коли стіни цього колодязя упруться в небо – зникне все, що зараз існує, а буде лише Ніщо і вічний спокій, але небо безмежне, як і людські мрії!\nМить говорила про це так, ніби безмежність неба наповнює її великою радістю і захватом. Я на якусь мить замилувався натхненним виразом її обличчя, але мою увагу раптом привернув невисокий столик, точнісінько такий, як у кабінеті Часа, лише на цьому лежала розгорнутою невелика книга в шкіряній палітурці зі сталевими кутиками. Мить поставила свій підсвічник на столик поряд з книгою і я зауважив, що вона кілька разів змахнула натрудженою рукою, смішно скрививши носика.\n– А це – книга про тебе. Е ні, стривай! Тобі поки ще не можна її читати!\n– Але ж це книга про мене! Чому не можна? – я владно потягся до книги, але Мить стрімко закрила її просто в мене перед носом і притисла зверху обома руками, навалившись на неї всім своїм маленьким тільцем.\n– Ну який же ти нетямущий! Адже якби ти прочитав її зараз усе було б зовсім нецікаво! Та й нам пора вже йти, татко просив довго тебе не затримувати. Ходім!\nЯ знехотя повернувся і пішов услід за Миттю. Озирнувшись на книгу, я побачив, як вона повільно колами підіймається вгору туди, де, як я знав, нема стелі і звідки раптом полилось дивне світло. Хоча, можливо, то мені лише привиділось.\nЦього разу підсвічника ніс я.\nМи увійшли до Часового кабінету і я мимоволі здивувався змінам, що в ньому відбулися. Таємничого світла не було, натомість у кутку кімнати палахкотів затишним вогнем камін. Через це я бачив кімнату майже всю. Її стіни були обклеєні зеленими шпалерами, лише в кутках були білені так, що здавалось, ніби стеля підперта трьома білими колонами (в четвертому куті був камін). Я глянув на стелю – різьблення ніякого не було, вона теж була зеленою. Але найпримітнішим у кімнаті стало вікно, якого я раніше не бачив. Воно було обрамлене зеленими фіранками з товстенними також зеленими китицями і виглядало дуже строго і солідно. Я подумав тоді, що це вікно з почуттям власної гідності. За вікном таки була ніч, бо окрім червоних відблисків вогню від комину я бачив у ньому лише непроглядну чорноту і власне відображення – вигляд мав дійсно смішний.\nУ кріслі біля каміну спиною до нас сидів Час. Він закинув ногу за ногу і дивився на вогонь, що так мирно потріскував. Мого крісла в кімнаті не було (мені одразу ж закортіло піти і пошукати старого знайомця в інших кімнатах, але я стримався). Посеред кімнати стояв (чи висів у повітрі?) столик, за яким ми ось нещодавно чаювали і, глянувши на нього, я згадав про книгу, яка лежала на точнісінько такому столику в бібліотеці, книгу про мене. А я так і не зміг в неї зазирнути, навіть не встиг підглянути ім’я автора! Мене наповнила гірка образа за це на маленьку Мить, на Часа, на увесь будинок, навіть на крісло, що невідь-куди зникло.\nА ще я втомився і раптом згадав, що я все-таки доросла людина, до якої навіть іноді звертаються „на ви”. А ти вже, мабуть, помітив, що дорослі дуже часто і без жодних на те причин зляться. Це у них звичка така. І ось зараз ця дурна звичка дала про себе знати. Я раптом відчув на собі всю втому останніх днів, а надто моєї подорожі до Ялинки. І тоді все це (а ще те, що стеля не мала різьблення, Час сидів до мене спиною і не рухався, а підсвічник таки виявився важким) наповнило мене до країв. Я випростався і, аж занадто голосно для такого тихого місця, вигукнув:\n– Так нечесно! Я доросла людина, я мусив їхати на роботу, а ви забираєте в мене мій дорогоцінний час, заважаєте працювати цими постійними думками про Ялинку, а тепер ось викликали бозна-куди, незрозуміло нащо і змушуєте годинами ходити вашим дурним будинком, розважаючи усіляких там Митей!\nСподіваюся, ти не подумаєш про мене надто погано, почувши все це. Мені самому тепер за це дуже соромно, але що поробиш, дорослі так часто роблять дурниці! Тому не дорослішай нізащо в світі!\nІ я злився б іще довго, але в цю мить підсвічник став занадто важким і я впустив його на підлогу, а Час повільно встав зі свого крісла і обернувся до мене, дивлячись на нас із Миттю довгим і сумним поглядом. А Мить тримала обома своїми рученятами мою руку, притискаючи її до обличчя і тихо плакала. Її сльози котились по моїй руці, а вогонь у каміні, що спершу було зіщулився, знову весело затанцював, і я навіть подумав, що просто був втратив свідомість, а зараз знову отямився, а всього цього дурнуватого сплеску дорослості насправді не було. І я повірив би в це, коли б не сльози Миті, які пекли мені руку своїм неприроднім холодом. Мені стало так соромно, як ніколи досі, тому я нахилився до малої і почав її втішати, втираючи сльози і промовляючи щось на зразок „та ти чого?” і „ну-ну не треба”.\n– Донечко, скажи гостеві на добраніч і сама йди поспи, в тебе завтра важкий день, та і йому слід відпочити, не забувай – він лише нещодавно був хворий... – голос Часа був лагідний, але все ж невблаганний. Я ще подумав тоді, що саме такий голос мусить бути в часу.\n– Але ж він залишиться на мій День Народження? – спитала Мить, а я від несподіванки завмер.\n– Це ти в нього сама спитай. – хитро сказав Час, ховаючи усмішку у вуса, що якось непомітно з’явились на його обличчі. Я міг заприсягтися, що секунду тому їх там не було. Мить поглянула на мене таким благальним поглядом, що я, досі не отямившись, автоматично сказав:\n– Так, так, звичайно! Як можна таке пропустити!\nРаптом Мить обхопила мене руками за шию, трохи підтяглась (чи то я трохи нахилився), коротко поцілувала в підборіддя і вискочила з кімнати так хутко, що я лише встиг угледіти білий краєчок її платтячка.\n– А чому ти вирішив, що тобі тут нічого робити і твоє місце там, у твоєму світі? – запитав мене Час, коли ми лишилися наодинці і повсідались просто на підлогу перед каміном. Він, здавалось, зазирнув мені в душу, хоча може то просто по мені уважно ковзнув його погляд. – Адже ти сьогодні цілий вечір робив одну дуже важливу і вкрай необхідну справу!\n– Яку це? – з недовірою запитав я.\n– Ти робив Мить щасливою. Хіба це так мало?\n– Ні, аж ніяк не мало. – посміхнувся я, пригадавши маленьке закосичене дівча.\n– От бачиш. Просто на деяких речах мить розуміється краще, ніж час, мав би знати. А потім, цей її День Народження трохи вибив мене з ритму...\n– Ой, а я геть забув! – спохопився я – Завтра ж муситиму їй щось подарувати, а нічого ж не маю!\n– Та заспокойся ти! – Час сміявся з мене. – День народження був у неї сьогодні, тож все гаразд. Завтра буде просто свято для рідні, швидше повинність ніж приємність...\n– Але як же тоді подарунки? Як же пиріг зі свічками? Це ж дитя, воно все це переживає, воно має заповітні мрії! Це все для неї так важливо! – я був схвильований, бігав по кімнаті і, здається, махав руками. Аж раптом мене осінив здогад:\n–Хіба що... – і я запнувся, зупинившись навпроти каміну. Лише німо втупився у вогонь.\n– Так, ти і є її найзаповітніша мрія, подарунок на День народження. – тихо промовив Час. – Здогадався нарешті! А зараз тобі треба виспатись, завтра важкий день, я вже казав. Ходімо, я покажу тобі твоє ліжко і твою кімнату.\nРОЗДІЛ ДРУГИЙ, в якому Час збирає гостей\nРожева кімната і картинна галерея\nПрокинувся другого дня свіжим і відпочилим, в тій кімнаті, куди провів мене напередодні Час. Це була рожева кімната. Рожеві були стіни і дві напівпрозорі штори, що затягували вікно і були зчеплені докупи шпилькою, щоб вранішнє сонечко не розбудило мене дочасно. Я посміхнувся тій шпильці, згадавши про Мить (хто іще міг так про мене подбати в цьому домі?). Щоправда, всі застороги дбайливої господині виявились марними – рожеві фіранки чудово пропускали світло, тож на моєму ліжку лежали чотири гарячі сонячні квадрати.\nЯ заплющив очі – яскраво пригадався вчорашній вечір, знайомство з Часом і Миттю і прогулянка будинком. Лагідність і розсудливість, що сплелися в цьому дивному будинку в щось одне, ніби для того, щоб об’єднатися в мені і змусити мене розуміти все, що мене оточує, стати його частиною. Пригадався і мій вчорашній спалах злості. Соромом обпекла згадка про сльози Миті; і я пообіцяв собі подумки, що вона ніколи більше не плакатиме з моєї вини.\nЗгадав також і розлютоване обличчя Часа, його погляд, що мав би мене спопелити (в цьому я не сумнівався). Раптово накотилась хвиля образи за те, що я в його очах був лише подарунком для його дочки, хоч я й чудово розумів, що це не зовсім так. Навіть, зовсім не так! Щось говорило мені, що це я вчора був обдарований. Ким? Либонь, миттю.\nІ раптом до мене дійшло – я був вільний! Ніщо більше не тяжіло наді мною відучора, вже не треба було більш бути дорослим, переживати через спізнення на роботу, цікавитися політикою, взагалі – бути дорослим! Мене звільнено! Тепер це все не стосується мене: мені даровано небо, що його досі не мав!\nПідкинутий цією думкою, я рвучко вискочив з-під ковдри, хоч мене і пересмикнуло від холодної підлоги, підійшов до вікна, дбайливо розщібнув шпильку на фіранках і впустив до кімнати сонце. За вікном цвів вишневий сад. Це мене аж геть не здивувало, лише наповнило радістю, як буває, коли найзаповітніші здогади виявляються правильними.\nНаспіх вдягнувшись, я відчинив двері і вийшов у суміжну кімнату, з якої, як я пам’ятав, можна потрапити до Часового кабінету. Ця кімната була єдина в домі застелена килимом, тож я вже наперед радів, що не доведеться далі йти холодною підлогою.\nОднак, на превеликий подив, за дверима виявилась зовсім не кімната з килимом, а картинна галерея, що мені її напередодні показувала Мить. Спершу я навіть зрадів, бо сподівався звідти потрапити в бібліотеку і понишпорити там у пошуках книги, що так мене схвилювала. Я твердим і спішним кроком перетнув галерею навкіс і вже збирався прочинити бічні двері, коли відчув якийсь рух позаду. Я стрімко озирнувся і закляк – крізь зеленаву штукатурку стіни виразно проступало зображення. Воно з’являлося рівномірним прямокутником, плавно переходячи краями в зеленавий колір стіни, ніби становлячи з нею одне ціле. На картині знову був я – стояв спиною до глядачів, у правій руці тримав високо піднятий підсвічник з двома свічками (хоч їх і мало бути три). До моєї лівої руки тулилася Мить, що була зображена в профіль. Трохи вглиб полотна стояло крісло, на якому упівоберта сидів Час такий, яким я його вже описував. Його поза виглядала так, ніби він ось-ось підхопиться з крісла. Камін було майже не видно, лише у вікні, що було ретельно вималюване позаду Часа грали відблиски вогню. Я придивився уважніше і помітив на темному тлі вікна наведені сірим риси обличчя з виразними синцями під очима. Це обличчя мені когось нагадувало, але поки я збагнув, що воно моє власне, картина розтанула, а замість неї знову була суха зеленава штукатурка.\nМожливо, того ранку я побачив би ще якусь картину, але до галереї раптом вскочила Мить, схопила мене за руку і потягла у одні з численних дверей цієї кімнати:\n– Ходім! Вже час снідати. Ми з татком тебе чекали-чекали, а тебе все не було. А я пішла тебе шукати. Я так і думала, що ти заблукав через ту кімнату з килимом. Та ти не переживай – та кімната часто собі тікає і днями бродить по сусідах. Татко каже, що колись таки її від того відучить, але до цих пір нічого не зміг вдіяти. А мені навіть подобається – так цікаво! Але крісла її бояться, кажуть, що вона трохи не при собі...\nМить торохтіла мабуть іще щось, але я майже її не слухав, навіть повідомлення про блудящу кімнату я сприйняв на диво флегматично. Просто я тоді думав про картину, що її щойно бачив, а тому, доки ми йшли, не промовив жодного слова. Я вперше по-справжньому відчув, яким же я був до сьогоднішнього ранку. Мені стало жахливо соромно. Так часто буває, коли дивишся на себе очима іншої людини, наприклад, художника... Щоправда, Мить навіть не помітила моєї замисленості, так вона була захоплена своєю розповіддю, а потім ми прийшли на кухню і мій поганий настрій кудись подівся. На кухнях погані настрої, як правило, не живуть...\nСніданок з Миттю\nМи увійшли в простору їдальню, де для мене вже було накрито стіл. Біля вікна їдальні стояв Час; коли я зайшов, він обернувся, пішов мені назустріч і потис руку, як рівні. Це мене неабияк вразило, я навіть, здається, почервонів.\nЇдальня була білою і блискучою, з підлогою викладеною кахлями. На великому вікні висів сам лише тюль. Посеред кімнати стояв охайний білий столик із мережаною скатертиною, до того ж (о, радість!) на чотирьох справжніх ніжках. Тут же я познайомився з іще одним мешканцем будинку – табуретом. Ні його, ні йому подібних меблів я тут ще не бачив, а тому по-змовницьки запитав у Миті, чи не втече він, бува, від мене. Мить аж засяяла і, діловито підморгуючи, запевнила, що у всякому разі на півгодини я від цього убезпечений.\nНагодувати мене вирішили домашнім сиром та полуницями. Як я потім дізнався, це був улюблений сніданок Миті. Сир я їв сам, а полуниці Мить час-від-часу дбайливо вкладала мені до рота. Я у відповідь радісно плямкав, а Час тихо сміявся з нас. Коли зі сніданком врешті було покінчено, а Мить побігла на кухню мити посуд, ми з Часом взялися за вранішню каву. Обмінявшись кількома необхідними фразами типу „як спалось?” і „гм-гм, чудово”, ми перейшли до більш ділової розмови.\n– Так ось, – казав Час, – я хочу представити тебе нашим гостям сьогодні ввечері. Сподіваюсь, ти не вмієш танцювати? Ні? От і чудово! Будеш час-від-часу млосно зітхати, стоячи біля стіни. Сподіваюсь, твої муки триватимуть недовго – десь за півгодини скажеш, що почуваєшся зле і підеш спати. Це треба зробити дуже чемно, щоб нікого не образити, а головне – непомітно. До речі, треба ще продумати твій гардероб. Навряд у мене є речі твого розміру, але, сподіваюсь, щось таки підберемо. Зараз повернеться Мить і підемо в мою гардеробну, а то ще образиться, коли підем без неї.\n– Таточку, а чому це йому можна пити каву, а мені – зась? – почувся раптом обурений голос Миті з прочинених кухонних дверей. Ми з Часом озирнулись – мала дійсно виглядала ображеною.\n– Але ж наш гість вже дорослий, а тобі лише сім, та й то зучора... – спробував заперечити Час, але Мить раптом щиро і дзвінко засміялась:\n– Дорослий?! Ой, яка сміхота! Нема дурних, я добре знаю дорослих, вони зовсім не такі!\n– А скільки, ти думаєш, мені років? – глузливо і трохи поблажливо, як звичайно звертаються до нетямущих дітей, запитав я.\n– Дванадцять! – впевнено, навіть трохи переможно, мовила Мить і гордо тріпнула голівкою. Час аж поперхнувся кавою з несподіванки – його душив сміх.\n– А Мить таки права, – раптом сказав я – мені ще рано пити каву. І років мені дійсно дванадцять. Тож питимемо ми з тобою, Мите, кисіль чи ще там що, принаймні до тринадцяти.\nЧас здивовано повів бровою, але змовчав.\nГардеробна кімната Часа мала вигляд однієї здоровенної шафи з багатьма „підшафками” всередині. Тут були найрізноманітніші костюми різного крою і епох. При бажанні тут можна було влаштувати напівзоологічний швецько-кравецький музей вбрань світських левів всіх часів і народів. На мою превелику радість Час вибрав мені строгий чорний костюм – брюки і піджак; та ще метелика (а ось це була прикрість). Довше возилися із взуттям: нога в мене, попри мій юний вік, вже сформувалась і була трохи більшою, ніж нога Часа. Єдині туфлі, що мені підійшли, виявились лакованими, круглоносими і з підборами. Вони виглядали на моїй нозі достатньо смішно, щоб дати Миті привід для дружніх кпинів. Мить, до-речі, з превеликим захватом поставилась до ідеї вдягнути мене, як слід, і одразу ж побігла за нами, як тільки ми з Часом розтлумачили їй, що таке гардероб.\n– Ти в цих туфлях дуже схожий на мого дідуся! Тобто, я хочу сказати, що коли б у мене був дідусь, то він носив би саме такі туфлі. Татку, а чому в мене нема дідуся? Мені дуже б хотілось його мати.\n– Нема то й нема. – знехотя відповідав Час, – далеко не у всіх є власні дідусі, ось у мене теж нема ні дідуся ні бабусі...\n– Ой, як це сумно! – вигукнула Мить. – Адже бабуся повинна вкладати дитину, онука чи внучку, спати і співати гарненьку і любеньку колискову, від якої одразу ж хочеться спати...\n– Не переживай, моя маленька! Я тобі сьогодні заспіваю саме таку колискову перед сном! – зворушено сказав я.\n– Правда? Ой, як чудово! Ти будеш моєю бабусею! Як гадаєш, я буду хорошою внучкою? – від повноти почуттів Мить застрибала на одній ніжці.\n– Досить, Мите! Вийди, будь ласка, на хвилинку. Людині треба перевдягнутись. – обірвав її Час.\n– А чого це я маю виходити? – ображено і здивовано запитала Мить. – Я ж не заважаю йому перевдягатись, і взагалі, я нікому не заважаю! Правда ж?\n– Ні, неправда. – цього разу я був невблаганний. – Вийди ненадовго, будь ласка.\nМить ображено засопіла носом, повернулась і вийшла в двері з виглядом, що мав би означати – „чим би дитя не тішилось”.\nЯ наспіх перевдягнувся. Час обдивився мене з усіх боків і невдоволено кахикнув. Дзеркал у домі не тримали, тож я змушений був повірити йому на слово, що виглядаю „не аж надто собі”.\n– Хоча, – казав мені Час, – ніхто від тебе багато й не чекатиме, головне якнайменше потрапляти їм усім на очі.\nГості почали сходитися надвечір. Власне, надвечір’я почалося з приходом гостей – все таки, це був дім Часа. Зараз ми були у гостьовій кімнаті – найбільшій у всьому будинку. Вона займала майже увесь долішній поверх і мала багато чудових барокових вікон. Деякі з вікон мали вітражі, від чого на білосніжному паркеті (до незвичайного білосніжному) лежали кольорові тіні. По куткам кімнати стояли крісла і вже знайомі мені круглі столики. Лише зараз, у яскраво освітленій надвечірнім сонцем кімнаті я вгледів, що ніжки у них таки є – як у грибів. Тому ці столики здалеку скидались на невеличкі келишки. На кожному стояв свій графин з якимось напоєм, на деяких ще лежали гральні карти, а на одному навіть шахівниця. Час сказав, що це Мить наполягла, щоб її тут поставили. Шахівниця мене зацікавила – шахи я любив, навіть трохи щось там у них тямив років зо два тому вирішив стати новим Касабланкою (це такий відомий шахіст), накупив книг про видатних шахістів, шахових підручників, навіть шаховий годинник (на цю забаганку колись пішли всі мої кишенькові за кілька місяців). Але потім охолов – шахи вимагали ігрової практики, а я завжди був відлюдьком. До того ж, трохи ненормальне товариство шахолюбів мене гнітило. Хотів було запитати в Часа, чи хтось із його гостей грає в шахи, але не встиг – біля вхідних дверей закалатав дзвоник. Ми з Часом виструнчились посеред кімнати, а святкова Мить, у довгій мережаній сукні з прибраним волоссям і голими руками, побігла відчиняти.\nПершим гостем виявилась панна середнього зросту, дуже бліда і густо напудрена, із зачіскою, що нагадувала бізе. Панна була худа, навіть трохи занадто, але попри це, мала солідне потрійне підборіддя і довгого носа. Тому здавалося, що її обличчя трикутне: зверху вузьке, а знизу широке. Вона тримала під руку молоду дівчину років двадцяти-двадцяти п’яти, явно свою дочку. Та була наче зменшеною копією своєї матері, лише здавалася ще худішою і мала той страдницький вираз обличчя, який буває у дівчат, що надміру захоплюються дієтою.\nМить отримала свого подарунка, загорненого в червоний обгортковий папір і кудись з ним побігла, а ці двоє підійшли до нас із Часом. На мій великий подив, вони по черзі з ним розцілувались; я від цього видовиська мимоволі скривився. А ще я звернув увагу на те, що Мить, яка вже повернулась і стояла в дверях, скривилася теж.\n– Радий познайомити тебе з моєю дружиною, пані Плинністю, та її дочкою – Сучасністю. – церемонно промовив до мене Час. Я низько вклонився, а Сучасність протягнула мені руку для поцілунку, супроводжуючи свій жест таким виразом обличчя, що з переляку серце мені впало десь аж в мої лаковані і затісні туфлі. На щастя, пані Плинність стрімко перехопила руку своєї дочки і вишкірила зуби в напрямку Часа:\n– Любий, чи не вважаєш ти, що присутність у домі таких нечемних суб’єктів, як ось цей, може погано вплинути на виховання крихітки Миті? Я не кажу, звичайно, про наше янголятко Сучасність, вона знає, як себе слід поводити, щоб не заплямуватися навіть у такому товаристві. – при цих словах Сучасність облизала кінчиком язика свої напомаджені губи. А Плинність продовжувала апелювати до свідомості Часа, геть не зважаючи на те, що я чую кожне її образливе слово:\n– Так-так, нестійка дитяча психіка, як ти знаєш, легко переймає погані звички. Я б хотіла, доки нема інших гостей, поговорити з тобою про це...\nАле договорити їй не вдалося – біля дверей знову закалатав дзвоник, і мати з дочкою змушені були звільнити центр кімнати для нових гостей, позаймавши вільні крісла. Що до мене, то я, звичайно, трохи образився за таку невисоку оцінку моєї персони, але все ж був вдячний Плинності за те, що вона позбавила мене від необхідності цілувати огидно напудрену руку Сучасності.\nЧас взяв мене за лікоть і я знову зосередився на гостях. Цього разу у двері увійшла, як мені сказав Час, пані Сива Давнина. Вона була таки сива, осадкувата і пахло від неї дійсно сивою давниною. Її волосся було зібране у тугий круглий пучок, а на носі стриміли окуляри без скелець. Бідолаха, вочевидь, вважала, що так її зморшкувате обличчя виглядає інтелігентніше. Ця тітонька привітала мене лише кивком голови і подріботіла в куток до Плинності та Сучасності; ті двоє одразу ж пересіли в інше місце.\n– А як до неї звертатись: пані Давнина, чи пані Сива? – запитав я у Часа пошепки.\n– А ти взагалі мовчи! – прошипів Час крізь зуби, одночасно посміхаючись наступному гостеві. Мені тільки й лишалося, що гадати, чи стосується його порада лише цього конкретного випадку, чи є мені вказівкою на увесь вечір.\nА гості все сходились і сходились. Всього їх зібралося десь зо два десятка. Облич більшості, не те що імен, я не запам’ятав. Та й, зрештою, виконували вони переважно роль свити Плинності, що мала за обов’язок підтакувати і зойкувати у потрібних місцях. Примітним був останній гість – він єдиний не приніс ніякого подарунка і не подав руки ні мені, ні Часові.\n– Його звуть Простір, – сказав мені Час, – Будь із ним дуже обережним. Він мій брат.\nЗ приходом Простора свято розпочалося. Невідь-звідки взялася музика і на стелі загорілася кришталева люстра. За столами почались розмови, було чутно сміх, а посеред кімнати вальсувало кілька пар. Час від часу то тут то там виголошувались промови на честь „маленької ювілярки” Миті, тоді до тих столів підбігала сама Мить і „дуже-дуже дякувала” всім родичам та знайомим. Бідолаха спочатку хотіла запросити мене на танець, але я відповів, що не танцюю і що мені дуже прикро. Мить трохи засмутилась, але десь уже виголошувався тост на її честь, і вона підстрибом побігла туди від мене.\nРОЗДІЛ ТРЕТІЙ, де вечірка з Часом стає не зовсім вечіркою\nСучасність бере слід\n– Ой, як я тебе розумію! – заговорило щось позад мене низьким грудним голосом. Я обернувся і закляк – то була Сучасність. Вона посміхнулась, побачивши, що я звернув на неї увагу і продовжувала:\n– Я теж не можу танцювати під цю старомодну музику. Обов’язково будь на моїй вечірці за кілька тижнів. О, там буде просто чудово!\nЧесно кажучи, я її боявся. Не в тому річ, що я такий боягуз. Просто я трохи боюсь дівчат, а надто напористих, та ще таких, що виявляють до мене аж надто неоднозначне ставлення (з останньою властивістю я зіткнувся вперше, бо раніше до мене такі профури якось не чіплялись). Мабуть, саме тому я й вирішив з переляку втекти від неї, а відтак, затесався між танцюристами і перейшов на інший бік кімнати. Проте я недооцінив вистежувальні здібності Сучасності:\n– Знаєш, я не погоджуюсь з тими, хто вважає різницю в віці суттєвою перепоною для романтичних стосунків між хлопцем і дівчиною... адже тобі двадцять? Головне, щоб одне до одного лежало серце і...\n– Донечко, а підійди-но до мене! – почувся голос пані Плинності, яка сиділа в оточенні інших панн і була явно не в захваті від того, що її донька спілкується із такою неінтелігентною людиною як я. Сучасність стрельнула на мене очима і, вихилясто обернувшись, пішла до найближчого столика.\nОтож, я вирішив триматись поближче до пані Плинності, сподіваючись, що таким чином убезпечу себе від товариства її доньки. Однак, надто близько до Плинності я теж не хотів лишатись, бо від одного її вигляду мене коробило. Тому я курсував між танцюючими парами на відстані шести метрів від її столика, то наближаючись, то віддаляючись. Під час одного із таких маневрів мене і зловила Сучасність, просто-таки притиснувши до стіни. Порятунку не було, і я мимоволі замружився, чекаючи, як вона до мене торкнеться і ковтне, або обплете і задавить, як удав, у своїх кільцях. Але в цю мить хтось грубо схопив мене за плече і витягнув на середину кімнати – це був Простір. Музика раптом стихла, а всі погляди звернулись на мене.\n– Побачим-побачим, чим це ти таким заслужив на честь бути на цьому святі разом із нами! – почув я його насмішкуватий і сухий голос.\nПростір був найбільше схожим на телеграфний стовп, був-бо високий і худий, так що Час поруч з ним виглядав кремезним і осадкуватим. Обличчя мав бліде і гладко виголене, а нижня губа зневажливо відкопилювалася. До того ж все у ньому було сірим – і одяг, і чудернацька кепка, і волосся, і навіть брови.\nПобачивши мене в центрі кімнати, Час рвонувся до нас, щоб виручити мене з біди, але Простір жестом зупинив його:\n– Стривай-но брате! – і вже до мене, – Хто ти є? У нас зрідка бували свого часу лише дуже видатні люди: поети, художники, музиканти... Може ти поет? – я вчасно побачив застережний погляд Часа і сказав, що ні.\n– От і я так думаю, ти ніхто! – голосно підтвердив Простір і, обернувшись до Часа, продовжував: – Дивуюсь тобі, брате, що ти зводиш нас із такими нікчемами, як ось цей! Хоча, я здогадуюсь, це мабуть, блазень! А ти запросив його нас розважити. А я ще думав, чого це він вдягнув такі туфлі! – на цей неабиякий дотеп все панство відповіло дружним реготом. Найдужче сміялися панночки, а надто Сучасність. Час стояв мовчки, чекаючи, доки вляжеться сміх. Трохи позад нього стояла Мить, тоді я вдруге за такий короткий час побачив на її очах сльози. В мені щось обірвалось.\n– Панове, ваш сміх не лише образливий, але й недоречний! – почув я власний холодний голос, – Справа в тому, що я – шахіст. І беруся це довести, обігравши тут на ваших очах цього не вельми ввічливого пана в кепці! Я сподіваюсь, шановний, ви вмієте грати? Чи ваша пиха викликана лише вмінням базікати?\nГості замовкли. Десь з іншого боку кімнати голосно зойкнула пані Сива Давнина. Час робив мені застережні знаки, але я його зігнорував, натомість, по-змовницьки підморгнув Миті. У відповідь вона кліпнула одразу обома очима і посміхнулась крізь сльози.\n– Що ж, чудово! У мене є нагода навчити вас поважати старших, і я нею скористаюсь! – ставши в картинну позу, по-акторськи сказав Простір.\n– Радий служити! – в тон йому відповів я і навіть шаркнув ногою.\n– Ой, це так романтично! Це ж справжня дуель! – млосно закотила очі Плинність, – Я хочу бути секундантом пана Простора!\n– А я – нашого гостя! – підхопила Сучасність. – Оскільки образи завдано моєму протеже, то умови дуелі буду обирати я!\n– Але ж, дорогенька! – заперечила Плинність. – Саме пана Простора було викликано на цю дуель, і ми всі тому свідками. Отже, за всіма правилами, умови обираю я!\nКімната розділилась майже порівну: одна половина, на чолі з Плинністю, обстоювала права пана Простора, а інша, на чолі з Сучасністю, мої. Я жахнувся, подумавши, що потім ще доведеться дякувати Сучасності за допомогу. На щастя, мене врятував Час:\n– Досить! Шахова партія – річ серйозна, хто хоче потеревенити – нехай іде собі деінде. Колір суперники оберуть за жеребом. Я зі свого боку не хочу надовго затримувати свято, тому гратимуть вони бліц, по п’ять хвилин на роздуми кожному. Мите, збігай до мене в кабінет і принеси мого шахового годинника, ти знаєш де. Панове Ранок та Полудень перенесуть стіл із шахами на середину кімнати, інші – нехай позносять крісла для панн. Секунданти можуть бути вільними.\nНа останніх словах він посміхнувся кутиками губів так, що у відповідь кімнатою пройшовся тихий смішок, а пані Плинність дражливо погрозила Часові пальцем.\nЯ не встиг навіть здивуватись, з якою швидкістю виконуються всі доручення Часа. До того ж я був у захопленні від того, як він встиг так швидко все продумати і оцінити. Він не лише вберіг мене від своїх гостей, а й перехопив ініціативу, вибивши мені дуже вигідні умови партії. Гра в бліц майже урівнювала наші з Простором шанси на перемогу, а оскільки мій суперник, вірогідно, грав краще, це було мені на руку. Це збагнув і Простір. Він зневажливо подивився на свого брата, але заперечити нічого не міг, адже будь-яке заперечення з його боку зараз було б сприйняте як боягузтво.\nСимпатії публіки були властиво на його боці. Лише Сучасність демонстративно вболівала за мене, увійшовши в роль такої собі дами серця, яка ладна заради героїчного лицаря терпіти нерозуміння загалу і кпини подруг. Вона розпустила своє каштанове (фарбоване) волосся, сіла в запропоноване їй крісло, закинула ногу за ногу, демонструючи всім уже описаний розріз на своїй спідниці, і послала мені повітряний поцілунок. Я відвернувся, нестерпно хотілося сплюнути харкотиння.\nАле я чудово знав, хто тут насправді дама мого серця – маленька і непоказна Мить, що стоїть біля свого батька Часа, і дивиться на мене своїми великими схвильованими і такими хорошими очима. На щоках у неї рум’янець і я раптом розумію, що їй давно вже пора спати і що вже пізно.\nАле зараз мушу думати лише про партію в шахи з Простором, бо я не маю тепер права програти. Не через те, що тоді мене всі зневажатимуть (яке мені діло до всіх?), а тому, що програвши я зганьблю Часа, який заступився і поручився за мене перед усім товариством. Я глянув на нього – як він тримався! Його обличчя було незворушне, лише з’явились дві складки на лобі.\nОсь все вже й готове. Ми з Простором сіли за шахову дошку. Руки він мені знову не подав, але я тієї руки і не прагнув.\nМи розставили фігури, а потім час взяв два пішаки різного кольору і затис у своїх великих долонях, склавши руки за спиною. Плинність позаду Часа настільки активно і неприховано показувала Простору, що білий пішак у правій руці, що той не витримав і спересердя вибрав ліву. Мені дістались білі фігури.\nМоторошна тиша впала на кімнату. Я мав зробити перший хід і одразу ж натиснути на кнопку годинника. Хтось підніс мені келих вина і я ледь змочив у ньому губи. Я розумів, що зараз не час виставлятись і грати ферзевий гамбіт у я кому я трохи плавав, а тому впевнено, але все ж із тремом у руці зробив звичайнісінький хід пішаком на Е4. Простір, звичайно, вгледів це тремтіння, а тому його обличчям пробігла переможна посмішка. Сам він походив стрімко і впевнено, направивши свого пішака якраз навпроти мого. Це втішало, адже відповідь теж була традиційною, а значить, усілякі „карокани” мені не загрожують. Тут треба сказати, що каро-канн і ферзевий гамбіт то такі складні способи грати в шахи, придумані дуже розумними дядьками. Тому розігрувати їх без тривалих тренувань просто безглуздо...\nПотім Мить розповідала мені, що це не пішаки, а два загони піхоти різних армій зійшлися і зайняли вичікувальні позиції, окопавшись на найвищих точках бойовища – в центрі шахової дошки. Вона бачила, як стеналися мечі, іржали коні, зводились і руйнувались оборонні укріплення. А я – бачив лише шахову дошку, чорні і білі клітинки, кістяні фігури і обличчя мого суперника, бліде, зі зневажливо припіднятими кутиками губів.\nЯ програвав позицію. Про це свідчив переможний погляд Простора і тривожна тиша залу. А ще, я роздумував над ходами трохи довше, ніж він, тому програвав також і за часом. По спині побігли мурашки. Я на мить заплющив очі, а коли знов подивився на дошку – побачив єдиний вихід з тієї ситуації. Я мусив пожертвувати ферзем. Тоді Простір оголить тили і я зможу атакувати позиції короля... Ні секунди на роздуми, я зробив вирішальний хід у всій партії і тепер вороття не було. Або пан, або пропав.\nЯ не міг дозволити собі програти, я мусив перемагати. Заради Часа – бо той не вірить у мою перемогу, але все ж підтримує мене, приносячи тяжку жертву своєму честолюбству; заради Миті – бо вона вірить в мене, навіть не знаючи моїх шансів на успіх. І Простір клюнув на мою вудку. Тріумфально посміхаючись, він взяв мого ферзя і картинно відкинувся на спинку крісла. Не чекаючи ні хвилини, я провів атаку слоном. Шах. Простір виструнчився, глибоко вдихнув повітря і раптом зробив єдину помилку у всій партії – прикрив свого короля конем, тим самим позбавивши його можливості маневру. Король опинився у лещатах із власних фігур і коли я поставив йому ще один шах – конем, не мав уже куди тікати. Це був мат. Я переміг.\nРОЗДІЛ ЧЕТВЕРТИЙ, в якому все закінчується\nКолискова для Миті\nПростір кинув на шахівницю свої білі рукавички так, що фігури порозлітались навсібіч і з гуркотом підвівся:\n– З’ясування стосунків ми продовжимо іншим разом. До зустрічі, панове!\nПростір пробився до виходу і пішов, голосно ляснувши дверима. Ніхто не намагався його спинити – гості були приголомшені, запала тиша. Лише Сучасність закинула голову і зааплодувала, голосно зойкаючи.\nЯ підвівся – почував себе спустошеним, але водночас, чув у собі якусь злу радість.\n– Панове! Дякую за увагу і вашу безсумнівно щиру прихильність! – я відважив поклона, отримавши у відповідь ріденькі оплески. – А зараз, даруйте, я стомився і мушу вас покинути. – я підійшов до Миті і взяв її за руку:\n– А маленькій панночці давно вже пора спати. Ходімо, Мите.\nМи з Миттю перейшли кімнату і вийшли в бічні двері в повній тиші. Свято напевне вже скінчилось і я чув, як одразу по тому, як ми вийшли, гості почали прощатись.\nМить міцно тримала мене за руку увесь час, доки ми йшли до дитячої кімнати. Вона, так само як я, мовчала, але мала дивно переможний вигляд. Лише коли ми увійшли до кімнати з килимом, яка видно, вже повернулась додому (чи до дому?) і раптом вигулькнула на нашому шляху, я запитав у Миті:\n– Скажи, а чому ти вирішила поставити у гостьовій кімнаті шахи? – це питання мне дуже цікавило. Мить глянула на мене і здивовано стенула плечима:\n– О, вони так несподівано їй личили!\nМене було обеззброєно.\nКімната Миті була маленькою, але з високою стелею і великим вікном за синім тюлем. Стіни, стеля і навіть охайно заправлена ковдра теж були синіми. У кутку – платтяна шафа з двома стулками. Біля ліжка – етажерка з розкиданими на ній книгами, а поруч маленький плетений стілець. Доки Мить розбирала своє вечірнє плаття, я переглянув кілька книг з етажерки. Це були дитячі книги. Я сам колись їх читав і багато разів перечитував. Мені навіть здалось, що це ті самі книги. Такі ж зачовгані палітурки і ті ж самі плями від полуниць на сторінках. Тим часом Мить вже одягла нічну сорочку і гулькнула під ковдру. Я подумав, що з розпущеним волоссям вона виглядає ще милішою.\n– Все, можеш співати мені свою колискову. Ти обіцяв, пам’ятаєш? – хитро примружилась Мить.\n– Та ж я і співати як слід не вмію, і колискових не знаю... – спробував виправдатися я.\n– Але ж ти обіцяв! – Мить трохи підняла голову з подушки і подивилась на мене так, як дивляться діти, що ще не навчились брехати і не припускають навіть думки, що хтось може не дотримати слова.\n– Гаразд, я спробую. – погодився я і вмостився на підлогу біля її ліжка. Мить вляглась якнайзручніше і приготувалась слухати.\nВ синім небі ні зірочки,\nВ чистім полі ні квіточки.\nНіч землею йде\nІ пітьму веде,\nНе чекаючи ані хвилечки.\nПросто день і ніч разом обнялись,\nПостояли так й день пішов кудись.\nТож у небі – ні зірочки,\nПросто ніч прийшла\nІ кругом імла\nІ небес не видко й частиночки.\nПросто день ішов, поточивсь та й впав,\nВпав із берега просто в сонний став.\nІ на небі – ні зірочки,\nУ вогні ні іскриночки,\nМежи плахт і свит\nНа дні скринечки.\nІ заплакало небо в хмарочках\n– Ні, це не колискова! – твердо сказала Мить після хвилинної мовчанки. – Це просто Пісня. Колискові не бувають сумними!\n– Що ж, мабуть, ти права. Але я обов’язково складу тобі колискову і вона буде дійсно Колисковою, а не будь-чим. Лише дай мені трохи часу.\nЯ підвівся і пішов до дверей.\n– Обіцяєш? – вже засинаючи спитала Мить.\n– Обіцяю. А тепер – спи. – Я вимкнув світло і вийшов у коридор. Ніколи ще не писав колискових, але спробую. Для Миті.\nЯ зібрався й собі лягти спати. Ось зараз поверну ліворуч, знайду волохату кімнату і втраплю до себе. Я прочинив двері і закляк на порозі: переді мною був кабінет Часа. Волохата кімната знову зіграла зі мною жарт. Назустріч мені підвівся сам господар кабінету – Час, і з виразу його обличчя я зрозумів, що нарвався на дуже серйозну розмову.\nКоли я казав про вираз обличчя Часа я не мав на увазі, що той був злий. Скоріше стомлений і серйозний. Я зрозумів, що своєю поведінкою завдав йому прикрощів і нових зовсім не обов’язкових проблем. Але ж я не міг вчинити інакше! Чи міг? Мені здавалося, що Час не надто сильно осуджує мене, але ж я не знав усієї складності його стосунків із ріднею, а надто з Простором. Тому я з великим хвилюванням очікував на те, як оцінить Час мою сьогоднішню поведінку і те враження, яке я справив на гостей.\nЧас посадовив мене у крісло навпроти себе, те саме, де я сидів всього лиш добу тому. Як же це було давно! Я отримав чашку густого і терпкого полинового чаю, з чого зрозумів, що спати не доведеться ще дуже й дуже довго.\n– Сподіваюсь, ти добре розважився на цій вечірці? Мушу сказати, що твоя особа справила на всіх неоднозначне і, на жаль, незабутнє враження.\nЯ ледь не вклонився по-інерції, настільки промова Часа виглядала церемонною. Він, либонь, досі був під враженням світських бесід, але, помітивши мою реакцію, спохопився і струснув головою, ніби відганяючи від себе якусь ману.\n– Отже, мій юний друже, мені зараз потрібно, щоб ти відповів на кілька запитань. По-перше, чи збираєшся ти й надалі навідувати нас з Миттю? Зажди, не відповідай. Спершу я тобі дещо поясню. Тебе викликано сюди – це ти вже зрозумів. Але не заради якоїсь високої мети, не завдяки твоїм здібностям чи талантам, а, що там казати, заради примхи. Так схотіла Мить, а я не мав сили їй відмовити, хоча не повинен був цьому потурати, як батько і як Час. Як би там не було, але ти став подарунком на День Народження і зараз мені навіть трохи за це соромно. Зараз цей день добігає кінця і ти вільний. Отже – чи захочеш ти бувати у цьому домі і бачитися з Миттю тепер?\nЧас замовк і вичікувально подивився на мене. Я також мовчав, уважно дослухаючись стукоту свого серця. Так, подякувати Часові, попрощатись і насолоджуватися життям, коли я нарешті збагнув його справжню вартість. І хай горить синім пламенем Простір і всі подібні до нього екземпляри. Але...\nКолискова. Я обіцяв Миті колискову, таку, щоб під неї можна було засинати, і мріяти, і літати уві сні. Мить – це щось хороше, добра частинка мого існування. Як я міг тепер без неї?\n– Так, я буду до вас навідуватись, якщо ви, звичайно, не проти.\n– От і чудово! – Час приховував радість, а може, просто по-людськи позіхав. – Тоді наступне питання – чи подобається тобі Сучасність? Тільки не бійся образити мої батьківські почуття – їх у мене нема.\nЯ звичайно ж йому не повірив, але розуміюче кивнув головою:\n– Щиро кажучи, не дуже. – по-щирості, слід було сказати „аж зовсім ні”.\n– Я, чомусь, так і думав, – Часові видно відлягло від серця, – хоча тепер тобі доведеться повправлятись у благородному мистецтві відшивання: Сучасність за тебе міцно вчепилась і ще довго тобі набридатиме. Таке поігноруєш! Нарешті, останнє питання: що ти знаєш про мат Легаля?\nЯ був ошелешений, тому у відповідь лише кліпнув.\n– Ясно, – Час ледь стримував сміх, – в шахах ти аматор. Я так і подумав, судячи з твоєї гри. – він дістав з-під столика шахову дошку і фігури, – Зараз ми тебе трішки підтягнем...\nЯ глухо застогнав і зарився у крісло: нічка намічалася ще та...\nЧас чудово грав у шахи. За короткий час я програв йому три чи чотири партії чорними, дізнався, що я, виявляється, поставив Просторові мат Легаля і що зовсім не вмію грати в шахи.\n– Те, що ти переміг, – казав мені Час. – це випадковість. Я думаю, тепер ти сам це розумієш. Складові твоєї перемоги це по-перше: вино, випите Простором, по-друге: його нервовість, і по-третє: гра в бліц...\n– До речі, я так і не подякував вам за ті чудові умови гри, які ви для мене випитали. – вставив я. – Це дійсно було дуже люб’язно з вашого боку.\n– Пусте! – Час був видимо невдоволений. – Я просто хочу, щоб ти знав, що ініціатива тепер повністю в руках Плинності та Сучасності, а отже завтра тобі доведеться грати на їхніх умовах.\nЗавтра?! – я закляк із пішаком в руці.\n– Так, завтра опівдні. – Час подивився на мене здивовано. – А чому ти думаєш ми зараз так ретельно готуємось? Давай-но з’ясуємо, що ти знаєш про французький захист...\nДо горла раптом підступив клубок. Я ковтнув слину.\nГостьова кімната була яскраво освітлена сонцем. Кольорові вітражі розбивали її на тисячі скалок, що мінилися на гостях довкола столу із шахами. У повітрі висів гул голосів і шурхіт одягу. Позад столика стояв, виструнчившись, Простір із зосередженим виразом обличчя – він, як і решта гостей, чекав на мене...\n... а я щасливий. Я відчуваю цей світ, відчуваю тонко і приємно, торкаючись до нього кінчиками пальців. Я входжу у цей світ чистим, наче мала дитина. Ми з ним – одне єдине...\n... Кімната стихає, і всі голови звертаються до мене. На губах Простора я бачу лиху посмішку. Цього разу він переможе, покаже цьому вискочці (мені), як слід себе поводити...\n...але я щасливий. Мені зовсім байдуже до того, що відбувається там, поза межами мого щастя. Чого варті сьогоднішні дрібні прикрощі в порівнянні зі щастям, яке тепер буде зі мною завжди...\n...Я підняв руку, даючи знати, що прошу слова. Час здивовано підвів брову. Це не входило у так ретельно розроблений нами вчора план. Я мав грати французький захист, робити рокування і погоджуватись на нічию, аж ніяк не розбалакувати.\n– Шановне панство! Дякую вам за те, що ви сьогодні прийшли сюди, щоб підтримати наше із паном Простором змагання...\n...зникніть, прошу, не руйнуйте мого щастя, не заважайте йому...\n...На жаль, мушу вас розчарувати – поєдинку не відбудеться. Під час вчорашньої гри я побачив усю силу гри мого сьогоднішнього суперника, тож було б просто таки нерозважливим випробовувати фортуну вдруге...\n...так, я не буду грати! Я писатиму колискову для Миті, полюватиму на крісла, я буду щасливим. Бо тепер я народився для щастя...\n...Я схиляюся перед майстерністю пана Простора і прошу його люб’язно прийняти мою поразку!\nГості вибухнули оплесками, а я, мило посміхаючись, з переможним виглядом підійшов до Простора і подав йому руку. Краєм ока я побачив, як рвонувся до нас Час. В очах у Простора спалахнули незрозумілі вогники, а його верхня губа відкопилилася в посмішці. Він обережно взяв мою руку в свою і злегка стиснув.\nЯ відчув, як все моє єство сходиться в одну єдину точку, як усі мої думки збігаються в одну літеру, а світ стає безмежним. Аж так, що моя власна безмежність є лише точкою в ньому. Я відчув, що пропадаю. Спершу я чув, як стихали оплески і десь в іншому кінці світу впала, дзенькнувши, виделка з руки Миті, а тоді – нічого не чув.\nЩе одне пробудження\nПрокинувся в себе вдома геть розбитий, але безміру щасливий. Я відчував, що щось глибоко у мені змінилось, я знайшов щось нове і сам тепер ніби новий. На якусь мить я злякався, що всі події останніх днів лише дивний хворобливий сон. Підвівся з ліжка – голова все ще гуділа. На столі стяла біла листівка з витисненою на ній жовтою квіткою з білими пелюстками. Я пожадливо розгорнув листівку і побачив, що вона вся помережана незнайомим розмашистим почерком.\nМене запрошували на гостини в будь-який зручний мені час, окрім якогось-там грудня, коли в домі буде вечірка. Також там було побажання якнайшвидше одужати і більше ніколи не бути стиснутим Простором у жоден спосіб. Нижче тексту стояв такий самий розмашистий підпис: Час. Я посміхнувся, ліг в ліжко і знову задрімав...\nБУДЬ ЛАСКА, ЗАВАНТАЖУЙТЕ ПРОДОВЖЕННЯ З ДОДАНОГО ФАЙЛУ: http://svitlo.ucoz.com/_ld/0/4_myth.pdf\nПроковтнула на одному диханні...\n© Галина Михайловська , 25-11-2008\nЗгенеровано за 0.70998501777649 сек.


Шостка. Міська рада - Ринок праці у м.Шостка та Шосткинському районі у серпні 2015 року\nВпродовж серпня 2015р. Шосткинським міськрайонним центром зайнятості зареєстровано 301 безробітного.\nНа обліку у державній службі зайнятості на кінець серпня 2015р. перебувало 2309 безробітних, з яких 70,1% складали жінки, 38,4% – молоді люди у віці до 35 років. Шість з десяти (63,8%) безробітних отримували допомогу по безробіттю.\nКількість вільних робочих місць (вакантних посад), заявлених підприємствами, установами й організаціями до служби зайнятості на кінець місяця становила 124 ( у липні п.р. – 95).\nНавантаження зареєстрованих безробітних на вільні робочі місця (вакантні посади) порівняно з липнем 2015р. зменшилось і на кінець серпня п.р. склало 19 одиниць.\nЗа професійними групами найбільший попит на робочу силу був на професіоналів (33,9% від загальної кількості заявлених вакансій), а найменший на кваліфікованих робітників сільського та лісового господарства, риборозведення та рибальства і технічних службовців по 0,8% кожна група.\nЗа серпень 2015р. було працевлаштовано 86 осіб, які мали статус безробітного. Серед працевлаштованих 62,8% складають жінки, 51,2% – молоді люди у віці до 35 років.\nСередньооблікова кількість безробітних, які отримували допомогу по безробіттю, впродовж серпня п.р. становила 1535 осіб. Середній розмір допомоги по безробіттю у серпні 2015р. становив 1001,37 грн., що дорівнює 82,2% законодавчо визначеного розміру мінімальної заробітної плати 1218 грн., (у липні 2015р. – 958,53 грн. та 78,7% відповідно).


Історії успіху (2) Відео (1) Наші успіхи (4) Новини (7) ФОТО (2)\nЕксклюзивна косметика на основі фіто-комплексів та активних «працюючих» компонентів вже у продажу!\nКомпанія «Рослина Карпат» поповнила свій асортиментний портфель новою серією косметичних засобів SYNEVIRIA. Унікальність цієї лінійки найперше в тому, що на відміну від базових засобів по догляду за шкірою та волоссям, основою є не ЗВИЧАЙНА ВОДА, а відвари трав та гідролати.\nКожен продукт SYNEVIRIA має свою "фішку" - спеціальний активний комплекс з ретельно підібраних компонентів, які лише підсилюють формулу.\nОкрім цього, всі без винятку продукти збагачені натуральними рослинними екстрактами та активними оліями: як ферментованими так і інкапсульованими.\nЖоден засіб серії не містить звичайних віддушок. Всі аромати в засобах - це виключно парфумні композиції з Франції, Німеччини та Англії, які в поєднанні з природніми ароматами трав та гідролатів створюють неповторний ароматичний коктейль, який ви не зустрінете в жодному іншому засобі на ринку.\nУпаковка продуктів – ПЕТ-тара з високоякісного багатошарового пластику з якісними диск-топами, дозаторами та міні-дозаторами. Такі продукти, як бальзами для волосся, гель для інтимної гігієни, гель для душу, крем-батер для ніг та крем-флюїд для рук укомплектовані зручними дозаторами, що є безперечною перевагою в користуванні.\nРецептура кожного продукту ексклюзивна! Це означає, що кожна формула розроблена виключно для бренду "Рослина Карпат".\nГоловні принципи, якими керувалися розробники - це відсутність шкідливих агресивних компонентів, це ретельно підібрані м’які ПАРи, це інноваційні сучасні перевірені і протестовані у світових лабораторіях активні комплекси і виключно «зелені» консерванти.\nОзнайомитись з усією лінійкою Ви можете в інтернет-магазині у розділі КРАСА.


На Донецькій фільтрувальній станції сталося коротке замикання\nMarch 2, 2018, 7:10 PM 2018-08-28T21:25:08\nНаразі робота ДФС зупинена\nВнаслідок бойових дій на Донецькій фільтрувальній станції сталося коротке замикання, і наразі її робота зупинена. Про це на своїй сторінці у Facebook повідомив голова Донецької військово-цивільної адміністрації павло Жебрівський.\n“Зупинена робота Донецької фільтрувальної станції (ДФС). Як доповідають мені у департаменті з питань цивільного захисту та мобілізаційної роботи, внаслідок бойових дій трапилося коротке замикання обладнання. Зараз в районі ДФС встановлений режим тиші, на станції працюють служби «Води Донбасу» – лагодять виведене з ладу обладнання. До ранку обіцяють впоратися”, – ідеться у повідомлені.\nЖебрівський наголосив, що в Авдіївці проблем з водопостачанням немає.\nРаніше повідомлялося, що п’ять районів Донецької області отримують воду погодинно через знеструмлення насосної станції.


➤ Бережани. Одне із кращих міст Тернопільщини Цікаві місця • Пам'ятки • Що подивитись у Бережани. Одне із кращих міст Тернопільщини?\nГоловна > Міста та регіони > Тернопільська область > Бережанський район > Бережани > Бережани. Одне із кращих міст Тернопільщини\nТернопільщину нині відвідують немало туристів, але не Бережани, хоча це місто не гірше від Чорткова, Бучача і Теребовлі, в яких в сезон завжди майже аншлаг. Про Бережани на наших сторінках цілу купу постів зробив Андрій Бондаренко. Ми дуже багато раз були в цьому прекрасному місті, тому узагальнюємо його привабливість у світлинах. Фото Романа Маленкова.\nКраєвиди Бережан. Бернардинський монастир.\nБережанський замок Сенявських. Читайте про нього тут.\nГотичний костьол Петра і Павла, 1600 – 1626 рр. Читайте про нього тут.\nВірменський костьол, 1710 р. Читайте тут.\nРатуша (1811 р.) та площа Ринок.\nВулиці та забудова. Про цікавинки середмістя читайте тут.


Глава Сторожинецької РДА вибачився перед Романом Чоботарем | Новини\nГлава Сторожинецької РДА вибачився перед Романом Чоботарем\n17:38, 16 червня 2015 р.\nЯк повідомляє прес-служба Чернівецької ОДА, сьогодні відбувся брифінг заступника голови Чернівецької ОДА Руслана Сенчука і глави Сторожинецької РДА Ярослава Бартоша.\nОсновним питанням був інцидент, учасниками якого був депутат Сторожинецької міської ради Роман Чоботар і безпосередньо Ярослав Бартош.\nНа брифінгу посадовці повідомили, що за дорученням губернатора Буковини була створена робоча група, яка проведе службову перевірку діяльності глави РДА. Після неї будуть зроблені відповідні висновки.\n«На мою думку голова районної державної адміністрації допустив порушення етики поведінки державного службовця. Вважаю, що з цього питання будуть відповідні дисциплінарні висновки обласної державної адміністрації», - говорив Руслан Сенчук.\nЯрослав Бартош, в свою чергу, повідомив присутнім про те, що він уже зустрівся з Романом Чоботарем і приніс йому свої вибачення.\nТакож Роман Сенчук відзначив важливість співпраці між органами влади та представниками ЗМІ.\n«Обласна державна адміністрація зацікавлена у тому, щоб буковинці отримували актуальну, повну, об’єктивну та достовірну інформацію. Сподіваюсь, що і представники засобів масової інформації керуються такими ж критеріями при підготовці своїх матеріалів» - сказав він.\nНагадуємо, що Сторожинецька РДА дала вказівку перевірити сайт «Сторожинець-інфо», журналіст якого днями застукав Ярослава Бартоша в колибі.\n#Бартош #інцидент #брифінг


Мариновані зелені помідори в банках\nЗелені помідори – одна з найбільш пізніх закруток, робиться восени. Зрозуміло, чому: всі червоні помідори вже зняті з кущів, а зелені не встигають дозріти і залишаються нез’їденими. І саме з них, з недоспелок, виходять чудові заготовки на зиму. Тому добру пропасти не дамо.\nЗелені помідори готують по-різному. Один з рецептів, за яким я завжди заготовлюю на зиму, – мариновані зелені помідори в банках з червоним солодким перцем. Це класика маринованих зелених помідорів, майже без добавок і приправ, якщо не брати до уваги одного солодкого перцю, лаврового листа, фіолетового базиліка і перцю чилі, який я трохи додаю, але вас додавати не закликаю.\nЯкщо ви любите зелені помідори, то захочете спробувати їх в маринованому у вигляді з різними добавками. Але почніть, мабуть, з цього рецепта – в ньому є гармонія і врівноваженість, гостроти і солодощі тут в самий раз – на будь-який смак.\nзелені помідори 700 г\nбазилік фіолетовий (сушений) 1 ч. л.\nперець чилі сушений за смаком\nсіль кам’яна НЕ йодованої 1 ст. л.\nпитна вода 600 мл\nЯк замаринувати зелені помідори на зиму в банках\nЗелені помідори у мене зібралися різного розміру – все, що залишилися на городі. У вас може бути по-іншому. Якщо вам належить маринувати великі помідори, то краще розрізати їх на 4 частини, а якщо дрібні – бажано проткнути зубочисткою, щоб вони краще промаринувалося. Овочі ретельно промийте в холодній воді, щоб не було шматочків бруду, і обов’язково обірвіть хвостики.\nЯк бачите, великі помідори я порізала, дрібні проколола.\nУ мене в підсумку вийшло дві підлогу літрові банки помідорів. Кількість спецій я вказала на дві порції. Банки повинні бути сухі, пропарені, і кришки прокип’ятіть обов’язково – я роблю це зазвичай не менше 5 хвилин. Першими в банку відправляється лавровий лист, перець духмяний горошком і базилік.\nЧасник очистіть, поріжте на 4 пластинки і також покладіть на дно банки. Викладіть помідори до половини банки. Перець помийте, почистіть і поріжте великою соломкою. На помідори покладіть 1 \_ 2 солодкого перцю для аромату.\nПотім знову викладіть порізані помідори, і так до тих пір, поки банку не стане повною. Таким же чином наповніть і другу банку.\nТепер приготуйте маринад. Налийте в сотейник воду, посоліть її і поставте на плиту. Коли вода закипить, влийте оцет і вимкніть плиту. Залийте помідори маринадом. Для гостроти я додала сушеного перцю чилі, але гострі зелені помідори – це на любителя, тому робіть на свій розсуд.\nПрикрийте банки кришками і стерилізують 15 хвилин. Як це робиться? Налийте в каструлю води і поставте банку так, щоб вода доходила до плічок банки. На дно каструлі можна покласти шматочок тканини або газети. Коли вода закипить, зменшіть вогонь і стерилізують (тримайте на вогні) банки зазначений час. Закрутіть банки кришками, переверніть банки і поставте на підлогу остигати.\nЗелені мариновані помідори виходять тугі, з кислинкою і чудовим ароматом.\nМариновані зелені помідори в банках Ссылка на основную публикацию\nРозтягай з рибою\nВже з назви ясно, що розтягай повинен щось «розстібати» (або "расстягівать"?). ...\nКролик в духовці зі сметаною: покроковий рецепт\nСтрави з кролика популярні в багатьох країнах, його м'ясо цінують за смакові і ...\nЯк приготувати чанахи в горщиках в духовці\nПопулярне в східній Грузії блюдо нагадує російське спекотне або вірменський ...\nМариновані помідори з кизилом\nКизил в складі маринованих помідорів додасть заготівлі чудову фруктову нотку. ...\nЯкщо у вас є в запасі баночка консервованого тунця, можна приготувати з неї ...


Вечір прем’єр з Катериною Осадчою: Матвієнко змінила імідж, а Коту пробили груди - ЗНАЙ ЮА\nЗірки дивували, шокували і створили справжнє свято\n1 квітня у палаці Україна вібулося перше концертне шоу "Вечір прем'єр з Катериною Осадчою", телеверсію якого можна буде побачити на каналі "1+1" 9 квітня о 20:15.\nНа цей концерт чекали вже давно, тому й не дивно, що у залі був аншлаг і знайти купити квиток в останн мить було неможливо. Цього вечора на сцені зібралися самі вершки українського шоу-бізнесу. Репетиції у палацу "Україна" розпочалися ще зранку, бо на номери в з максимумом світла та декорацій потрібен був час.\nПрихильники Дмитра Монатіка влаштували артисту несподіваний сюрприз. В день концерту співак відзначав день народження, тому фанати приїхали до палацу, покликали Дмитра і привітали його, подарувавши багато повітняних кульок. Замість традиційних вітальних пісень заспівали хіти Монатіка.\n"Ти – вічність!" – співали хором хлопці та дівчата, а сам артист так розчулився, що в нього виступили сльози.\nВідкрив вечір спеціальний номер Ассії Ахат з оркестром: вона заграла на скрипці попурі з найвизначніших хітів сучасної України. Мелодії "Океану Ельзи", "Скрябіна", "ВВ", Руслани, Наталії Могилевської, Ірини Білик набули симфонічного звучання, а замість вокалу соло виконувала скрипка. Улюблені мелодії, яскраві спецефекти – це був не концерт, а свято.\nЦього вечора Тіна Кароль, вбрана у вишукане напівпрозоре вбрання зі сміливим декольте, була як ніколи відверта. Заспівавши нову пісню "МММ", артистка зізналася, що присвятила її чоловіку своєї мрії і навіть знайшла одного такого у залі. Яким має бути обранець зірки? Про це співачка вже дозволяє собі говорити відверто.\nУ цей час за лаштунками дефілювали учасниці конкурсу краси "Королева України". Дівчата готувалися брати участь у номері з Олександром Пономарьовим. Коли співак побачив красунь у купальниках на сцені в своєму номері, то був дуже вражений. "Мало слова не забув, - зізнався потім Пономарьов. – Зібрався в останню мить!"\nА наступний свій хіт Олександр виконував разом з примою Національної опери Катериною Кухар. Балерина днями стала народною артисткою, тому на сцені глядачі побачили вишуканий творчий дует.\nОднак всіх дівчат конкурсу краси затьмарив новий образ Ніни Матвієнко. "Душу української музики" цього вечора було не впізнати: у рожевій перуці та шкіряному корсеті Ніна Митрофанівна мала фантастичний вигляд. Співачка презентувала разом з Дмитром Монатіком дуетну пісню, яка зачепила за живе всіх.\nЗ подачі Катерини Осадчої глядачі влаштували свій флешмоб: усі 4 тисячі глядачів в залі надягли святкові ковпаки та привітали Дмитра Монатіка. Не обійшлося і без святкового торту, який іменинник спробував просто на сцені.\nОля Полякова презентувала аудиторії нову пісню "Королева ночі". Блискучі вбрання, надкороткі спідниці, начісування та яскравий макіяж – співачка навмисно стилізувала номер під 90-ті роки. Глядачі шаленіли!\n"Дівчата, якщо щось в житті пішло не так – ідіть у клуб і будьте королевами ночі", - закликала прихильниць Полякова.\nНезвичним і чуттєвим був номер Сергія Бабкіна в колаборації з зірковим хореографом Євгеном Котом. Чимало інших зірок також презентували нові хіти і вразили образами.\nРаніше "Знай.ua" розповідав про те, що зірки на нещодавньому "Вечорі прем'єр" з Катериною Осадчою" поділилися своїми планами на Великдень і розповіли, як готуються до свята. Ведучий Юрій Горбунов похизувався, що вміє робити все, а співачка Тіна Кароль щиро зізналася, що на кухні вона зовсім не зірка. Кароль розказала, що збирається пекти паски та фарбувати яйця, котрими потім битиметься, а от Каменських підготовкою взагалі не займатиметься. "Я поїду на море", - похизувалася зірка.\nТеги: Вечір прем'єр


Розвиток мовлення дитини у 2 роки | 4Mamas\nБезкоштовні поради Розвиток мовлення дитини у 2 роки\nРозвиток мовлення дитини у 2 роки\nЯкі мовленнєві навички зазвичай має дитина у 2 роки? Яких типових помилок може припускатися? Що робити у разі підозри у затриманні мовлення?\nПригадаймо, який обсяг знань має здобути дитина до 2 років. Зазвичай вона вміє вимовляти більшість звуків рідної мови. Як прості — [а], [о], [у], [і], [и], [м], [п], [б], [к], [г], [н], [т], [д], так і складніші [д’], [т’], [н’], [л’], [с’], [ц’], [й], і навіть складні збіги приголосних льк, ськ, пк, цк. Проте більшість збігів приголосних заміщаються одним звуком.\nУ словах вона все ще може пропускати один-два склади.\nВона може будувати речення, що складаються з 3–4 слів, хоча припускається помилок у відмінках.\nВона знає, що таке множина (киця — киці), хоча кінцеве І часто перетворюється на И.\nВона знає приблизно 18–20 дієслів і вміє змінювати їх за особами: я сиджу, ти сидиш, він сидить тощо. Проте про себе вона все ще може говорити в третій особі, не використовуючи «я». Якщо ваша дитина — хлопчик і спілкується здебільшого з жінками, він може певний час говорити про себе в жіночому роді — «Олексій пішла», але через деякий час визначається зі зміною дієслова за родами.\nУ мовленні дитини починають з’являтися перші прикметники, але вона ще не уміє погоджувати їх з іменниками: «бо потяг», «ма киця». Вона використовує прості прислівники: ось, там, де, ще (сє), добре (добле) тощо.\nІдеться, звісно, про гіпотетичну «середню дитину».\nЩо робити, якщо розвиток мовлення відстає?\nУ разі підозри у затриманні в розвитку слід перш за все визначитися з ситуацією: «може, але не хоче» або «хоче, але не може». У першому випадку — не перейматися або спробувати сформувати потребу, в іншому — вдаватися до активних дій. Наприклад, пошукати яку-небудь групу для малят, не обов’язково спрямовану на розвиток мовлення, а просто, щоб серед дітей перебував і справою займався.\nЗатримання мовлення може бути пов’язаним з неврологічними порушеннями — наслідками погано вилікуваної пологової травми, тож перш за все варто визначитися з діагнозом. Невропатолог може призначити масаж, фізіотерапію, лікувальну фізкультуру і препарати, що поліпшують мозковий кровообіг. Вони відновлюють нормальний обмін речовин і кровопостачання мозку.\nАле здебільшого невропатолог не виявляє у дитини серйозних патологічних змін і радить «більше розмовляти» із малюком. У такому випадку можна пошукати гарного логопеда. Зазвичай логопеди проводять регулярні заняття з дітьми від 5 років, оскільки до цього віку дитина неспроможна свідомо відпрацьовувати вимовляння, але можливі ігрові заняття. Або логопед складе для вас програму самостійних занять.


Новини Маріуполя: що відбувається в місті 14 травня — tsn.ua\nМаріуполь залишається найгарячішою точкою на Донеччині. Місто зруйноване російськими окупантами. Ворог продовжує блокування українських підрозділів в районі заводу "Азовсталь". Завдає масованих артилерійських та авіаційних ударів.\nТСН.ua зібрав усе, що відбувалося в Маріуполі за минулу добу, 13 травня.\nЗеленський розповів про "дуже складні перемовини" щодо евакуації з Маріуполя та "Азовсталі"\nУкраїна продовжує переговори з Росією, щоб домогтися евакуації людей з Маріуполя та власне заводу "Азовсталь". До переговорного процесу залучають впливових посередників. Переговори - "дуже складні", зазначив президент України Володимир Зеленський.\nРосійська армія у "фільтраційних таборах" дійшла до допиту дітей. Таким чином окупанти хочуть упіймати батьків на брехні. Про це розповіли останні евакуйовані з Маріуполя мешканці.\nКоманда працює над звільненням українських військових з заводу "Азовсталь" у Маріуполі. Перемовини з ворогом дуже складні і результат може не задовольнити всіх. В питанні звільнення захисників Маріуполя не варто перебільшувати вплив світових лідерів. Про це повідомила віцепрем’єрка – міністерка з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Ірина Верещук.\nОкупанти під прикриттям обстрілів намагаються прорватися до "Азовсталі" (фото)\nРосійські окупанти під прикриттям обстрілів намагаються землею прорватися всередину заводу "Азовсталь" в Маріуполі. Про це повідомив радник мера Маріуполя Петро Андрющенко.\nМасові поховання під Маріуполем у травні збільшились на 140 метрів\nСупутник Planet Labs зафіксував у травні збільшення масових поховань біля Маріуполя, зокрема у селищі міського типу Старий Крим. Російські військові продовжують залучати для поховання місцевих жителів, які вимушені погоджуватись працювати за їжу, воду та медикаменти, яких в Маріуполі наразі не вистачає.\nАрмія РФ продовжує завдавати артилерійських та авіаційних ударів по Маріуполю на Донеччині. Основні зусилля зосереджує на блокуванні підрозділів українських військ у районі заводу "Азовсталь", повідомляє Генштаб ЗСУ.\nРосійські військові пропонують жителям тимчасово окупованих територій України гроші за зруйноване житло. Такі "компенсації" окупанти пропонують в обмін на "свідчення" проти захисників Маріуполя. Окрім того, окупанти переконують жителів Бердянська, що ЗСУ нібито "збираються застосувати в місті хімічну зброю". Про це повідомили в Головному управлінні розвідки Міноборони України.\nТік-ток війська Кадирова обстріляли житлові будинки в Маріуполі та розчавили танком авто заради відео\nЦинічні обстріли і руйнування відбуваються в Маріуполі. На відео, яке оприлюднено у соцмережах, видно, як кадирівські тікток-війська на танку з відповідною розпізнавальною символікою стріляють по багатоквартирних будинках, а потім безцільно чавлять припароквані автомобілі мирних жителів.\nУ Мережі опубліковане свіже відео, на якому зафіксовані бомбардування російськими окупантами заводу "Азовсталь" у Маріуполі. На кадрах видно, як від ворожих ударів великий густий дим піднімається в небо Маріуполя.\nЗаклик до світової спільноти від українців - урятувати захисників Маріуполя\nУ Мережі шириться флеш-моб під хештеґом #extraction_the_military_of_Mariupol. Звернення до світу пишуть митці, колишні президенти та малюють художники - із нагадуванням про тих, хто зараз на Азовсталі і потребує допомоги.\nВже 79 днів, незрозуміло, як примудряються виживати, але ж нищать ворогів. Про це йдеться у сюжеті ТСН.\nНагадаємо, У Маріуполі російські окупанти вбили українського ексбоксера та суддю Олексія Купирєва. Життя 46-річного Олексія Купирєва трагічно обірвалося внаслідок моторошних бомбардувань Маріуполя російськими загарбниками.\n"Врятуйте цивільних та військових з "Азовсталі": експрезиденти України звернулись до світових лідерів


Кролячі ферми можуть бути дуже рентабельним бізнесом. Але тільки за умови правильного догляду за тваринами. Власнику такого підприємства доведеться стежити за здоров'ям тварин, а також правильно їх годувати. Ну і звичайно, потрібно підібрати для ферми хороше обладнання. Кролячі ферми: необхідне обладнання – Xsreality\nКролівництво як бізнес стає в нашій країні все більш популярним. Звичайно ж, перед тим як приступати до організації ферми такої спеціалізації, потрібно не тільки ознайомитися з технологією розведення цих тварин, а й подбати про покупку необхідного устаткування.\nЗміст кроликів - справа досить клопітка і складна, оскільки ці тварини досить-таки вибагливі у догляді. Тваринки відносно легко захворюють, а при незбалансованому годуванні погано ростуть і розмножуються. Однак при використанні правильної технології вирощування окупаються такі ферми дуже швидко. М'ясо кролика на ринку коштує дуже дорого (близько 300-350 руб. За кілограм). Вся справа в його цінних дієтичні властивості. На відміну від м'яса інших сільськогосподарських тварин воно не містить холестерину. Тому його дуже корисно їсти людям, які страждають на серцево-судинними захворюваннями.\nЩо стосується розмноження, то тільки одна матка за рік може принести 25-50 кроленят. Після забою цього приплоду підприємець має можливість продати близько центнера такого цінного і дорогого продукту, як м'ясо кролика. Тобто при його звичайної вартості можна отримати виручку в 30-35 тис. Рублів. Маток ж в присадибному господарстві зазвичай містять по 3-4, а на невеликій фермі - по 10-20.\nКролячі ферми в обов'язковому порядку комплектуються спеціальним обладнанням. А саме:\nклітини або міні-кролеферми\nрозпірки для забою.\nДля вичинки шкір знадобляться ємність - баркас і спеціальні вешалкі- «правилки». На великих фермах в список необхідного обладнання можуть також включатися:\nконтейнери і стрічки для збору і транспортування за межі ферми посліду;\nсептики для утилізації сечі.\nЯкщо клітини передбачається встановити в приміщенні, необхідно також придбати вентиляційне обладнання. Звичайно ж, кролячі ферми повинні бути добре освітлені. А отже, доведеться також придбати лампи.\nЯкими повинні бути клітини?\nОскільки шкурка у більшості порід цих тварин дуже тепла, в опалювальному сараї вони не потребують. Іноді клітини для кроликів встановлюють прямо на вулиці. До вибору цього основного обладнання для кролячій ферми слід підійти з усією відповідальністю. При покупці або виготовленні клітин слід дотримуватися таких правил:\nгабарити житла для кролика повинні перевершувати його розміри мінімум у 4 рази\nвисота клітки повинна бути такою, щоб тварина могла безперешкодно сісти в вертикальному положенні;\nдля підлоги клітки слід вибирати сітку з розміром вічка не більше 1×2.5 см\nклітки для кроликів, розташовані на вулиці, зверху потрібно покривати будь-яким покрівельним матеріалом\nмінімально допустима висота клітки над рівнем землі або підлоги — 120 див.\nВуличні клітини слід розташовувати в тіні дерев або будівель. У цьому випадку тварини в літню пору будуть відчувати себе комфортніше, а, отже, вирощування кроликів буде більш успішним. При виборі місця для клітин також потрібно враховувати переважне в даній місцевості напрямок вітрів. Крім звичайних, для ферми потрібно буде придбати і спеціальні клітини для маток. Від простих вони відрізняються наявністю двох відділень.\nОдне з них призначено для кролиці, інше - для виводка. Молодняк при бажанні можна тримати в клітинах для дорослих особин (по 3-4 крольчонка) або у вольєрах (10-15 тварин). Останній спосіб розведення дозволяє підвищити швидкість набору ваги звірками і знизити захворюваність. Адже кролики - тварини дуже рухливі і активні. Отже, навіть в самих просторих клітках вони можуть відчувати себе пригнічено і гірше розвиватися. Однак при використанні вольєрного способу утримання особливу увагу слід приділяти захисту звірків від різного роду домашніх і диких хижаків.\nПро що потрібно знати при виготовленні клітин своїми руками?\nДля того щоб зробити надійне житло для кроликів, слід правильно підібрати матеріали. Для ніжок і каркаса клітини підійде брус 50 × 50 см. Бічні і задні стінки, а також дах зазвичай роблять з фанери 10-15 мм. Сітку-рабицю для виготовлення клітин використовувати не можна. При застосуванні цього матеріалу неможливо надійно убезпечити кроликів від нападу будь-яких тварин. Для клітин зазвичай використовують спеціальну сітку з товщиною дроту в 12-16 мм.\nНа невеликій фермі при відсутності можливості встановити стрічку для посліду, варто використовувати лотки. Цей елемент конструкції клітини може значно полегшити процедуру прибирання.\nУсередині клітини обладнання слід розташовувати таким чином, щоб звір міг легко до нього дотягнутися. Годівниці для таких тварин, як племінні кролики, виготовляють з простого в догляді матеріалу. Дерево і пластик для цієї мети зазвичай не використовують. Оптимальним варіантом вважається тонка жерсть. Перед установкою в клітку такої годівниці, однак, обов'язково слід простежити за тим, щоб у неї не було гострих країв. Інакше кролик може поранити лапки або, що набагато гірше, ніс. Бункерні годівниці можуть виготовлятися з шиферу, оргскла і інших подібних матеріалів. Розміщують їх зазвичай на дверцятах клітини. У дні кожної годівниці слід виконати по два отвори для стоку рідини.\nМіж суміжними клітинами зазвичай встановлюються невеликі ясла під сіно (у вигляді букви V). Краще всього виготовити їх з сітки з великою осередком. І шкуркові, і м'ясні кролики мають дуже вузькі мордочки, а тому корм з таких ясел дістають легко. При цьому не буде втрат сіна в результаті затоптування.\nПоїлки для кроликів можна використовувати ніпельні. В цьому випадку їх встановлюють зовні клітин. Звичайні поїлки слід розміщувати на висоті приблизно 7-10 см від рівня підлоги. Інакше кролики почнуть в них випорожнюватися.\nУстаткування для забою і вичинки шкурок\nВирощування кролів на м'ясо зазвичай триває до віку 5-6 місяців. Після цього тварин забивають, оскільки утримувати їх далі стає нераціонально. Зрозуміло, якість м'яса цих звірків залежить не тільки від виду використовуваних кормів, а й від того, наскільки точно будуть дотримані правила забою. Для того щоб тушка зберігалася довго, з неї потрібно обов'язково злити кров. Тому після забою її підвішують на спеціальну розпірку, знімають шкірку (за принципом панчохи) і прибирають внутрішні органи (все, крім печінки). Являє собою распорка металеву трубку з двома наконечниками. До основи вона кріпиться зазвичай за допомогою гака.\nНа великих фермах для забою використовується інше обладнання. Вбиваються кролики в цьому випадку зазвичай з використанням електрооглушітеля. Такий спосіб вважається найбільш гуманним. Самі тушки обробляють на спеціальній лінії.\nКролики, розведення яких - заняття відповідальне і складне, тварини високопродуктивні. Але добре розвиватися звірята як в невеликому присадибному господарстві, так і на великій фермі будуть тільки при дотриманні наступних принципів догляду:\nпідтримання чистоти в клітинах і в тому приміщенні, в якому вони встановлені\nрегулярного проведення профілактичних заходів, що запобігають епідемії\nскладання збалансованого раціону.\nПлемінні кролики набагато швидше за інших сільськогосподарських тварин заражаються різного роду інфекційними захворюваннями. Саме тому клітини не можна встановлювати, наприклад, поруч з курятником. Профілактичні заходи щодо запобігання розвитку у звірків різного роду захворювань полягають в основному в проведенні профілактичних щеплень. Витрушувати лотки покладено не рідше одного разу на дві доби. У самих клітинах і приміщеннях одного разу в тиждень проводять дезінфекцію. При цьому можна використовувати або спеціальний засіб, або звичайну «Білизну».\nРаціон цих тварин повинен включати в себе як грубі (сіно, гілки) корми, так і соковиті (коренеплоди, трава) і концентровані (ячмінна, вівсяна подріблена). При збалансованому харчуванні хутро кролика стає густим і блискучим, а сам звір починає дуже швидко рости. Пшеницю цим тваринам зазвичай не дають. Траву згодовують у великих кількостях. Найкраще, якщо вона буде перебувати в клітинах постійно (в яслах). Дорослим кроликам можна давати свіжу траву, молодняку - тільки посушенную. Зрозуміло, потрібно стежити за тим, щоб в клітини не потрапляли отруйні для цих тварин рослини (чистотіл, пасльонові і т. Д).\nНайкориснішим коренеплодом для кроликів є морква. Буряк дають, але не в надто великих кількостях. Те ж саме стосується і капусти. Картопля згодовують у вареному вигляді.\nПостачальника дробленки і висівок для кроликів слід вибирати максимально уважно. Не варто купувати корми у сумнівних продавців. У більшості випадків інфекційні захворювання цих тварин передаються саме через дробленку.\nКролики: розведення на фермі\nЧас першої злучки залежить від породи тварин. Найчастіше кролицю запускають в клітку до самця в віці 5 місяців. Через два тижні проводять контрольну злучку. Кроленят матка виношує 28-32 дня. Перед самим окролом вона починає будувати гніздо. Якщо співробітники ферми помітили, що тварина початок вискубувати у себе на грудях пух, значить, скоро з'явиться приплід і в клітку слід покласти побільше сіна. З нього матка і будує гніздо, вистилаючи його своїм пухом. Кількість новонароджених кроленят також залежить від даної конкретної породи. У більшості випадків в посліді їх 6-8. Але зустрічаються породи кролів, представниці яких можуть приносити і більшу кількість дитинчат - до 15-16 шт.\nКроленята народжуються голенькими і абсолютно безпорадними. Досить-таки впевнено пересуватися вони починають лише у віці двох тижнів. Через кілька днів дитинчата виходять з гнізда і пробують є разом з маткою з годівниці. Через тиждень після цього належить прибирати з клітки гніздо з пухом і проводити дезінфекцію. Відкидають кроленят від матері зазвичай у віці 3.5 місяці.\nПопулярні м'ясні породи\nКролячі ферми можуть спеціалізуватися на розведенні різних порід. Найчастіше звіроводи містять все ж м'ясних тварин. Справа в тому, що шкурки кроликів в наш час особливою популярністю не користуються. З м'ясних порід на фермах найчастіше можна бачити:\nРадянську шиншилу. Кролики цієї породи користуються особливою популярністю у власників присадибних господарств. До 4 місяців радянська шиншила зазвичай досягає ваги в 3.5–3.7 кг. Дорослі тварини можуть важити до 7 кг.\nСірих велетнів. Це ще одна популярна вітчизняна порода. Вага дорослих особин може досягати 4-7.5 кг.\nБілих велетнів. Вага дорослих особин цієї породи - 5-7 кг.\nБельгійських фландрів. Ці тварини цінуються не тільки за швидкий набір ваги (6-10 кг). Хутро кролика цієї породи дуже красивий. До того ж шкурка має великі розміри. До достоїнств фландрів, крім усього іншого, відносять високу плодючість. Матки цієї породи можуть приносити до 15 дитинчат в посліді.\nРізен. Це, мабуть, найбільша на сьогоднішній день порода м'ясних кроликів. Вага дорослого різена може досягати 10-15 кг.\nШкурковие породи кролів у фермерів нашої країни не надто популярні, але все ж іноді розлучаються. З цієї групи в першу чергу слід виділити метелика. Ці кролики мають дуже привабливий окрас - білий з чорними плямами. Характерною ознакою породи є наявність на носі чорної плями, за формою нагадує метелика.\nКролячі ферми, таким чином, повинні комплектуватися всім необхідним обладнанням. Крім цього, тваринам потрібно забезпечити належний догляд і створити всі умови для успішного розмноження. У цьому випадку бізнес з розведення кроликів може стати успішним і дуже прибутковим.\nОсновні принципи соціального партнерства: поняття, форми, система та особливості. Соціальним партнерством, називають цивілізована взаємодія між організаціями – захисниками інтересів трудящих (профспілками), роботодавцями та держорганами. За допомогою співпраці досягається регулювання трудових відносин, виходячи з договорів і законодавства. За рахунок функціонування соціального партнерства підвищується рівень гарантій для працівників.\nРобота на своїй ділянці вважається однією з поширених форм дозвілля багатьох людей. Разом зі своїми близькими дачники і садівники складають практично половину населення країни. Їх особливо багато в великих містах Європейської частини Росії. На сучасній карті садівничих товариств присутній близько 80 тис. Об'єднань громадян. Що таке садівниче товариство? ФЗ про садівничих товариствах\nПоряд з основним хлібозаводом (продукція якого поставляється в магазини, розташовані в різних частинах міста) нерідко існують невеликі приватні виробництва, що володіють незаперечними перевагами, а тому здатні співіснувати з ним і бути при цьому рентабельними. У чому ж їх перевага? Чи може своя міні-пекарня стати життєздатним і вигідною справою? Про особливості цього виду бізнесу, питаннях його організації і нюансах ведення читайте в статті. Своя міні-пекарня: рентабельність виробництва і вимоги СЕС\nСвій бізнес: як відкрити магазин кріплення. Якщо ви не з чуток знайомі з будівельною справою, займалися колись ремонтом або виробництвом меблів, то вам не потрібно пояснювати, що означає металовироби. А ще вам повинна сподобатися ідея відкрити магазин кріплення. Вам не буде потрібно вкладати кошти в складне дороге обладнання, бігати по інстанціях за дозволами, збирати документи для ліцензії. На перших порах ви цілком можете обійтися скромними інвестиціями в межах 500 тисяч рублів.\nУмови праці та їх класифікація. Як відомо, умови праці можуть бути найрізноманітнішими, в тому числі і не відповідає вимогам здоров'я та безпеки.


В Аргентині виявлений парк скам'янілостей - News One\nСьогодні: 30.10.2020 23:40\tПошук Пошук\nВ Аргентині виявлений парк скам’янілостей\nОпубліковано: 27.10.2014 comments off\nВ Аргентині виявлений парк скам’янілостей. Що стосується їх віку, їм більш 230 млн років.\nФахівці, що займаються вивченням цього вектора питання, стверджують, що в аргентинському парку, провінція Сан-Хуан, схід від міста Сан-Хуан, район Марайес, виявлені більше сотні останки маленьких і різноманітних тварин. Їх вік доісторичний — більш 230 млн років.\nКарина Коломби, дослідник Інституту природничих наук вищевказаної провінції, повідомила громадськості, що «Більше сотні маленьких тварин розміром менше п’яти сантиметрів — це приголомшлива знахідка. У деяких збереглися щелепи і зуби».\nОскільки, для науки відкриття дуже актуально, то за ступенем важливості фахівці його порівнюють з національним парком Провінціальний парк Ісчіґуаласто. До речі, його ще прийнято називати Місячної долиною. Раніше тут теж виявили величезну кількість останків древніх тварин. Виявлений парк, в тому числі і Місячна долина — поклади верхнього тріасового періоду. Така думка вчених.\nКарина Коломби, аналізуючи знахідку, поінформувала про те, що останки виявлені в радіусі 80 км. Пресположеніе вчених зводиться до того, що, ймовірно, це своєрідне кладовищі. Вони вважають, що великі тварини полювали на більш дрібних. На виявлену територію вони приносили здобич, щоб разом з’їсти. На кістках проглядаються сліди зубів.


Для маминих принцес: правила хорошого тону - tochka.net\nДізнайся, як швидко навчити дітей хорошим манерам\nРедакція tochka.net разом з Disney підготували добірку правил поведінки в суспільстві для дітей. Правила хорошого тону Софії Прекрасної можна прочитати дітям в якості казки перед сном. Гарні манери важливі, адже кожна донечка - мамина принцеса, а син - юний принц.\nТвоєї уваги вистачить на всіх\nОдного разу в Королівську школу прибула нова учениця. Щоб подружитися з дівчатками, Зої вирішує організувати Клуб Пригод і запросити всіх, крім Ембер. Не варто говорити, як сильно засмутилася сестра Ембер, яка дуже любить бути в центрі уваги. Добре, що Софія все владнала і пояснила Зої, що недобре обділяти увагою інших людей, навіть якщо вони тобі не спочатку подобаються. Можливо, ви ще не познайомилися досить добре.\nРецепти для дітей: хрустка піца Аладдіна\nКоли в групу в садочку чи в клас прийдуть нові хлопчики і дівчатка, не варто ігнорувати їх появу. Потрібно підійти, представитися, запитати "як справи". Незабаром ви можете стати кращим друзями.\nНіхто не досконалий, і це нормально\nЮні принцеси вивчають балет, щоб розвинути грацію і гнучкість. Це заняття не з легких, але дівчатка намагаються і роблять успіхи. Одного разу Софія запросила в балетний клас свою подругу Карі. Дівчинка старанно повторювала всі "па" і витягувала носочки. Але, на жаль, принцесі Карі балет давався не так легко, що її неймовірно засмучувало. Тоді до неї підійшла Софія і заспокоїла: "Ніхто не досконалий, і це нормально. Не буває людей, ідеальних у всьому". Після цих слів рухи Карі стали більш впевненими і витонченими.\nНе важливо, будеш ти вчитися танцям, співу або малюванню, з першого разу ніколи не виходить ідеально. Потрібно намагатися і вірити в себе, тоді все вийде. Головне - не соромитися своїх невдач і не кидати розпочате.\nНе бійся протистояти злу\nУ чарівній країні різні чудеса трапляються. Іноді не дуже втішні. Одна зла відьма загрожувала троллям, друзям Софії. Бідні тролі зовсім злякалися, але Софія пояснила їм, що потрібно стояти за себе і давати темним силам відсіч. Тим більше, правда на боці добра.\nУ житті теж буває різне: крім хороших людей зустрічаються і злі. Не треба їх боятися, потрібно вміти постояти за себе. Якщо хтось ображає без причини, не можна мовчати. Краще дати словесну відсіч, але обов'язково в пристойній манері.\nДобро сильніше зла\nЗлий чаклун Седрік мріяв оволодіти чарівним амулетом Софії, щоб обернути його сили на темну сторону. Коли Седрику вдалося роздобути амулет, чарівник дізнався, що чарівний камінь може бути використаний тільки в ім'я добра.\nЗло існує в світі тільки заради рівноваги. Ваги завжди схиляються в бік добра. Потрібно пам'ятати про це в важкі моменти.\nНе варто йти на поводу у настрою\nОдним погожим днем Софія дізналася, що принцеса Лані володіє незвичайною силою: вона може міняти погоду в залежності від настрою. Коли у Лані гарний настрій, світить сонце і співають пташки. Але варто Лані образитися і заплакати, як тут же піде дощ. А якщо принцеса розсердиться, то синоптики прогнозують бурю.\nПотрібно пам'ятати, що від нашого настрою залежимо нетільки ми. Наш душевний стан впливає на оточуючих і навіть здатен змінити ситуацію. Якщо складний момент пережити з посмішкою, то легше стане не тільки тобі, але і близьким.\nДивіться з 3-й сезон мультсеріалу "Софія Прекрасна" з 11 квітня кожен день о 19:30 на телеканалі ПЛЮСПЛЮС\nЦі правила виявились корисними для тебе і твоєї дитини?


До Дня Соборності України. Про зовнішні та внутрішні виклики перед державою | Новини | Українське радіо\nДо Дня Соборності України. Про зовнішні та внутрішні виклики перед державою\n20.01.2022 р., 23:11\nНапередодні Дня Соборності про загрозу вторгнення Росії, готовність нашої країни протистояти мільйонній російській армії, про підвищення боєздатності Українського війська та роль націоналістичних сил у захисті рідних кордонів у студії Українського радіо розповів засновник та перший командир полку "Азов", лідер політичної партії "Національний корпус" Андрій Білецький.\n"Соборність це єдність усіх географічних та етнографічних розгалужень української нації. Це непросте поняття. 22 січня ― день, коли УНР і ЗУНР проголосили Соборність усіх українських земель, і це має величезний моральний ефект. З іншого боку, це нам дає можливість вивчити історичні уроки. Бо тоді за всіма деклараціями про Соборність, до якої стриміли обидві гілки українського народу, слово "соборність" не вилилося для політиків у реальні речі. Коли Західна Україна вела надзвичайно складну війну з Польщею, що тоді народжувалась і вже мала шовіністичні амбіції, Українська республіка не надто допомогла ЗУНР. І навпаки ― коли все вирішувалося в Києві і дисципліновані частини Галицької армії могли переломити ситуацію, цього теж не сталося. Ми пам’ятаємо, що Петлюра, звісно, під тиском обставин, але підписав з Пілсудським договір, який фактично відторгав Західну Україну від Великої України. У той момент українці доросли до Соборності, а українські політики міряли все містечковими категоріями і не створили політичну соборність. Для мене ті люди, які зараз закликають і ведуть дивні розмови "забути Донецьк, забути Луганськ, забути Крим, відрізаний шмат" тощо ― такі ж містечкові політики. Той, хто готовий втратити маленький клаптик своєї землі, хто готовий поступитися Соборністю, в результаті втратить все. Це наш урок визвольних змагань 1917―1921 років. Давайте перетворимо Соборність на доконаний залізний факт, на який ніхто не зможе підняти руки".\nПро загрозу повномасштабного вторгнення Росії\n"Сьогодні фігурують абсолютно різні цифри. 123 тисячі у Данілова, США і Британія називають 175 тисяч зараз на кордоні. Не треба так лінійно міряти ці речі. По-перше, на війні використовується не тільки сухопутна компонента, з’явиться ще один військовий простір ― повітряний, тобто ракетна техніка, авіація. І тут у нас розрив з Росією величезний ― наші потужності поступаються більше ніж в десять разів, і це змінить баланс сил. По-друге, коли різні військові спеціалісти кажуть, що 175 чи 123 тисячі недостатньо, маємо розуміти: зараз 21 століття, війна іде ешелоновано, ніхто не буде накопичувати мільйон, тому що він просто не потрібен, все проходить у роззосереджених порядках. Тож для першого ешелону вторгнення цього достатньо, далі вони підтягуватимуть сили з внутрішніх областей Росії. На сьогодні бригада морської піхоти Балтійського флоту РФ пливе у Чорне море, абсолютно офіційно, це виключно наступальний елемент. Створено потужне авіаційне угруповання. Це серйозні речі і до них не можна ставитися, як до жарту. Не буду давати жодних прогнозів щодо вторгнення. У нас не вистачає для цього даних, ми не розвідка. Але звернімо увагу на інше. Весь світ вочевидь достатньо серйозно ставиться до можливості вторгнення в Україну. Водночас президент Зеленський виходить і виголошує промову, яка дуже дивна за своєю суттю. Він каже: не треба панікувати, не треба нічого робити, треба будувати міст у Запоріжжі, треба вірити в армію і готуватися до Паски. Це абсолютно дика позиція для політичного лідера на порозі можливої широкомасштабної війни. Між панікою і підготовкою лежить прірва. Зараз треба займатися не гаданнями, нападуть чи не нападуть, не роликами "Інвестори, поверніться! Українці, заспокойтеся!", а треба абсолютно спокійно, максимально серйозно готувати армію, країну, військово-промисловий комплекс до війни. І саме це може, власне, зупинити війну. Бути спокійними, вірити в себе і готуватися".\n"Достатньо давно націоналістичні та молодіжні організації, Нацкорпус створили штаби територіальної оборони. 25 штабів провели за цей час десятки навчань по всій Україні ― з тактичної медицини, поводження у надзвичайних ситуаціях. Величезна кількість активних людей служить у лавах ЗСУ, а також задіяна у добровольчій теробороні. Багато молодих хлопців, студенти-айтішники зараз стали командирами батальйонів чи рот, офіцерами, сержантами, висококваліфікованими військовими спеціалістами. Значна кількість наших людей збирається вливатися в лави знову полку "Азов", у ЗСУ і воювати, виходячи зі своєї військової спеціальності. Щодо добробатів. Попередня влада прагнула їх знищити. Все робилося для вичавлювання добровольців із лав Збройних Сил і Національної гвардії. Добробат був формою українського самозахисту 2014 року. Зараз він набере трохи інших рис, частина людей стали професіоналами і підуть в армію, а частина людей будуть створювати територіальні загони оборони і боротися в межах власних районів, областей. Щодо ефективності територіальної оборони. Тероборона складається з місцевих, які вмотивовані захищати свою домівку, ці люди дають величезну перевагу в знанні місцевості, загони можуть масово розгортатися в тих місцях, де вони справді потрібні. Тероборону можна швидко розгорнути за рахунок того, що озброєння, техніка знаходяться у людей. Таким чином, людина після надходження сигналу знає, де рюкзак, гвинтівка, точка збору ― і за кілька годин вже буде створено взвод".\nАндрій Білецький наголосив на трьох ключових моментах для вирішення обороноздатності країни: соціальне заохочення кадрових військових, для того щоб служба тривала не менше десяти років; створення реальної, а не віртуальної територіальної оборони; розширення військово-промислового комплексу, насамперед побудова мультибоєприпасного заводу.\nПро військовий облік жінок\n"Це рішення не підтримую. Безумовно, є деякі професії, зокрема медик, котрі мають бути обліковані під час війни. Але у нас зараз немає навіть строкової служби як такої ― забирають 5-10 відсотків від призовників. Половина призовників тікають до Польщі, Угорщини на полуницю... У нас не служать політики, їхні діти, родичі, друзі, бізнес-партнери. Якщо ми так погано використовуємо ресурс чоловіків, то хіба справді необхідно включати ресурс жінок? Безперечно, є жінки, які здатні й схильні до військової справи, які хочуть і мають можливість захищати країну. Але вважаю, що на даний момент в Україні жіноча мобілізаційна історія має бути суто добровольчою".\n"Людина, держава, нація можуть покладатися виключно на самих себе. Бути спокійними, бути переконаними, що раніше чи пізніше ми ворога зламаємо і все буде по-нашому, по-українськи. А покладатися на когось це значить недопрацювати самому. Отже ― покладатися тільки на себе. Що стосується Польщі та країн Прибалтики ― треба створювати східноєвропейський блок, адже ці народи відчувають, що у нас один спільний ворог і спільна загроза".