Я тому письменник, що відчуваю обов’язок перед народом (Улас Самчук) (курсова робота) | Твори з української літератури\nЯ тому письменник, що відчуваю обов’язок перед народом (Улас Самчук) (курсова робота)\nБіографія письменника – перший крок до розуміння його творчості. Але не тільки. Саме знайомство з найвидатнішими представниками певного народу вважав одним із шляхів до зрозуміння національного характеру український філософ М. Шлемкевич. Безсумнівно, що Улас Самчук – одна з найяскравіших постатей українства, людина, яка зуміла втілити в собі найкращі риси української ментальності – ліризм, поетичність,\nвразливість серця – і перебороти його найбільші хиби: почуття меншовартості, індивідуалізм, невміння підпорядковувати свої інтереси інтересам загалу. Тому вивчення його біографії – це заглиблення у багатий духовний світ письменника, аби зрозуміти, відчути його, аби знайти в ньому те, що має стати опорою у власному житті.\nНагадуємо учням, що охарактеризувати духовний світ людини – це визначити, яка мета її життя, який ідеал, уявлення про щастя; яке місце в ієрархії цінностей займають почуття честі, гідності, обов’язку, патріотизму; чи має ця людина розвинену національну свідомість, що значить\nдля неї Україна і що ця людина зробила для України; чи розвинена у неї воля, це людина дії чи бездіяльний мрійник-ідеаліст.\nПодати основні біографічні відомості та охарактеризувати духовний світ Уласа Самчука найкраще за допомогою його спогадів “На білому коні” та “На коні вороному”. Добре, коли разом з учителем це зроблять кілька учнів, які прочитають їх і підготують відповіді на такі запитання:\n1. Що спричинило появу спогадів Уласа Самчука? Що означають назви “На білому коні” і “На коні вороному”?\n6. Які риси характеру допомогли юнакові здійснити задумане? Чому він втікає на Захід, а не на Схід? “\n12. Сутність, причини, наслідки більшовизму в розумінні У. Самчука.\n13. Сором для Уласа Самчука – в чому він? І перед ким?\nб) яке місце серед інших рис характеру митця займали обов’язок, честь, гідність, самоповага, патріотизм, воля?\nв) чи можна духовний світ У. Самчука назвати гармонійним?\n2. Чи можна стверджувати, що це український національний характер? До якого типу (за класифікацією М. Шлемкевича) його можна віднести: “старосвітські поміщики”, “сковородинська людина”, “гоголівська людина”, “шевченківська людина”?\nРозпочинається урок. На дошці – портрет Уласа Самчука і його слова: “Я тому письменник, що відчуваю обов’язок перед народом”. Зліва – хронологічна таблиця життєвого шляху (виготовлена на окремому аркуші чи спроектована через епідіаскоп):\n20.02.1905 – с. Дермань (тепер Здолбунівський р-н Рівненської області).\n1913 – с. Тилявка (тепер Шумський р-н Тернопільської області). Церковно-приходська школа; гімназія (м. Крем’янець); членство в терористичній групі.\n1927 – вояк польського війська – дизертир – Німеччина.\n1929 – Прага, навчання на гуманітарному факультеті УВУ (зак. 1931).\n1938-1939 – участь у визвольній боротьбі на Західній Україні.\n1939-1941 – редактор газети “Волинь” (м. Рівне).\n1942-1943 – кореспондент німецького пресового бюро в Рівному.\n1944-1945 – Німеччина; один із засновників і керівників Мистецького Українського Руху (МУРу).\n1948 – еміграція до Канади.\n9.07.1987 – помер у м. Торонто (Канада). Похований на цвинтарі церкви св. Володимира українського поселення Київ на околиці міста.\nСправа – основні віхи творчого шляху письменника:\n1926 – опов. “Тараско” (ж-л “Наша бесіда”); співпраця з “Літературно-науковим вісником”, “Самостійною думкою”, “Розбудовою нації”, “Сурмою”.\n1932 – зб. новел “Месники”.\n1932-1937 – “Волинь” (трилогія).\n1932 – “Кулак” (роман).\n1934 – “Марія” (роман)\n1934 – “Гори говорять” (повість).\n1936 – “Віднайдений рай” (зб. новел).\n1947 – “Юність Василя Шеремети” (роман).\n1948 – “Сонце з Заходу” (повість).\n1948-1982 – “Ост” (трилогія): “Морозів хутір” (1948); “Темнота (1957); “Втеча від себе” (1982).\n1948 – щоденникові записи “П’ять по дванадцятій. Записки на бігу” (надруковані 1954 р).\n1956 – “На білому коні” (спогади).\n1959 – “Чого не гоїть огонь” (роман).\n1968 – “На твердій землі” (роман).\n1975 – “На коні вороному” (спогади).\n1979 – “Планета Ді-Пі” (спогади).\n1980 – “Слідами піонерів” (роман).\n– Яке слово в цій самохарактеристиці ви вважаєте вузловим для зрозуміння особистості митця?- запитуємо учнів.\nВідповідь очевидна: обов’язок. Отже, саме обов’язок перед народом є рушійною силою діяльності Уласа Самчука.\nВирушаючи в 1944 році з України на Захід, розуміючи, що цього разу вже, очевидно, назавжди, Улас Самчук знову й знову задумувався і над власною долею, і над долею свого народу: хто ми? які ми? чому ми такі? і чому наша доля така? Власне, пошукам відповіді на ці запитання присвячена вся художня творчість письменника, про це багато розмірковують його герої, але на цей раз слово вирішив узяти сам автор: “… ще дуже багато недосказаного… і навіть до кінця не додуманого… Що нам треба додумати і досказати”.\nТак народилися спогади, в основу яких лягли події від 1941 року, коли 8 травня прослалася письменникові дорога на Схід, до батьківського дому, коли вірилося, що приїде він на свою землю як апокаліптичний вершник “на білому коні” з луком переможця,- до року 1944, коли 21 листопада довелося прощатися з Україною, від’їжджаючи “на коні вороному” “з вагою в руці своїй, щоб все зважити і все розсудити”. Ці спогади – це і самохарактеристика, пошуки витоків власного “я” (природа, історія, культура; родина, найближче оточення, освіта); це і заглиблення в національну психологію (влучні спостереження та зауваження про ментальність українців та їхніх сусідів); це атмосфера доби, аналіз причин і наслідків подій, свідком і учасником яких був автор, розповіді про людей, з якими довелося зустрітися на життєвому шляху.\nСаме ці спогади дають найбільше матеріалу для зрозуміння духовного світу Уласа Самчука, домінантою якого є неспокій, дерзання, воля, прагнення “вглиблюватися в своє життя і шукати причин свого призначення”.\n“Народився під час війни, виріс під час війни, зрів під час війни. Одинадцять років війни і революції, 15 років вигнання, 14 миру. Польська, німецька, мадярська в’язниці. Тричі нелегальний перехід кордону. Свідок повстання України, Польщі, Чехословаччини, Карпатської України, Протекторату, Генерального Губернаторства, Райхскомісаріату України, Другого Райху, Третього райху. Свідок їх упадку. Свідок двох найбільших воєн в історії світу. Царі, королі, імператори, президенти, диктатори. Муссоліні, Гітлер, Сталін. Голод 1932-33, концентраційні табори… І вічне вигнання”. Так писав про себе Улас Самчук напередодні свого 40-річчя.\nСправді, на долю. письменника випало побачити й пережити стільки, що цього цілком вистачило б не на одного чоловіка: 1905-1917 – імперія Романових, 1918-1920 – Українська Народна Республіка, 1920-1927 – Річ Посполита, 1927-1929 – Німеччина веймарська, 1929-1940 – Чехословаччина, 1941-1944 – німецька окупація в Україні, 1944-1948 – німецькі табори Ді-Пі, вересень 1948 – еміграція до Канади.\nРід не був багатим. Дід Антін мав дев’ять десятин землі на чотирьох синів – Ялисея, Олексія, Омелька, Парфена – і дочку Лукію.\nБатько письменника – Олексій Данильчук-Самчук народився 27 жовтня 1869 року. Після раптової смерті першої дружини Марії, яка залишила йому двох сиріт – Катерину й Василя, одружився вдруге з Настасією Рудою-Мартинюк (нар.28 грудня 1877 p.). У цьому шлюбі в них народилося п’ятеро дітей – Петро, Пилип, Улас, Федот і дівчинка Васса, яку в родині звали Василиною. Петро та Пилип померли одного місяця від скарлатини, коли їм було 3 і 2 роки.\n1907 року батько вибрався з Дерманя на хутір Лебедщину – за п’ять кілометрів від села, де мав п’ять десятин землі, “хуторець з трьох будинків: хати разом з хлівом під одною покрівлею, клуні на мурованих з каменю стовпах насупроти хати і свининця, курника та дровітні під одною стріхою навпоперек… “\nЗгодом тяжкою працею “розжився” ще на одну десятину, а 1913 року переїхав до Тилявки на Крем’янеччині (Шумський район), де мав уже 14 десятин.\nБатьки прагнули дати своїм дітям гарну освіту, хоча сам батько закінчив лише “три групи” народної школи, а мати знала три літери: А – як кроківка, Ж – як жук, О – як калачик. Проте брати вибрали хліборобську долю і навчання продовжив лише Улас, а з синів дядька Ялисея – Григорій, який закінчив історико-філологічний факультет Варшавського університету, працював доцентом університету у Львові, 1940 року був заарештований і зник безвісти.\n“Мої спогади розсипані по світі, але їх концентрація все ще у Дермані”,- писав уже зрілий автор.\n“Дермань! Знаєте Ви, що таке Дермань? Ні, сказав би Гоголь, Ви не знаєте, що таке Дермань. Це дуже простора і дуже барвиста казка. Вже здалека розгортається вона цілими милями вправо і вліво. Вже здалека виринають у зелені, то знову десь зникають золоті хрести її церков. Вже здалека цілими натовпами пруться зо всіх сторін краєвиди, і горе Вам, чоловіче, коли Ви не митець, не поет, або принаймні звичайний фотоаматор, з будь-яким “Кодаком” начерезпліч… Все то кидається на всіх, ніби зграя звірів. І хоч-не-хоч,- Ви здаєтесь. Зупиняєтесь, знімаєте капелюха й старанно вітаєте цю царицю волинських сіл”,- захоплено напише він після відвідин Дерманя в 1942 році.\n“Відколи ця школа тут стояла, ніхто ще не вийшов з неї грамотним, і треба додати, що й таких “шкіл” на так звану цілу волость, що складалася з шістнадцяти сіл, було не більше трьох”.\nНавчаючись у школі, він квартирував у дядька Ялисея, з тих років і на все життя подружився з двоюрідною сестрою Палажкою. Закінчивши три класи, склав іспити до п’ятого класу української гімназії в Крем’янці.\n“Я був типовим волинським селюком і провінціалом”,- зізнається Улас Самчук. Власне, інакше й не могло бути, адже “стиль і дух, і клімат глибокої провінції… мав властивість розчиняти в собі все їй чуже”. “Земля наша мало давала нагоди жити великим життям. Особливо у цих наших рамцях глибокої провінції, національного безправ’я і соціальної безпорадности. Бо хіба ніде на планеті так мало уявляли про історично діючий час, як серед мого середовища… Ми перебували в стані історично задавненої стагнації… І, здається, мені першому вдалося це зрозуміти, а коли я це зрозумів – переборення і знищення такого стану стало моєю життєвою метою”.\n– Що ж спричинило це пробудження?- запитаємо в учнів. – Пригадаймо “Зачаровану Десну” О. Довженка, біографії інших митців, врешті, погляньмо на самих себе: що впливає на формування духовного світу особистості?\n– Насамперед,- скажуть учні,- вроджені нахили. А ще – природа, родинне оточення, історія, культура рідного краю.\nЗмалку він мав надзвичайну чутливість, вразливість душі, які породжували мрійливість: “Мені було років дванадцять-тринадцять, я пас на полі корови і, як звичайно, завжди про щось мріяв. Між тим часто мріялося про далекі чужі краї, про людей, про світ”. Мав вроджене тяжіння до незвіданого: “У мене з кожною весною прокидався інстинкт птаха, якому все хотілося кудись летіти”. Мав тверезий розум, який дивом, але все ж уживався з чутливістю душі: “Я належу до породи фантастів, які все-таки вірять в людський розум”; “Анатомія моєї духовності мала одну голову й одно серце… При тому їх головний штаб знаходився в посудині черепа, якому вони були підпорядковані”.\nВроджене – це від предків. За винятком Данила Гуца, що прийшов до села ще за Хмельниччини і був козаком (звідси й назва кутка, де жили Самчуки,- Запоріжжя, а пo-вуличному їх завжди звали, а нащадків і зараз звуть Гуцами), всі вони виросли на землі й вросли в землю.\nБатько – “господарський дух”, “родовий, з діда й прадіда, мужик” – був важко перепрацьований, все життя обробляючи землю, корчуючи ліс, б’ючи каміння, аби “вивести в люди” своїх дітей. Будучи “раціонально заложеним”, він передав цей раціональний склад мислення, як і почуття любові до землі та пошани до праці й людей праці, і своєму синові. Як і почуття відповідальності за все і всіх, хто побіля тебе, бо, окрім праці, щиро переймався громадськими справами, за що вдячне село справило йому по смерті “дуже величавий похорон”.\nМати Уласа Самчука – “мрійниця, неграмотний філософ серця. Безпосередній шматок чистої природи в дусі й тілі. Вона могла жити з ласки сонця і щедроти землі, як кожна ластівка”. Вміла гарно танцювати, співала, заквітчуючись віночками з живих квітів, вдягаючись у чудові вишиванки і справжні червоні коралі. Була ірраціональною натурою. Як говорили в селі, “нею шарпало, як тим віхтем соломи”, але здалася вона Олексієві Гуцу із Запоріжжя “недосяжною фантазією щастя”. І пожертвував він заради цього своїм спокоєм, не зваживши навіть на те, що ніякого приданого вона не мала. Чутливість, ліризм натури, вразливість Уласа Самчука – це від матері. І обом їм він завдячує тим, що став письменником. Бо хоча й хотілося батькам, щоб їхній син став лікарем, учителем, інженером, вони не перечили його захопленню літературою.\nУ родині зберігалися прадавні звичаї, обряди, традиції, вона жила за віковічними законами, де святими поняттями були Бог, праця, земля, рід, де хліборобський календар диктував розподіл обов’язків, де кожний знав свою роль і місце в житті. Це з родини виніс майбутній письменник переконання, що людей потрібно цінувати “не за їх маєтковим станом, а лише за їх моральними прикметами”. Саме завдячуючи цим настановам найвищою цінністю стане для нього на все життя людина, рід, а не групові чи класові інтереси – “немудра вигадка немудрих голів”.\nЧарівна волинська природа залишила незнищенний сліду хлопчачому серці. І для зрілого уславленого майстра, яким приїхав Улас Самчук до Дерманя у 1941 році, це село було справді “неначе писанка”, незважаючи на те, що за радянської влади зникли “ліси, що оздоблювали обидва схили долини, і ті верболози над річкою, і те стависько з його пишними очеретами, і навіть сама річка та млинок звузилися і зменшилися до невпізнання”.\nПочаткова школа, в якій навчався У. Самчук, – “маленька з трьома вікнами і малим ганком, крита соломою” – “не була школою, а хіба лише її символом. Сюди приходили не вчитися, а пізнати кілька знаків… ” Кращу освіту давала школа при семінарії. Однак завдання, яке стояло перед семінарією: “спеціально вишколювати учителів для русифікації “западно-русского края”, тобто Волині і Холмщини, а також “привіслянського краю”, тобто Польщі” – обумовлювало і відбір предметів, і мову навчання в школі – російську. Найбільше спричинила духовне пробудження майбутнього письменника Кременецька гімназія, яка робила з учорашніх селюків і провінціалів “не лишень фахівців діла, але також, громадян, патріотів, діячів і організаторів національного життя”, і яка стала для юнака “величезним форумом і доброю лабораторією для вияву і розбудови… інтелекту”.\nІ все ж, ведучи мову про визрівання духу автора “Волині”, ми на перше місце повинні поставити самоосвіту.\n“Кобзар” Тараса Шевченка приносить йому нову віру. Іван Франко зміцнює його дух. А були ще книги Майн Ріда, Гі де Мопассана, Кнута Гамсуна, В. Гюго, Л. Толстого. Вивчати історію допомагали твори В. Скотта, фізику – Жуль Верна, географію – Ф. Купера. Знайомство з біографіями багатьох людей розкривало горизонти, будило уяву, прагнення реалізувати свої мрії.\nЛюбов до книги Улас Самчук збереже на все життя. Пригадуючи труднощі празького періоду, вже сивий майстер розповість, як рятували українську молодь у ті часи книги Блока, Єсеніна, Гумільова, Гоголя, Достоєвського, Толстого, Бальзака, Голсуорсі, Р. Роллана, Т. Манна, Г. Гессе, Л. Сінклера, М. Мітчелл, українських письменників, твори усіх, кого вдавалося дістати.\nПоряд з художньою літературою він студіює в той час історію, філософію – Ганді, Клемансо, Масарика, Бісмарка, Бюлова, Шпенглера, Ортегу-і-Тассета, Бердяева.\nНею дихав кожен куток, кожна вулиця. Адже Волинь – один з найдавніших історичних та культурних центрів України. Як свідчать арабські джерела, ще в IV сторіччі нашої ери в басейні Західного Бугу жило плем’я чи союз племен із столицею Волинь або Велень та 70-ма містами чи укріпленнями. У VIII-IX століттях там жили племена волинян, бужан та дулібів, а головними містами були Волинь та Володимир, які в X столітті ввійшли до складу Київської Русі. “Можливо,- писав У. Самчук,- це була справді найстаріша земля Руська, віками нікому не підвладна, зі своїми дерев’яними городами, демократичними порядками, з князями і воєводами, які і до днів наших творять дуже своєрідне психологічно, а “можливо, й етнічно відмінне від решти слов’янських племен, плем’я”.\nДосліджуючи етногенез Волині, У. Самчук звертається до історичних, археологічних джерел, включаючи твори “батька історії” Геродота, старовинні міфи, легенди, перекази. Він наводить одну з легенд, згідно з якою волинська Горинь і є легендарною річкою Ерідан, у яку впав син бога Сонця Фаетон. Пролиті над сином сльози Сонця перетворилися в бурштин, і якщо зважити, що бурштин неодноразово згадується у волинському фольклорі, з його кольором люблять порівнювати колір очей, волосся, пшениці, з бурштину здавна на Волині роблять жіночі прикраси, то це припущення не здається такою собі казочкою.\nГлибоке знайомство з фольклором та етнографією Волині, дослідження ментальності мешканців цього краю дало підставу письменникові зробити висновок про його своєрідність і відмінність від українського загалу. На підтвердження висловлених здогадів він наводить слова з волинської пісні: “Ой, наїхали вози й воли – гей, з України”, з шевченківської “Відьми”: “Із-за Дністра пішли цигани і на Волинь, і на Украйну”. “Витворилася атмосфера відмінності настрою, поведінки, наставлення,- підсумовує У. Самчук. – Помічається своєрідна семантична відмінність відчуття дійсності з філософсько-релігійним підгрунтям думання й діяння та органічним наставленням політично-державницької організації”.\nДермань у XVIII столітті, завдячуючи Свято-Троїцькому монастиреві, заснованому ще у XV столітті князем В. Острозьким, і друкарні, духовній семінарії, школі, що були при ньому, переймає славу “Волинських Афін” – Острога. Тут працювали такі духовні титани, як Дем’ян Наливайко, Іван Федорів, Іов Княгиницький, Іов Борецький, Мелентій Смотрицький. Саме в цьому надзвичайно сильному духовному полі, попри те, що у XIX столітті воно було вже надзвичайно збіднене, і формувалася особистість майбутнього письменника.\nДермань – Тилявка – Крем’янець – трикутник початкового періоду життя У. Самчука, який визначив його подальший шлях. “Дермань для мене центр центрів на планеті”,- писав уже зрілий письменник. Тилявка – село “без особливого минулого, невеликої культури”- все ж дала хлопцеві відчуття зв’язку з селянською верствою, ввійшла “в плоть і кров” звичаями, обрядами, традиціями, дала відчуття й розуміння землі та праці на землі як основи життя. Крем’янець дав зразок хай і провінційної, але міської культури і, як свідчив сам автор, “був гідним місцем для юначого визрівання”. Отже, і вроджене, і набуте. У спогадах на “Білому коні” пізніше з’являться такі слова: “Постають в уяві батьки, дім, рід, покоління, у цій землі їх коріння, у цьому повітрі їх дух, а тим самим і моє коріння, і мій дух”.\nПочуття безвиході в обставинах, коли творчий дух мав бути теж розчиненим, породжувало протест і небажання з цим миритися: “Ми в той час мали дуже небагато місця в цьому просторі, всі вулиці, написи, уряди, школи – все було виключно польське… Всі ми були на списку “нєпожондних”, наші дипломи не були дійсні, щоб перейти до вищої школи, треба було робити додаткові державні іспити з дуже суворими вимогами… Але й ті, що проходили крізь те вухо голки, не завжди могли потрапити до вищої школи в Польщі. Залишалася заграниця, на яку рідко хто з нас міг собі дозволити… ”\nБоліло серце за рідний край. Цей біль породжував потребу діяти. Наголосимо на цьому надзвичайно важливому моменті: як часто наші бажання так і залишаються бажаннями через брак волі до їх здійснення, як часто проголошений патріотизм залишається голою декларацією через те, що людина “любить” Україну, як відомий герой В. Самійленка, – на печі. Улас Самчук – діяв. Окрім головування в літературно-мистецькому гуртку “Юнацтво”, окрім просвітницької роботи, коли “брали приступом кожну хату і кожну душу”, окрім організації кооперативу, театру, спортивних свят, танцювальної групи, було ще й членство в терористичній групі, яка, як вважали її учасники, була складовою частиною Української Військової Організації (УВО), була підготовка навесні 1928 року разом з гімназійним товаришем Антоном Гакеном замаху на українського єпископа Дениса Валединського, який погодився брати участь у святкуванні 132-ої річниці польського державного свята “3-го мая”. Але в душі жила мрія: стати письменником.\nДіяльність товариств “Просвіта” у західному краї України – це та основа, на якій закладалися початки боротьби за українську державність, формувалася нова людина. У споминах “На білому коні” У. Самчук пише: “… коли я… по довшому часі (у 1941 році – А. Ф.) прибув до свого села, воно вже було не колишнє село, а теперішнє. Різнилося воно від решти сіл, як різниться здорова людина від хворої. А з огляду на те, що ми розогнювали не класову, а скорше людську національну, політичну, господарську свідомість, село було збережене від провокацій, взаємоненависті і доносів, а тому його не зумів розкласти більшовицький режим останніх років і воно найкраще збереглося.\nМи не ділилися на панів, куркулів, підкуркульників, між нами не було партійних гістериків, бомбастичних пропагандистів, паперових “героїв праці”, а звичайні розумні трудові люди”.\nСаме тому з такою мало не побожністю дивиться на будинок “Просвіти” у Львові молодий хлопець: “Довго стояв перед нею, дивився на неї і не міг надивитися”: тут “була наша чудова, дорога “Просвіта”, яку я знав, любив і шанував, бо вона несла в наше село справді просвіту”.\nЛьвів став для юнака “тією батьківщиною духа, де виростала нова, модерна, здорова, демократична Україна західнього типу”, систему відродження якої він “волів би поширити на решту української території”. Саме у Львові, стоячи перед пам’ятником І. Франку, почув слова: “… не бійся, хлопче! Йди у широкий світ! Шукай і знайдеш, стукайся – і тобі відчинять!” “Може, це був голос Христа, а, може, Івана Франка”,- скаже пізніше письменник.\n– Отже, є мета. Але чи достатньо її наявності, щоб людина збулася?- звертаємося до учнів. – Чи, може, бути ще щось? Що саме?\nЯкщо запитання виявиться заскладним, підкажемо учням: мета має бути високою, красивою, благородною. Тільки тоді вона поведе людину, допоможе сформувати себе. Недарма той же О. Довженко зазначав: “Тільки велика мета породжує великі характери”.\nТому стати письменником У. Самчук мріяв не просто задля самореалізації. Він прагнув реалізувати себе в ім’я національної ідеї, “переборення і знищення” стану історично задавненої стагнації”, у якій перебувала Волинь. Він потребував “світа, простору, досвіду, знання… А головне – свободи. Щоб розвинутись і могти себе висловити”. Рабська покірність була чужою його натурі. Франкове “Лиш боротись – значить жить!” стало його кредом. “… Лишатися в глухій провінції, замученій поліційними обмеженнями, напівголодному раціоні покорму для душі і тіла для мене значило знищення. А коли так, я волів бути знищеним у боротьбі. У спротиві. А не в покірному животінню на краю життя… ”\nВлітку 1924 року була спроба перейти кордон радянської України, хоча “ніколи ні духом, ні серцем, ні розумом не був комуністом, не поділяв того вірування, не вважав його за господарську систему”. Була просто віра, що там свобода, туди пішло багато товаришів, про неї розказували, за неї агітували. І дуже хотілося вчитися. Дорога закінчилась у польській в’язниці, де юнак познайомився з тими, хто вже “скуштував” “комуністичного раю”.\nІз наївною вірою в більшовицькі гасла було покінчено. Останньою краплею в цьому процесі стало зрозуміння, що дорога до Києва, де можна навчатись, де можна втілити свій фантастичний намір – написати епопею у трьох частинах про Україну з трьох різних періодів її життя – княжого, козацького і сучасного, – дорога ця – закрита.\n“Дід-Дніпро” – так називався роман, надісланий до Державного літературного видавництва в Харкові. І стверджував у ньому молодий автор, що після перемоги соціалізму “він знову поділиться на націоналізм”. Відповідь (але чомусь не з Харкова, а з Берліна) “гласила”, що автор має талант, але сам рукопис “вимагає багато обробки, а головне – достотної зміни поглядів на багато деяких питань”, а посольство України взагалі відмовило у видачі документів на в’їзд до України.\nРазом із зрозумінням неможливості повернення на Україну прийшло й усвідомлення злочинної суті більшовизму, що згодом виллється у болюче: “… Хто вірить у большевизм – є свідомий злочинець проти себе самого, своєї родини, свого народу. Хто толерує большевизм, є дурень. Хто надіється, що большевизм зміниться, – ідіот. Большевизм є зараза. Де він ступає, там смерть”.\nПогляд спрямовувався на Захід. Він не міг залишатися з людьми, “які не потрапили сформувати норм вищого рівня… замкнулися в колі найнижчих інтересів і лишень віками безсило нарікали на якусь абстрактну долю, яка ніби завинила в їх становищі”, не міг, бо “рабом є не тільки той, що кориться, а й той, що неволить до покори”.\nСам письменник думав інакше: “Ніхто і нічого нам не завинив! Завинили ми самі! Завинив передусім я! А тому я мушу знати чому. І питати там, де є відповідь”. На цьому моментові учитель повинен також особливо наголосити: юнак шукає причин невдач насамперед у собі. Це був погляд нового покоління, яке прагнуло конкретної дієвої праці, яке шукало конкретних відповідей на конкретні запитання. Гадаємо, такий підхід, такий приклад буде корисним для старшокласників у час їхнього громадянського змужніння.\nВідбувши за вироком німецького суду 3 тижні ув’язнення за нелегальний перехід кордону, Улас Самчук працює візником у багатого поміщика в м. Бойтені на Горішньому Шлезьку. Навчає згодом польської і російської мов дітей директора місцевої гімназії і сам навчається. У 1928-1929 роках – у Бреславському (теп. Вроцлавському) університеті, згодом переводиться до Праги в Український Вільний Університет, повний курс гуманітарного факультету якого закінчує 1931 року.\n“У житті кожної людини є час і місце, що. творять вісь її буття. У моєму житті таким місцем була Прага і час, у ній прожитий”. Тут він зустрівся з О. Стефановичем, О. Лятуринською, Л. Мосендзом, О. Ольжичем, О. Телігою, тут перебували Д. Дорошенко, О. Олесь, Наталена Королева, тут кувався новий світогляд, народжувалася нова література, найяскравішим проявом якої стала “празька школа”, тут були написані “Волинь”, “Марія”, тут зміцнів і скристалізувався його талант, остаточно сформувалася духовна особистість письменника. Сформувалась “у гурті покоління Крутів, Базару, Листопада, Четвертого Універсалу”. Це покоління вірило в ідею, в її дієвість і здійснення, вірило в перемогу. Мета, воля, віра – було їхнім кредо. “Я не належав до породи пристрасних політиків, але силою фактів був втягнутий в цю атмосферу молодих людей, яким здавалося все можливим і які майстрували фантастичні плани свого майбутнього”.\nВажким ударом для юнака став розкол на “мельниківців” і “бандерівців” Організації Українських Націоналістів, сили, яка об’єднала, згуртувала емігрантів навколо, ідеї боротьби за незалежну Україну. До нього приходили агітатори, розповідали про нездатність до боротьби старого проводу, очолюваного Андрієм Мельником, намовляли пристати до бандерівців. “Повний скепсису, протесту, невдоволення”, він залишається “на старих позиціях”. Тут більшість старих друзів, тут Олег Ольжич, “друг, колега, брат” (одного разу вони справді побраталися), а найголовніше – він принципово не приймав ідеї розколу, розбрату, вбачав у цьому прояв властивого українському національному характерові індивідуалізму, групівщини, “кочубеївства”, “махнівства”.\nПізніше письменник вступить у полеміку з Д. Донцовим, під впливом якого перебувала “празька школа”, і відстоюватиме “теорію синтезу” інтересів, прагнень, ідей, перевагу свідомої мети над сліпим волюнтаризмом.\n“Тепер хай цілий світ знає, що український народ на всіх своїх землях дозрів, щоб переняти керму своєї державності у власні руки… Раз і назавжди ствердив наш народ свою дійсну волю, і держава, що її наш народ створив, буде тією волею керуватися” (“Сталося”).\nПотрапивши до угорської в’язниці і чудом вирвавшись з неї, письменник врешті знову опиняється в Празі.\nБезробітний. Згодом тимчасова праця світлометником, рахівником, міряльником високо в горах. Удень – теодоліт, ввечері – книги Клемансо, Бісмарка, Бюлова. Час спогадів і політики. Знову Прага… Знову будні.\nПоряд з ним дружина – Марія Василівна Зоц. Вони були різні за вдачами, інтересами, фахом. Але доля примхливо звела його одного разу з “молоденькою дівчиною з сірими схвильованими очима, з наснажливою, пристрасною мовою”, яка приїхала з УРСР до брата-емігранта.\nВразлива, а заразом раціональна натура, людина надзвичайної сили волі, ініціативи, працездатності, вона здійснить свою мрію – вивчатиме фармацевтику, працюватиме в аптеці, здобуде чеське громадянство (річ на ті часи абсолютно неймовірна).\nАле, пов’язавши, освятивши і скріпивши два серця “майже якоюсь містичною силою дуже глибоких емоцій, любові, пристрасти”, ця ж доля і розведе їх, заповівши йому довгі роки чужих доріг, а їй – повернення на Україну. Але тепло цього почуття залишиться з ними впродовж усього життя.\nЇй він присвятив перші видання “Волині”: “Тій, що першою читала цю книгу, що її переживала і любила,- Марії Зоц з пошаною присвячую. Автор”.\n“Улас виїжджав (подорожував – А. Ф.) майже у кожне місто: і по Європі – у Париж, до Риму, і, особливо, на Закарпаття. Я не могла покинути роботу, з ним була тільки раз, коли захворіла на запалення легенів, в 1932 році на Закарпатті… Ми зійшли на самий верх Говерли… далеко-далеко видно… і на Вкраїну, і кругом. Постояли так, а в серці щось аж щемить – хочеться на Україну. Як сильно хотілось на Україну!.. Але куди ти підеш?..”;\n“… (з родиною) рідко переписувались. Як правило, обмінювались вітаннями – на Різдво, на Великдень. То вислали фотографію, він їм теж. Федот, Василина – не пам’ятаю, щоб писали. По-моєму, найбільше листувався з Григорієм (двоюрідний брат, замучений НКВС за зв’язки з ОУН – А. Ф.)”;\n“Уласа всього забирало писання. То була його основна праця, яка не давала ніякого прибутку”;\n“Працював не регулярно. Коли на нього находив екстаз роботи, натхнення, то він не вставав днями, був просто упитий, п’яний тією роботою. А коли все проходило, – кудись ішов, з кимось розмовляв”;\n“Перші книги Уласа наше оточення, літератори, мистецькі кола сприйняли гарно, особливо молодь. Хоча було і упередження, от хоч би з боку Олеся”.\nЗа свідченням Марії Василівни, Улас Самчук любив славу, “тішився тим, що став популярним”. Хоча працював, звичайно, не тільки заради слави, рухало ним “щось більше”. Марія Василівна згадує, як “сходилися друзі, говорили, що потрібно виплекати такий тип української людини, як от Матвій у “Волині”. Щоб вона боролася, дерлася за своє, щоб це не були люди, які б корилися чужому ярму і хилили голову. І ще. Напевне, все життя ним рухала ідея обов’язку, усвідомлення того, що він мав талант і мусить його посвятити своєму народові”. Вона любила всі його твори. В дитинстві Марії з однойменного роману впізнавала своє дитинство, але від присвяти цієї книги собі відмовилась, і тоді з’явилась відома нам присвята: “Матерям, що загинули голодною смертю на Україні в роках 1932-1933”.\nЩо ж дав Самчукові Захід? “Передусім я виразно зрозумів, що свобода – це творення вищих і найвищих форм життя, це моральна незалежність духа… Вільний тільки той, що перемагає хаос. В дусі, в мисленні, в діянні… ” Захід допоміг йому виразніше побачити своє місце на землі, порівняти бачене і чуте в Україні з тим, що довелося побачити й почути в Німеччині, Чехословаччині. Найбільше тому імпонували дві речі: повага до людини і дух неспокою, дерзання, притаманні окцидентальній Європі, “… люблю Захід, Європу, її світ, її культуру і засадничо перебуваю в її атмосфері, дарма що в плоті й крові належу до її сходу. Сковородинське “не шукай щастя за морем” чи навіть “а ви претеся на чужину шукати доброго добра” (хай Тарас вибачить) мене не переконують, бо мені більше імпонують пристрасті Марка Польо, Колюмба… , ніж пристрасті “ставка, млинка, вишневого садка”,., моїм ідеалом є клясичні греки, вчорашні брити і сьогоднішні американці. Хотів би, щоб Україна вирвалася з мінімалістично-пасивного, солодко-елегійного, невтрально-споглядального наставления і набула трохи динаміки драматизму, шорсткості прози, тверезості математики… “.\nЗахід їх не чекав, Захід прихід їхній не вітав, він їх майже не помічає. Але це не бентежило: “Ми були поколінням Крут, Базару, Листопада, Четвертого Універсалу… Ми готувалися до “великого зриву”, жили “духом героїчного минулого” – історичного козацтва, античної Греції, клясичного Риму, Європи окциденту… У нас не було приватних інтересів, невтральних розваг, побутових проблем, навіть справжніх мешкань, ми перебували мов би на двірці і чекали, коли виб’є” наша година і заграє сурма”, щоб “рушити у похід і перемогти”. У них була “МЕТА, у них була ВОЛЯ, у них була ВІРА”. Вони хотіли і вміли вчитися.\nІ вони рушили. З початком війни у 1941 році похідні групи ОУН (як бандерівців, так і мельниківців) прийшли на Україну, “… та земля – наша земля, там нас хочуть бачити, і Ми там хочемо бути, і ми там будемо… нікого не питаючи”,- передасть пізніше Улас Самчук настрої тих днів.\nРазом з Оленою Телігою, нелегально, вбрід через річку перейшовши кордон, ступає він на українську землю. “Ми… спонтанно кинулись у гарячі, міцні обійми. Наші серця схвильовано билися, наші очі захоплено горіли. Ми ж були на українській землі! На Україні!”\nУ серпні 1941 року Улас Самчук прибуває до Рівного, де стає редактором газети “Волинь”, ініціатором видання якої був Степан Скрипник (згодом патріарх Мстислав).\n“… насторожені, хвилюючі дні виняткового в історії світу часу. Біля нас і в нас руїни… Ми розбиті, розкидані, приголомшені… Хотілося б, щоб газета була максимально своя, не лише мовою, але й змістом, щоб вона щось казала, за щось змагалася, відстоювала якісь інтереси”.\nУ місті знайшлася частина довоєнної друкарні, чималі запаси паперу, потрібної кваліфікації кадри, приміщення. “Перша справжня газета на території окупованої України, видана незалежними силами і засобами”, почала свій шлях до людей 1 вересня 1941 року. “… Ми мали в руках важливий, справді живий орган друку, безпосередній контакт з найширшими масами, які горіли бажанням почути від нас слово. Стільки років казьонщини, штампованої балаканини, сірої пропаганди, нещирої патетики. І раптом щось інше, безпосереднє, щире, кольоритне. Все, що ми писали,- писали від глибини серця і глибини потреби, і читач це відразу відчував”.\nЗвичайно, віддавалося “кесареві – кесареве”: вміщувалася офіційна німецька хроніка, німці забороняли писати про українську державність, міжпартійні (між ОУН-мельниківцями і ОУН-бандерівцями) справи, газета не могла проводити незалежну від окупаційної влади лінію, але залишалися ще теми налагодження господарського, культурного життя, а головне – “піднесення рівня свідомості – інтелектуальної, культурної, політичної”. Потрібно було перш за все позбутися інфантилізму, почуття меншовартості, вихованих роками радянської влади.\nПерший номер “Волині”: передовиця “За мужню дійсність”, автором якої був Улас Самчук, його ж стаття “Завойовуймо міста” і репортаж “Сян”, ілюстроване есе Ніла Хосевича “Про графіку”, розвідка о. Юрія Шумовського про охорону мистецтва й пам’яток, відділ Демо-Довгопільського “Фізичне виховання”, огляд преси, дописи, інформація з місць, хроніка. Тираж – 12 тисяч, їх буквально розхапали тут же на вулицях. Редакція заповнилася замовниками з інших міст, сіл. Протягом 29 місяців існування було випущено більше 7 млн. примірників з періодичністю один, а з жовтня 1941 року – два рази на тиждень. Середній тираж газети – 30 тис. примірників, максимальний (у січні 1942 року) – 60 тисяч. На її сторінках друкувалися Євген Маланюк, Юрій Горліс-Горський, Олена Теліга, Олег Штуль.\nЩоб зрозуміти значення “Волині” для окупованої України, досить прочитати назви статей, які друкувалися на сторінках газети (“Більше ініціативи”, “Свідомо жити”, “Наше село”, “Наша школа”, “Ясно й одверто”, “Шевченко”, “Київ”, “Війна і ми”) та кілька уривків з них:\n“Розбудова України й організація українського народу – ось основне гасло нашого часу… І не отаманщина. А праця, солідарна, творча, будуюча і організуюча праця. Праця всього народу, праця кожної творчої одиниці” (“За мужню дійсність”); “Наша ціль дуже виразна. Витримати морально, не випустити з рук ініціативи у справах, які торкаються нас безпосередньо… ” (“Ясно і виразно”).\n“Сьогодні кожен народ хоче жити… Пристрасно, сильно жити. Жити за всяку ціну. Хто тепер цього не розуміє, той рано чи пізно вийде жертвою власної. недалекоглядності. Всі мусять чутися дійсно ковалями власного життя, бо інакше рано чи пізно повернеться те саме, що вже не раз диктувалося історією і “Хто підніме меч, від меча і згине” (“Піднятий меч”).\nУ “Волині” з’являються репортажі У. Самчука, написані на основі вражень від поїздок по Україні: “Крізь бурю й сніг (Репортаж з поїздки до Києва)” (1941 p.), “У світі приблизних вартостей” (1942 р.), “У світі упадку та руїни” (1942 p.).\n“… ще ніколи не сталося так, щоб нас хтось скреслив… Народ України був, є і вічно буде… “,- звучало в статті “Так було, так є і так буде”, за яку в березні 1942 року Уласа Самчука було заарештовано. Умовою звільнення, завдячуючи заступництву впливових німецьких друзів, стала співпраця в Німецькому Пресовому Бюро (ДНБ) – щотижневе не менше двох дописів неполітичного змісту за самостійно обраними темами. Вибирати або відмовлятись не випадало.\nГазета існувала ще майже два роки (до початку 1944 p.), але все більше і більше ставала рупором німецької адміністрації. У тих умовах по-іншому й бути не могло, тому свій відхід від “нової” “Волині” письменник сприйняв із полегшенням, а роботу останнього року в ній назве пізніше псуванням паперу із службових обов’язків.\nУ роки війни “Волинь” була не одинока. В обласних і навіть у багатьох районних центрах виходили українські газети. Широко знаними по всій Україні були “Українське слово” (Київ, ред. І. Рогач), “Літаври” (Київ, ред. О. Теліга), “Український засів” (Харків, ред. В. Домонтович (Петров). Вони систематично інформували населення про найважливіші події, формували громадську думку, національну самосвідомість.\nНа Україні Улас Самчук зустрічає в ці буремні дні і свою майбутню дружину – “делікатну, філігранну, з великими карими очима” Таню Чорну-Прахову. Талант актриси, сценографа, монтажу… Знання літератури, малярства, музики… Співпраця з кінорежисерами Савченком, Кавалерідзе, Довженком (роль у фільмі “Земля”). Вона пройде з ним усі важкі дороги війни, повоєнного лихоліття, еміграції, ділитиме до останніх днів радощі й труднощі, сподівання й розчарування (померла Тетяна Федорівна Чорна-Прахова у 1990 році, похована поруч з Уласом Самчуком у Торонто).\nЗаснований у грудні 1945 року в німецькому Ашафенбурзі Мистецький Український Рух (МУР) поставив завдання “у високомистецькій досконалій формі українського слова служити своєму народові і тим самим завоювати собі голос та авторитет у світовому мистецтві”.\nОдним з організаторів МУРу (поряд з Ю. Шерехом, І. Багряним, В. Домонтовичем, Ю. Дивничем), його ідеологом та незмінним головою став Улас Самчук. Це була спроба об’єднати письменників на грунті безпартійності, солідарності, толерантності. Видавався збірник та альманах “МУР”, на з’їздах обговорювалися нові твори, шляхи розвитку української літератури, проблеми прози, драматургії, поезії.\nСаме в цей період У. Самчук формулює свою вимогу “синтезу мислення”, сприйняття світу як основи дії. Цю вимогу він відстоює як у самому МУРІ, так і в дискусіях з Д. Донцовим, заперечуючи нетерпимість, авторитарність ідеології “чинного націоналізму”.\n“Надходить час, коли ми мусимо стати громадянами, членами суспільства, членами нації, повірити в себе як у живу дійсність… всі ми сьогодні однакові націоналісти… “\nПозитивне настановлення до історії, бо “коли ми не віримо минулому, ми не певні, чи зможемо виправдати наше сучасне”, позитивне настановлення до думок, з якими не згоден, сприйняття всього позитивного, що є в тих, з ким ти сперечаєшся, вміння піднятися над власним чи партійним заради великої справи – це єдиний шлях до великої мети – України – такою була позиція Уласа Самчука.\nУ Канаді Улас Самчук – один із співзасновників часопису “Наш вік”, мистецького об’єднання українських письменників “Слово”, він бере активну участь у згуртуванні волинян Канади та США, діяльності товариства “Волинь”, Інституту Дослідів Волині, відродженні давніх звичаїв та обрядів, поширенні їх серед молоді, утвердженні думки про самобутність української культури.\nПисьменник допомагає збирати кошти на видання книг про історію Волині, праць Івана Огієнка, Степана Килимника. До 50-річчя капели бандуристів ім. Т. Г. Шевченка укладає її літопис, пише розділ до книги про кобзарство України. З’являються численні публікації в газеті “Свобода”, “Альманах”, “Літопис Волині”, нові романи, спогади та мемуари.\n9 липня 1987 року Улас Самчук помер. Свої невеликі заощадження він передав на видання чергового номера альманаху “Слово” та на спорудження музею-архіву. Ще за життя була випущена ювілейна марка з портретом письменника. В м. Торонто на громадських засадах існує музей Уласа Самчука. У 1994 році в дар Україні було передано його архів.\nВ Україні видають твори письменника, бібліографія наукових досліджень його творчості налічує більше сотні назв, проводяться конференції, вечори пам’яті, ім’я і слово Уласа Самчука починають нове життя в незалежній Україні.\nЯке блаженство і який то біль\nПОГЛЯД З ВІДСТАНІ: “ВОНИ” І “МИ”\n– А що ж таке “національний характер”? Який він в українців? І хто з письменників, на наш погляд, найвдаліше відтворив його?\nУчні пригадують відоме їм з минулих уроків і послухають, що про це писав У. Самчук, що він найбільше цінував і що засуджував у національному характері.\nТочністю і влучністю відзначається Самчукова характеристика інших народів. “Чехи імпонували рівнем культури, розвиненим почуттям національної свідомости і дисципліни”. На все життя запам’яталася їхня гордість походженням, бережне ставлення до своєї мови (навіть у третьому поколінні чехи, які осіли на волинських землях, розмовляли між собою виключно по-чеськи), культура, розум, такт, вміння господарювати. Саме з них радив брати приклад батько.\nЗ болем говорить письменник про шовінізм поляків, який, окрім того, що був піднятий до рівня державної політики, ставав ознакою і польської ментальності. Він мав унікальні прикмети. Навіть у дні війни “вони вважали за смертельний гріх заговорити з нами нашою мовою”. І все ж таки комплекс вищості, який був визначальним у ставленні поляків до українців, дуже відрізнявся від такого ж російського комплексу. Дві найголовніші причини цього називає письменник: одна з них корениться в ментальності росіян (“месіянство і неконкретність”, “засадничо містична вдача”, при якій легше в щось вірити, аніж щось знайти”), друга – в орієнтації росіян не на Захід з його раціоналізмом, цінністю людини і всього, що їм належить, в т. ч. й приватної власності, а на Схід, де був один володар, один господар, який визначав уклад життя всього народу (“… політика Москви наскрізь музейна, від неї на милю несе Іваном Грозним з ідеалами Чінгісхана”). Саме (і тільки!) на такому грунті міг прийнятися і зрости більшовизм.\nЧому ж українці, маючи перед собою позитивний приклад народів Західної Європи, не скористалися ним? В українській душі, підкреслює письменник, домінує “ліризм серця і матерії” (і це знаходить вияв у всіх формах духовного життя, в т. ч. і в мистецтві). Водночас саме перевага почуттєвого над раціональним, брак вольового, “драматичного, динамічного, гострого… зачіпного і агресивного, брак темпераменту і гостріших дерзань” є перешкодою для сприйняття Заходом цього мистецтва, як і української людини загалом. Так само “кочубеївство”, “махнівство”. Називаючи українців “гордою козацькою расою”, письменник наголошує на роздвоєності української душі “між хаосом і космосом”, між Заходом і Сходом, “між молотом і ковадлом”.\n“МИ” – ВТРАТИ\nДругою визначною причиною є віки соціального й духовного поневолення, коли знищувалися найініціативніші, найактивніші, з позитивним настановленням до життя представники нації, а століття боротьби за біологічне виживання виробили з тих, хто залишився, “не зовсім окреслену масу”, для якої поняття ідеї, ідеалу були чимось далеким і незрозумілим.\nІ чи не найбільшим злом стали експерименти більшовизму. Позбавивши людину приватної власності, система підірвала в людині “потребу самостійної ініціативи, зводячи все до інтересів дрібного щоденного побуту в боротьбі за хліб, за речі, за мешкання, за місце в черзі”. Почуття меншовартості, породжене матеріальною нуждою та соціальною безправністю, посилювалося широко пропагованою теорією про вторинність усього українського, активною денаціоналізацією. З гіркотою пише У. Самчук про позбавлену власної гідності, самоповаги, уваги до себе, своїх коренів, славних одноплемінників українську людину. “Ніяких дат, ніяких конкретних, інтимних зарисовок, нічого особистого. Цим ми відрізняємося від європейців… Інколи не знаємо про людей абсолютно нічого, ніби це було за часу автора “Слова о полку Ігоревім”. … На нашій мові це зветься особистою скромністю”. Саме денаціоналізація,- підкреслює письменник,- “забрала не лишень рідну мову, але також живу душу, зруйнувавши характер, викрививши почуття і затьмаривши свідомість”. Це “страшна виразка… Вона паралізує саму субстанцію людини: її свідомість. А без свідомості це лиш порожня форма, без змісту”.\n“Поспішно, на бігу”, прагнучи “залишити документ доби, якої був свідком”, нотує письменник побачене й почуте на Східній Україні. Одинокі, відокремлені від світу, “ні кола, ні загорожі, ні деревини, інколи з причепою, інколи без, але завжди старанно обідрані і зразково занедбані” оселі; неймовірно занедбане… Байкове кладовище із знищеними могилами, похиленими загородами і хрестами, засохлим бадиллям бур’янів, купами кінського гною; “обдряпаний, обколупаний, обгризений, поржавілий, з вибитими вікнами і поламаними хрестами” собор у Житомирі. “Цивілізація вмирає не на Заході, вона вмирає в Житомирі”,- з болем пише У. Самчук. Навіть атмосфера тут – “поржавіла, сіра, запорошена”. Ця атмосфера наклала свою видиму печать і на людей: “Зникла свіжість, відвертість, певність. Здавалося, що вони тільки що вийшли з довготривалого ув’язнення”.\n“Коли ми хочемо зрозуміти якусь епоху,- двічі наводить письменник слова Ортеги-і-Гассета,- то першим нашим питанням має бути: хто правив тоді світом?” Більшовицьке ж панування ніколи не було наслідком природного волевиявлення народу, визнанням авторитету партії. Це була насиллям, хитрістю, настирливістю, зброєю, поліційною системою утримувана влада. Проголошене “Кто бил нічєм, тот станет всем” покликало до життя тисячі тих, “кто бил нічєм”. І не тільки, і не стільки через відсутність умов для самовияву і самоствердження, скільки через відсутність для цього здорового глузду й твердої волі. “Панувало повне “ніщо”. Нігілізм, від якого це явище відходило, став “кліматом життя”. Ініціатива, творче ставлення до життя були небезпечними: у їхньому світлі проявилося б справжнє обличчя тих “ніщо”. Тому – ешелони непокірних у Сибір, мільйони покірних – у колгосп. Господарство перестало бути тим господарством, яке вимагало здорового глузду й працьовитих рук. Воно все більше нагадувало “складний, тяжкий, виповнений забобонами ритуал”. Це був культ, і “як кожний культ, він засадничо вимагав ентузіязму, фанатизму, жертви, але не логіки й розуму”. “Російська система господарства, колись кріпоснича, а тепер колгоспна, позбавляла маси можливости вияву своєї ініціативи. А в господарстві пасивні маси – це лише зайвий небезпечний тягар, який рано чи пізно потягне корабель держави на дно”.\nДесятки томів Маркса-Енгельса-Леніна, в яких обгрунтовувалася система, виявилися пустопорожньою утопією. Економіку, першу, за словами У. Самчука, після політики й культури, основу держави, може створити лише народ. “Весь народ. Кожна його одиниця. Не партія, не плянувальне бюро, не резолюції державних органів, а воля, ідея, ініціатива кожної живої і діючої одиниці всього народу”. Відібравши ініціативу, волю в “творчих одиниць”, система передала їх “нетворчим бюрократам”, а позбавивши одиниці власності, створила з них пролетаріат, який, як відомо, не має нічого, навіть батьківщини, якому нічого втрачати і яким найлегше, на відміну від селянина, керувати. Слова, що народ є власником держави, так і залишилися словами. Наслідки – відомі. “… Людство майбутнього, з перспективи часу і простору, виділить цей період своєї минувшини як приклад великого затемнення людини в людині”,- з гіркотою констатує письменник.\n“МИ” – ВІРА\nІ все ж У. Самчук вважає, що “у своєму корені цей народ живий і здоровий”. Письменник переконаний, що “наш народ культурно і господарсько може дуже швидко відродитися і догнати у цьому відношенні народи Заходу”. Віки неволі виробили в народу не лише рабську покору, а й бунтівливий дух. А “денаціоналізація – це образа гідности народу, чого народ ніколи не дарує”. Ознакою живого українського духу називає У. Самчук релігійність українців, що проявлялася як жива і діюча сила, “стихійний протест проти індивідуальної несвободи, як… шукання протекції і оборони у небесної сили проти гніту сил земних” і як природний гін до релігійного вияву людини взагалі”.\nНе до кінця знищена і національна самосвідомість українців. Будучи “плеканою і загостреною” на Заході, вона збереглася і на Сході, особливо серед сільського населення, яке було і залишилося національне сильним “з кореня, з духу, з традиції”.\nТому фундаментальним питанням, яке потребує конкретної відповіді, є пошук шляхів допомоги народу, пошук доступу “до вразливих і замкнених місць душі нашої людини”, ліків для її душевних ран. Увага до особистості, розвиток особистої ініціативи – ось шлях відродження української людини. “Колективна воля – обман, фікція. Це поле попасу для демагогії і ледарства. На місце колективу має бути поставлене суспільство, тобто збірнота вільних одиниць, об’єднаних інтересами одиниць, а тим самим і інтересами цілості суспільства”. Така настанова відповідає українській ментальності і при наявності сильної провідницької індивідуальності український народ підніметься з колін.\nУлас Самчук не безсторонній спостерігач. І на цьому також має наголосити учитель. Руїна, яку він бачив “біля нас і в нас”, викликає біль. І сором. “Соромно за нас, за наш світ, за більшовизм, за Леніна, за Маркса. Хотілося в когось просити вибачення, до когось апелювати… Здавалося, як легко було з нашої людської маси зробити людей, народ, націю… Але на місці цього та тотальна, універсальна духова і фізична руїна. Кому і для чого це потрібне?\nІ це ж не тільки Запоріжжя, Дермань… Це ціла Україна, весь “союз” республік, весь народ, група народів. Всі війни, голоди, недороди, посухи, зриви, саботажі, невиконані плани, кари, заслання, вигнання! Нічні вивози, істерія пропаганди, органи безпеки. Для кого і для чого все це потрібне? Щоб отак виглядало оце квітуче колись гніздо – Запоріжжя?\nМені соромно. Перед цілим світом соромно. Перед історією. Перед розумом і логікою. Чому ми найкращих наших людей знеславили, покарали, вигнали? За їх розум, за їх ініціативу, за їх труд. Чому віддали життя в руки ледарів, бідних духом, хворих і немічних? Яким треба було помогти, але яким не можна було віддавати в руки керма правління… “. Цей сором також викликав потребу діяти. Боротися за кожну українську людину, будити її душу, приспану національну свідомість, показувати народові його самого й місце, яке він повинен зайняти у світі. Цьому присвячене все життя, вся творчість Уласа Самчука. І як редактор газети “Волинь” в окупованому Рівному, і як один з організаторів Мистецького Українського Руху в повоєнній Німеччині, і як публіцист, і як письменник він вважав це своїм найпершим обов’язком перед власним народом. Не чекаючи похвали, не сподіваючись на лаври, дбав про народ, бо вірив у його будучість: “Ми вложені творчою силою у течію космосу, як мандрівна невблаганність життя… Що буде далі?.. Одного разу ця війна скінчиться, і люди, що ще виживуть, – будуть жити далі. Одні будуть зватися переможцями, а інші переможеними. Ми не належимо ні до тих, ні до інших. Ми займали на цьому форумі особливе місце, ми мали своє завдання, ми змагалися за нього, і віддано, і чесно, і це завдання на цьому не скінчилося. Наше особливе місце залишається за нами далі. Без огляду на час, на місце, на умови”.\nТак можна завершити розповідь про Уласа Самчука – людину, громадського діяча, письменника, а насамперед – вірного сина України.\nДомашнім завданням для учнів, буде написання письмової роботи “Духовний світ Уласа Самчука – який він?” чи підготовка відповідей на запропоновані на початку уроку запитання.\nПрограмою з української літератури, підготовленою Інститутом педагогіки АПН України, передбачено вивчення творчості Уласа Самчука в сьомому та восьмому класах: 7-ий – уривки з роману “Куди тече та річка” на уроках з позакласного читання; 8-ий – уривки з роману “Війна і революція” текстуально.\nНа вивчення уривків з роману У. Самчука “Куди тече та річка” (розділи “Великий похід”, “Будні”, “Там, де казка родиться”, “Така земля”) відводимо в сьомому класі 2 години:\n1-ий урок. Біографічні відомості про письменника. Мета й завдання вивчення твору. Робота над змістом розділів “Великий похід”, “Будні”.\n2-ий урок. Робота над змістом розділів “Там, де казка родиться”, “Така земля”. Підсумовуюча бесіда за змістом усього твору.\n– Сьогодні,- розпочинає учитель перший урок,- ми ознайомимося з надзвичайно цікавим твором надзвичайно цікавого письменника. Твором, який відсилає нас до наших джерел, примушує задуматися над тим, звідки й коли починається людина, чому вона виростає такою чи іншою, що сприяє чи перешкоджає цьому; для чого живе людина, якими законами вона повинна керуватися в житті, аби не збочити, не помилитися, не загубитися в цьому непростому світі.\nПисьменник цей – Улас Самчук. А твір, який ми вивчатимемо, – “Куди тече та річка”.\nЗавдання наше – спробувати зрозуміти духовний світ письменника та його героїв: що їх цікавить у житті? чого вони прагнуть? для чого живуть? що цінують? як ставляться до себе, своїх рідних і близьких, свого краю? чому вони такі, а не інші?\nI. Улас Самчук – “великий Учитель свого Народу”:\n1. Доля України й українського народу на сторінках Самчукових творів.\n2. Розказати народові правду про нього самого – легко це чи важко?\n3. Чому Улас Самчук не став Нобелівським лауреатом?\nII. Хто ж він – Улас Самчук?\n4. Юність: жити – це боротися.\n1. Якими є найперші враження, найперші спогади з дитинства Володька? Чому письменник вирішив розпочати роман з опису роботи, яку виконує батько?\nПраця – основа життя людини. Працюючи, вона виконує Божу заповідь (нехай учні знайдуть і прочитають її), забезпечує своє матеріальне існування, працюючи (і на цьому потрібно особливо наголосити!), людина утверджує себе як особистість. Таким є батько Володька, в якому ми без труднощів упізнаємо батька самого письменника: важкою працею він досягнув заможності, довівши, що людина сильніша за обставини, досягнув, утвердивши себе, своє ім’я, завоювавши непохитний авторитет і повагу не тільки в своїй родині, а й серед односельців.\nУчні назвуть розум, сором’язливість, допитливість малого, а учителю слід подбати, аби не пройшла непоміченою ще й така надзвичайно важлива для формування характеру (особливо українського національного характеру!) риса, як цілеспрямованість – одна з основ формування сильної волі.\n– Якими рядками можна це підтвердити?\n– “Перед ними виразна мета, і досягти її вони будь-що-будь мусять… “\nПерша причина, що лежить на поверхні, – природна допитливість хлопчика. Друга, яку також неважко помітити,- малий дорожить довірою брата і боїться її втратити. Але є й інші, глибші причини, до розуміння яких повинен підвести учнів учитель. Маємо на увазі, по-перше, такі моральні чесноти, як дотримання слова, відповідальність, порядність, самоповага. Вони закладаються ще в дитинстві і є основою буття людини, критерієм її оцінки. Це розуміє, знає вже малий Володько. Цього ж він вчить свого меншого брата. По-друге, наголосимо, що саме цих рис – самоповаги, почуття власної гідності – так не вистачає українському національному характерові, і поведінка хлопчиків може бути гарним прикладом для наслідування.\nРазом з тим наголосимо, що божитися (всує поминати ім’я Господа) вважалося гріхом, і за це Хведот міг бути покараним. Отже, з самого малечку українська дитина виростала з розумінням добра і зла, гріха і покарання за гріх, виростала у світі, основи буття якого визначав Бог, Його заповіді, народна мораль.\n5. Назва першого розділу – “Великий похід”. Чи справді похід хлопчиків був великим? Який зміст вклав автор у цю назву?\n2. Як ви розумієте вислів “пустомел”, яким він називає діда Кошіля? Чому такі люди не подобалися Володькові? А які люди найбільше подобаються вам?\n2. Матвієві, для якого його чотирнадцять десятин – це “м’язи, нерви, кров”, під час оранки “нічого не болить”. Так стверджує сам Матвій. Чи автор? Кому належать ці слова? І чи можливо це?\n4. Прочитайте уривок від слів “На городі безліч праці… ” до слів “Бадьорого недільного ранку… “. Про що розповідається в ньому? Кому належать ці слова? А чи міг би їх сказати Матвій? Настя? Володько? Вивчіть цей уривок напам’ять.\n5. Чому, коли Володько слухає батька, в його уяві постають діди-велетні? Чому він такий гордий “своїм татом”?\n1. Чи сподобався вам уривок з роману і герої твору? Чим саме? Який епізод найбільше запам’ятався? Чому?\nУчитель внесе корективи відповідно до рівня підготовки учнів, місцевості. Незмінною, на наш погляд, повинна залишатися настанова: за допомогою роману, думок, міркувань, вчинків його героїв закласти емоційну основу духовного світу сучасного школяра – завтрашнього громадянина незалежної України.\nУже будучи зрілим майстром, У. Самчук писав: “Дитинство живе в людині від початку до кінця її життєвого кола, бо це найкраща частина її центру, вічно освіжаюча субстанція, яка утримує в чистоті й оптимізмі”.\nЯк домашнє завдання можна запропонувати семикласникам письмову роботу на тему “Подорож у дитинство” за таким планом:\nДві години відводимо на вивчення уривка з роману “Війна і революція” у 8 класі. Розпочинаючи роботу, насамперед попросимо учнів пригадати, що їм уже відомо про Уласа Самчука з 7 класу. Вступну бесіду на уроці побудуємо за планом:\n1. Улас Самчук – нова зустріч із старим знайомим:\nа) життєвий шлях автора “Волині”;\nА) доля і недоля українського народу на сторінках роману “Війна і революція”;\nб) Володько Довбенко – шлях із дитинства в юність.\n– Волею долі письменник опинився у вирі великих подій: перша світова війна – революція – громадянська війна… царська Росія – Українська Народна Республіка – Польща… російські війська – більшовики – вояки української армії – білополяки… Але ж і найбурхливіші події можна пересидіти, як герой поезії В. Самійленка, “на печі”. Улас Самчук цього не зробив. Він свідомо прагнув бути у вирі подій. Чому? І добре це чи погано: прагнути бути в гущі життя?”\nДля підлітків, у яких формується свідоме ставлення до життя, які саме співвідносять себе з навколишнім світом, утверджують своє “я”, такі запитання є надзвичайно актуальними.\nНа перше з них відповідей буде кілька: активне ставлення У. Самчука до життя зумовлене кількома чинниками: вроджені риси характеру (душевний неспокій, прагнення до нового, незвіданого); приклад батька, який не замикався тільки на особистому, а й турбувався громадським; прочитані книги, приклад письменників (Т. Шевченко) та їх героїв. Саме на цій основі формувалося життєве кредо майбутнього письменника: не коритися обставинам, боротися за право бути самим собою, бути корисним людям, рідній землі.\n– А хто ще з письменників прагнув. прожити і прожив життя так, як Улас Самчук?\nУчні назвуть імена Т. Шевченка, І. Франка, Лесі Українки. Так перекинеться місточок між Західною і Східною Україною, між XIX і XX століттями.\nУривками (зі спогадів “На білому коні” та “На коні вороному”, наведеними в розділі “Я тому письменник, що відчуваю обов’язок перед народом” учитель доповнить розповідь учнів про духовний світ письменника, а нагадавши зміст творів, проілюструє, як втілювалися мрії і прагнення У. Самчука в життя.\n– Яким же був Володько Довбенко, коли ми з ним розсталися? – переходить учитель до розмови про виучуваний твір.\nЦе і роздуми батька про радість праці на своїй землі: “Не люблю того спільного. На своєму хоч стань, хоч сядь, хоч покотом. Я тут пан… ” Це і розмови з учителькою:\n“- Хто були ті запорозькі козаки?..\n– Такі були воїни… На Дніпрі Січ свою мали і за землю руську та царя православного ляхів-єзуїтів та татар шаблями воювали.\n– А що то є Україна?..\n– То, кажеться, така область над Дніпром… Там десь коло Києва”.\n… Дорогами Волині котилася війна. Москалі… набір до війська… проводи… вісті з фронту, куди пішов і Василь, син дядька Ялисея. Школа… Книги… У переджнив’я вступили до села валки біженців. Зустріч з дівчинкою-“галіціянткою” відіграла виняткову роль у Володьчиному житті. Від неї він вперше почув про Шевченка, про те, що його рідна мова – українська, і що Пушкін, Лермонтов, Кольцов і Нікітін – російські, або московські, поети (уривок від слів “У ті самі дні… ” (с. 297) до слів “… У глуб десь” (с. 303.)\n3. Якою мовою навчалася дівчинка в школі? Що стало причиною суперечки про “рускіх” поетів? Чому Володько вперто захищав їх?\n4. Перекажіть епізод з “трьома копійками”. Як характеризує Володька його поведінка?\nСаме “Кобзар” приносить Володькові “нову віру”. І, може, саме він допоміг йому вистояти в ті дні, коли світ руйнувався “до основанья” тими, хто проповідував свободу, мир, агітував за “землю – селянам”, а насправді убивав, грабував, нищив людську гідність, віру, мораль.\nЧерез “Кобзар” Володько приходить до Кащенка. Пізнає не тільки природу, мову, обряди, звичаї рідного краю, а й його історію. Він уже не тільки відчуває, він уже знає: “То була Україна. Так. Це Україна, його батьківщина, дивна й незнана земля… “\nНе всі розуміють Володька. Bін і сердиться, і співчуває своїм землякам, які “українцями ніколи не були” і тільки зараз тяжко і болісно приходять до свого імені, своєї землі, своєї історії. Вони найбільше хочуть землі, їм ще чужі слова “українська держава”. Вони вірять то петлюрівцям, то більшовикам, а здебільшого – нікому не вірять.\n“Тепер… землю відвоювати треба… Тепірка не перечекаєш… Я цілий свій вік лив за неї піт свій, а тепер сина післав, хай кров проллє, як треба буде”,- говорить старий Матвій.\nНа очах у Володька “росте новий народ”. Прокидається і змінює назву могутня раса – творець великої минувшини, великих імперій”. Зустріч з оборонцем рідної землі, оборонцем України, зустріч з сином і братом стала великим святом для всієї сім’ї (Уривок від слів “На другий день до Тилявки” (с. 505) до слів “… Сховався… ” (с. 508).\n1. Як письменник передає радість Матвієвої сім’ї від зустрічі з Василем? Знайдіть відповідні місця й зачитайте їх.\n5. Намалюйте словесно (а хто вміє, і фарбами чи олівцем) картину “Заповіт старого Матвія”.\n6. Перечитайте опис зовнішності Матвія. З ким порівнює його У. Самчук? Як ви гадаєте, чому?\nIII. Написати письмову роботу “А Україна жити буде… .” за таким орієнтовним планом:\n1. “В той час розгонисте в’їхав на подвір’я якийсь вершник”.\n5. “Ми є діти землі – нашої землі”.\nВи зараз читаєте: Я тому письменник, що відчуваю обов’язок перед народом (Улас Самчук) (курсова робота)\n« Твір на тему: Дитинство – запорука майбутнього


Влада Полтави надасть кожному медичному працівнику по 700 гривень, щоб зупинити тенденцію відтоку кадрів - Лента новостей Полтавы\nВиконком Полтавської міськради більшістю голосів ухвалив рішення «Про виділення коштів за Програмою соціального забезпечення та соціального захисту населення «Турбота» на 2019 рік. Один із пунктів програми передбачає виділити по 700 грн кожному медпрацівникові до Дня медика. З бюджету на це витратять 8 млн 171 тис. грн.\nЧлен виконкому Дмитро Бурмака запропонував виключити цей пункт із проекту рішення, щоб ці кошти направити на лікування дітей із рідкими хворобами, які потребують великих коштів.\nСекретар міськради Олександр Шамота відповів, що на прикладі своє матері, яка пропрацювала санітаркою, знає, що це важка праця. Тому цих рядових працівників потрібно підтримати.\nЗаступник міського голови Людмила Бойченко повідомила, що у Полтаві розпочалася тенденція звільнення медсестер та санітарок. Тому такі виплати, а також інші заохочувальні заходи міської влади повинні виправити ситуацію.\nПропозиція Дмитра Бурмаки не пройшла. Вона знайшла підтримку тільки у представників фракцій «Свобода» та «Самопоміч».\nПізніше Людмила Бойченко уточнила, що середня зарплата медсестри у Полтаві — 6620 грн, санітарки — 4930 грн. Після відрахувань на руки вони отримують ще менше.\nЩодо інших мотивацій медпрацівників, то іншим рішенням виконкому кращі працівники галузі отримають премії — 2040 грн кожному. Після сплати податків — це 1600 грн.


Американський футбол є одним із найвидовищніших видів спорту, який стрімко набирає обертів в Україні. У цьому переконалися всі гості офіційної презентації Української ліги американського футболу, яка відбулась у ТПП України.\nГеннадій Чижиков: в Україні повинно з’являтись якомога більше таких проектів, як Українська ліга американського футболу\n«Торгово-промислова палата України проводить багато міжнародних і вітчизняних заходів, пов’язаних із підтримкою українського бізнесу. Ми отримали унікальну можливість презентувати широкому колу людей такий, не зовсім звичний поки що для України, вид спорту як американський футбол. Бажаю нашій збірній досягти найамбітніших планів і виграти матч у американської збірної!» − сказав Геннадій Чижиков, президент ТППУ.\nАмериканський футбол в Україні на сьогодні − це вже 28 команд. Серед ігрових видів спорту в країні він утримує міцні позиції в четвірці лідерів за відвідуваністю, адже це не просто гра, а справжнє спортивне шоу. Збірна України розпочала свою історію з яскравого розгрому збірної Білорусі з рахунком 41:0.\n«Американський футбол − цікавий видовищний вид спорту. Він є міцним фундаментом дружби, співпраці, партнерства, важливим елементом дипломатії між Україною та США. Спорт потребує підтримки як бізнесу, так і держави. Ми намагаємось приділяти максимальну увагу розвитку спорту та підтримці федерацій в Україні. В багатьох розвинутих країнах спорт є індустрією бізнесу, заробляючи чималі кошти. В США велика частка спорту фінансується бізнесом. І ми сподіваємось, що ця презентація − початок, за яким підуть приклади плідної та прибуткової співпраці українського спорту і бізнесу», − сказав Микола Мовчан, заступник міністра молоді та спорту України.\nНа гостей чекала розважальна програма, у тому числі головний атрибут усіх ігор − виступ команд черлідингу, показ відеофільмів про розвиток американського футболу в США і в Україні, презентація команд, знайомство із головним тренером української збірної.\n«Ця презентація є важливим кроком у розвитку УЛАФ. Американський футбол сьогодні в Україні це не тільки формування нової субкультури, це також приваблива ніша для інвестування. Дякую всій команді Торгово-промислової палати України і особисто президенту ТППУ Геннадію Чижикову за співпрацю, за чудові ідеї і реалізацію цього проекту!» − сказав Максим Шило, президент Української ліги американського футболу.


Бізнесмен Адамовський закликав Гіллара Тедера закінчити миром 10-річний конфлікт навколо Sky Mall — останні новини — УНІАН\nБізнесмен Адамовський закликав Гіллара Тедера закінчити миром 10-річний конфлікт навколо Sky Mall\n11:22, 08 липня 2020\nВідомий український підприємець, співвласник одного з найбільших ТРЦ Києва Sky Mall Андрій Адамовський публічно закликав свого колишнього компаньйона, естонського бізнесмена Гіллара Тедера укласти мирову угоду і таким чином поставити крапку в 10-річному конфлікті навколо ТРЦ. Свою позицію Адамовський висловив в авторському блозі на "Економічній правді".\nБізнесмен нагадав, що в недобудований торговий центр вклав гроші у 2009 році. Його побудували, здали в оренду, але в подальшому виникла суперечка про ціни кол опціону і виходу Адамовського з проєкту. Крім спору про кол опціон та ціну, виникло питання про борги компанії. "Скай Молл", яка володіє нерухомістю, мала, крім банківських боргів, більше $100 млн боргу перед кіпрською компанією "Філгейт".\nОформляючи частку Адамовського в українській компанії, Гіллар Тедер повинен був перевести борг "Філгейт", який він контролював на 100%, на загальну компанію і передати Адамовському в ній 51%. Але Тедер так і не зробив цього. В результаті він програв арбітраж в Лондоні і Високий суд у Лондоні, де йому було наказано переоформити борг.\n"Надалі Гіллар Тедер програв всі господарські, адміністративні та цивільні процеси. Не один десяток процесів. Всього 114 судових рішень в Україні, 12 процесів на Кіпрі, 7 арбітражних рішень у Лондоні. Використовуючи фіктивних поручителів, коли який-небудь слюсар або укладальник асфальту нібито особисто своїм, безумовно чималим майном, поручався за 100 млн доларів, він заарештовував майно "Скай Молл" по всій Україні, включаючи суди Шепетівки та Жмеринки, порушував кримінальні справи в Україні, Кіпрі, Латвії, намагався влізти у мої суперечки з іншими партнерами по іншому бізнесу, включав політичний і адміністративний ресурс", - розповів Адамовський.\nУкраїнський бізнесмен пояснив, що його пропозиція до Тедера зводилася до того, щоб викупити разом у банку борги і об'єкт, продати торговий центр і розділити можливий прибуток. Останній раз на переговорах, починаючи з літа 2018 року, юристи з ним уже майже домовилися. За словами Адамовського, Тедер підтверджував всі домовленості, були зроблені юридичні документи. Але після Нового року він відмовився від мирової.\n"Я звертаюся з публічним закликом до Гіллара Тедера укласти мирову угоду. Це я роблю тільки тому, що втомився від бруду, який він виливає на моє ім'я, намагаючись зробити з мене рейдера", - підкреслив Адамовський.


Корисні матеріали по Бюджету участі | Немішаївська селищна рада\nБюджет участі 2018 Заходи селища Новини\nЛистопад 23, 2018 Грудень 17, 2018\nКорисні матеріали по Бюджету участі\nПрийом конкурсних заявок проходитиме з 26 листопада до 23:59 10 грудня 2018 року згідно з розпорядженням немішаївського селищного голови С.В. Замідри та затвердженого на сесії ради Положення про конкурс проектів «Бюджет участі селища Немішаєве».\nПлан реалізації Конкурсу:\n24-25 листопада 2018 Тренінг з проектного менеджменту\n26 листопада – 10 грудня 2018 Подача проектних пропозицій\n10-14 грудня 2018 Розгляд заявок конкурсною комісією та доопрацювання проектних заявок\nдо 17 грудня включно Публікація проектів для ознайомлення\n24 грудня 2018 Голосування за проекти та оголошення результатів\n1 січня – 30 листопада 2019 Реалізація проектів\nпротягом 30 днів з моменту закінчення проекту Звітування\nРозробка проектів, що подаються на Конкурс, здійснюється жителями, ініціативними групами та організаціями селища. Кожна особа може бути керівником тільки одного проекту, при цьому її участь та допомога у інших ініціативах не обмежується.\nКонсультацію з приводу написання проекту можна отримати за електронною адресою gr.budget@gmail.com або особисто в селищній раді (вул. Садова, 3).\nКонкурсна заявка має включати: проект заявки (паперовий та електронний варіант), підписні листи в підтримку ідеї (лист підтримки від мешканців з 25 підписами та, у разі необхідності, листи від партнерських організацій за підписом керівників). Перед подачею заявки рекомендовано надіслати остаточний варіант для перевірки на gr.budget@gmail.com.\nОбрання переможців відбудеться шляхом голосування мешканців селища Немішаєве.\nМаксимальна сума, що надається з селищного бюджету: 30 000 грн. Гроші надаються шляхом безготівкового розрахунку з підрядниками, що будуть надавати товари та послуги. Процес організації підписання договору покладається на ініціативну групу чи керівника проекту.\nПоложення про конкурс проектів «Бюджет участі селища Немішаєве».\nШаблон проектної заявки для заповнення.\nКонференція країн східного партнерства\nВідбувся тренінг з проектного менеджменту


Запорозька Січ - історичний проект -> Статті -> Власна думка -> Конотопська битва - мій погляд\nСтатті >> Власна думка >> Конотопська битва - мій погляд\nКонотопська битва - мій погляд\nКонотопська битва, 350-річчя якої помпезно відзначали на Сумщині, залишила в мене кілька думок. З одного боку всім відомо, що козаки розгромили Російське військо Трубецького, з другого боку - то були не запорожці.\nГетьман України Іван Виговський був призначений у серпні 1657 року на Чигиринській козацькій Раді. Але ж козаки добре знали звичаї, в ті часи гетьман мав обиратись на Січі і Виговський це добре знав, саме тому направив листа кошовому отамана Запорозької Січі Павлу Гоміну.\nВ листі Виговський натякав, що йому відомі звичаї і він готовий підкоритись Раді Січі в разі, якщо товариство обере іншого гетьмана.\nТа на Січі добре розуміли, що це лише дипломатичний хід. Проте козаки були невдоволені кандидатурою Виговського, бо знали про поновлення стосунків з польським королем Яном –Казимиром, точніше з його дружиною, пізніше це вилилось у Гадяцький договір.\nХоча декілька років назад все козацьке товариство у важкій боротьбі здобуло свободу від польської корони і сподівалось на продовженні політичної лінії Богдана Хмельницького його сином Юрієм.\nПро це запорозькі козаки написали в листі – відповіді – триматись політичної лінії Богдана Хмельницького, тобто проросійської, але вірність Москві запорожці розцінювали як альтернативу вірності Польщі – вони прагнули незалежності.\nВиговський полонив декількох самих активних запорозьких козаків, а також кошового отамана Якова Барабаша та стратив.\nВ 1659 році Виговський скликав вдруге Чигиринську козацьку Раду та оголосив війну Росії та Запорозьким козакам.\nА в 1659 році трапилась Конотопська битва, в якій запорозькі козаки виступили на стороні російських військ, тим самим проявивши певну послідовність в своїх політичних поглядах, адже саме ця політична лінія допомогла здобути свободу від Польщі під керівництвом Б.Хмельницького.\nШтучне посилення антиросійських настроїв призводить, до таких помпезних празництв Конотопської битви, місця здобування свободи українського народу. Проте ніхто не піддає анафемі Гадяцьку угоду, а навпаки популяризують її (про це свідчать білборди на околицях м. Гадяч). Замовчуються та не відзначаються - Битва під Жовтими Водами та Битва під Корсунем. Але це також славетні кроки історії в напрямку незалежності але від Польщі.\nНа мою думку, така однобока політична лінія - це шлях до радикального націоналізму, етнічної нетерпимості, що в сучасному космополітичному світі недопустимо.\n23.07.09 11:12 by admin


Безпека праці крізь життя: інтерв'ю з ювіляром Олександром Єремою | Охорона праці і пожежна безпека\nБезпека праці крізь життя: інтерв'ю з ювіляром Олександром Єремою\nНещодавно, 2 вересня 2018 року 60-річний ювілей відзначив головний державний інспектор відділу з нагляду в машинобудуванні та енергетиці Управління Держпраці у Сумській області Олександр Дмитрович Єрема.\nМайже чверть віку ювіляр присвятив захисту прав працівників на здорові, безпечні, гідні умови праці, гарантовані громадянам державою. За вагомий особистий внесок у становлення та розвиток культури охорони праці на підконтрольних підприємствах задля збереження здоров’я і життя працівників Олександр Дмитрович був нагороджений Почесною грамотою Сумської обласної ради, а також Грамотою Сумської обласної адміністрації.\nНародився він на Чернігівщині, утім свою діяльність у лавах державного контрольного органу розпочав у 1994 році на півночі Сумщини, у місті Шостка. Перші кроки професійного шляху були зроблені на посаді державного дільничого інспектора в енергетиці Сумської державної інспекції охорони праці в енергетиці Східного територіального Управління Держнаглядохоронпраці. Про професійний шлях у сфері охорони праці Олександр Дмитрович розповів із задоволенням.\n- Яким було Ваше дитинство? Чому саме охорона праці стала основою Вашої плідної трудової діяльності?\n- Ще з дитинства на шкільних канікулах я працював у колгоспі на випасці худоби, на зернотоку, заготівлях, на сінокосі. Досвідчені дорослі привчали нас робити безпечно, утім малечі ця наука давалася не легко. А от вже у період навчання в технікумі на виробничій практиці я брав участь у будівництві електроліній високої напруги в Одеській та Харківській областях. Тут був свідком декількох нещасних випадків, у тому числі зі студентом нашого технікуму. Звідсіля й перші серйозні поняття та роздуми про необхідність дотримуватися правил безпеки. Адже електромонтер, як і мінер помиляється лише один раз…\nТак по завершенню навчання розпочалася моя трудова діяльність. Значного досвіду з охорони праці я набув працюючи електромонтером, інженером на підприємстві електричних мереж, головним інженером з охорони праці в управлінні сільського господарства. Нажаль бачив реальні наслідки нехтування охороною праці, дуже часто, як позаштатний технічний інспектор обкому профспілки працівників сільського господарства, брав участь у їх розслідуванні. Потім знову повернувся в енергетику.\nНасправді до роботи в сфері охорони праці мене заохотив брат мого батька, який на той час працював у Запорізькому управлінні лісового господарства та був стовідсотково відданий справі захисту здоров’я працівників. Із урахуванням свого життєвого та професійного досвіду в 1994 році я перевівся з посади начальника служби розподільчих мереж та став державним інспектором Східного Управління Держнаглядохоронпраці.\n- Що для Вас виявилося найскладнішим на початку роботи в державному контрольному органі?\n- Перелаштуватися після роботи на виробництві на виконання інспекторських функцій. Не раз з’являлися думки все покинути, утім без боротьби немає перемоги. Із часом нова робота мене захопила, вона дала інший досвід на новому рівні взаємовідносин із керівниками та робітниками підприємств. На щастя набутий професійний досвід допомагав мені у процесі спілкування з посадовими особами підприємств в частині їх переконання щодо необхідності працювати безпечно. Значний вплив на мене мали розслідування нещасних випадків, особливо аварії на Шосткинській ТЕЦ у грудні 1994 року. Із семи членів спеціальної комісії лише я представляв орган державного нагляду. Дуже гаряче було працювати з такою місцевою командою. У цей час всі засоби інформації України розповідали про аварію.\n- Що для Вас головне в роботі?\n- Головне – це знання та досвід, характер і віра. Якщо в чомусь є сумнів, то не варто поспішати. Інколи слід не поспати декілька ночей у пошуках істини, але прийняти виважене та правильне рішення, відповідно до правил безпеки. Звісно, що на ряду з цим вагомим є підтримка керівництва та взаєморозуміння в колективі. Адже важливо, щоб поряд були надійні й компетентні колеги по роботі.\n- Як змінювались правила та порядок роботи з плином часу?\n- Останнім часом Правила з охорони праці та Реєстр нормативних документів змінюється дуже часто. Проте не завжди в позитивному напрямку. Так, наприклад, раніше державні інспектори Держнаглядохоронпраці брали участь, згідно з чинним на той час законодавством, у роботі комісій по вводу в експлуатацію нових (реконструйованих) об’єктів. Це надавало можливість перевіряти технічний стан об’єктів до початку їх роботи й не допускати вводу їх в експлуатацію з відхиленнями від норм та правил безпеки. Наразі ця процедура відсутня, що, на мою думку, підвищує ймовірність настання аварій та травмування людей.\n- Чи виникали у Вас в роботі конфліктні ситуації з підприємствами, наприклад, у ході перевірок, або через їх незадовільні результати? Як вони вирішувалися?\n- Конфліктні ситуації дійсно трапляються. Зокрема, коли керівник підприємства недостатньо обізнаний з питань охорони праці, амбіційний, має високий рівень матеріального достатку, ігнорує законні вимоги припису державного інспектора на усунення порушень з охорони праці та промислової безпеки. Як правило такі неприємності вирішуються через особистий авторитет інспектора, його переконливі аргументи та дії.\nТак, наприклад, у далекому 1998 році мені доводилось за грубі порушення норм електробезпеки й охорони праці приймати жорсткі оперативні рішення та дії по знеструмленню підприємств. А саме, це стосувалося нафтобази, лісового господарства, заводу продовольчих товарів тощо. Так як могли загинути люди, настільки все було небезпечно. Керівники підприємств, у свою чергу, ігнорували необхідність виконання приписів. Того часу суди всіх інстанцій підтвердили правомірність моїх дій як інспектора. Проте, навіть важко уявити скільки здоров’я та безсонних ночей це мені коштувало. Робота в органі державного контролю у сфері охорони праці поєднує високий рівень відповідальності за кожне прийняте рішення із найбільшою нагородою – врятованими людськими життями.\n- Розкажіть про свою родину. Що слугувало причиною для Вашого переїзду до міста Шостка?\n- Кохання… Так так, саме заради жінки, яку покохав найбільше у світі, без жодних вагань я прийняв рішення змінити місце проживання, а відповідно й роботи. Кохана Тетяна стала моєю дружиною у 1990 році. У шлюбі в нас народилося двоє чудових синів, які з малесеньких згортків щастя наразі перетворилися в мужніх, доброзичливих молодиків. Моя родина – це мій захищений тил, безперечна підтримка. Я дуже вдячний своїй дружині за доброту серця, порозуміння та кохання, яке ми зберегли досі.\n- Якби можна було у Вашій кар’єрі почати все з початку, щоб ви змінили?\n- Роки пролетіли, як птахи, на жаль, надто швидко… Набуто колосальний досвід і життєвий, і професійний, за роки служби складено багато актів перевірок, вручено приписів на усунення порушень. Наразі змінювати щось запізно, та й проходити все з початку не хочеться, адже кожен період життя по своєму пам’ятний та складний... Утім я й досі із задоволенням виконую свою роботу, адже розумію її значимість для суспільства. За свою професійну діяльність, думаю, врятував не одне людське життя. Звісно, працювати безпечно навчив і своїх синів.\n- Які поради Ви можете дати тим, хто вже працює на подібних посадах та тим, хто лише планує зв’язати своє життя з інспекторською діяльністю з охорони праці?\n- В охороні праці не повинно бути випадкових людей. Рішення стати державним інспектором з охорони праці має зважуватися та усвідомлюватися рівень відповідальності. Моя головна порада – доскональне знання нормативно-правових актів з охорони праці та бездоганне володіння ними. В роботі не має бути місця страху, а на ряду з цим більше терпіння і виваженості. Також важливим є виробничий досвід і практичні знання.\nДжерело: прес-центр Управління Держпраці в Сумській області.


Літературний марафон до дня Книги, захід для учнів 5-6 класів\nЛітературний марафон до Дня книги «Книголюб-ерудит»\nЩо нас чекає, де збагачує мову.\nНа вас ще чекають різні забави\nУ бібліотечній країні цікавій!\nДоброго дня, шановні гості нашого свята. Ми зустрілись для того, щоб визначити найерудованіших серед учнів 5-х класів.\nВ нашому літературному марафоні братимуть участь команди 5-А та 5-Б класів. Запрошуємо учасників. Зустрічаємо оплесками команду 5-А класу. (виходять 6 чоловік, шикуються.) Називаю прізвища.\nЗустрічаємо оплесками команду 5-Б класу. (виходять 6 чоловік, шикуються.)\nВиходить учень, розповідає вірш\nУ нас сьогодні літературний марафон «Книголюб-ерудит». Кожен з учасників має можливість показати себе найерудованішим учасником нашого марафону. Але перед тим, як перейти безпосередньо до конкурсів, я познайомлю із Журі, яке слідкує за гравцями та визначає, хто правильно відповів.\nПредставляємо вам сьогоднішнє журі:______________\nМарафон складається з 6 конкурсів.\nШановні гравці команди! Я бажаю вам успіху і якщо ви готові, тоді розпочинаймо.\nУмови конкурсу такі: по черзі кожному учаснику команди буде задано питання, гравець дає відповідь. Бали сумуються і зараховуються команді. За правильну відповідь – 1 бал. Будьте уважні.\n1. Мистецтво слова.\n2. Як звали київського князя, що загинув від укусу гадюки?\n3. Опис зовнішності персонажа.\n4.Обрядові пісні що виконуються на Різдво.\n5. Ліричний твір покладений на музику.\n6. Короткий влучний народний вислів повчального змісту.\n1.Воїн і мешканець Запорізької Січі.\n2.Алегоричний твір повчального характеру.\n3.Перша квітка весни.\n4.Слова, протилежні за значенням.\n5.Обрядові пісні що виконуються під Новий рік.\n5.Оповідання про незвичайні, фантастичні події.\n6.Розмова двох осіб.\nБІБЛІОТЕКАР Наступний конкурс має назву «Реалії». Суть гри "Реалії" полягає в тому, що інформація про який-небудь загаданий предмет (явище або факт) повідомляється не відразу, а поступово - порціями. Після кожної наступної порції гравці мають 10 секунд на обдумування i можливість дати відповідь. Але порцій три, а можливість відповісти лише одна. I якщо відповідь неправильна, то команда в цьому раунді не отримує балів. Чим більше порцій заслухано, тим менша кількість балів нараховується за правильну відповідь.\n1. Російський художник увіковічнив його як транспортний засіб високопоставленої особи.\n1. Він – відомий спеціаліст, вдало проводить протезування і трансплантацію органів.\n2. Виїздить у закордонне відрядження, де був захоплений групою терористів.\n3. Він може вилікувати такі різноманітні захворювання, як ангіна, скарлатина, дифтерит, апендицит, малярія і бронхіт.\n2. Для нього краще на день народження мати не один торт i сім свічок, а навпаки — сім тортів i одну свічку.\n3. Він — мужчина в розквіті сил.\n1. Одного разу їx використовував житель Данії, як транспортний засіб.\n2. Їхні родичі одного разу врятували одну європейську столицю.\n3. За ними дуже сумує їхня господиня — бабуся.\nЖурі підбиває підсумки конкурсів.\nБІБЛІОТЕКАР. Наступний конкурс визначить, наскільки добре ви знаєте вигляд лфтературних героїв. На екрані з’являється фото пам’ятника. Ваша задача: уважно роздивіться фото та назвіть, саме кому із літературних героїв цей пам'ятник встановлений.\n1.Том Сойєр і Гекльберрі Фінн.\nЦей монумент багатьма вважається першим пам'ятником літературним персонажам. З'явився він у 1926 році в Америці на річці Міссісіпі у маленькому містечку Ганнібал, де провів свої дитячі роки американський письменник Марк Твен.\nУ центрі міста на великому Кардіффському пагорбі стоять на постаменті два бронзових хлопчика — Том Сойєр та Гекльберрі Фінн, точніше не стоять, а весело і нестримно крокують у майбутнє у своїх подертих штанцях, тримаючи за хвіст дохлу кішку, перекинуту через плече.\n2. Мауглі та Багіра\nСкульптурна група «Мауглі і Багіра» (за твором Кіплінга «Мауглі») встановлена в 1978 році при вході до Миколаївського зоопарку.\nАвтор пам'ятника Інна Макушина, художник по металу В.Пахомов.\nВхід у Копенгагенський порт вже більше 95 років охороняє скульптура Русалоньки, героїні твору Андерсена.\nЦя сумна казка про справжню відданість та чисте кохання полюбилася датчанам, і пам'ятник Русалоньки став символом Копенгагена.\n4. Бременські музиканти.\nПам'ятник є неофіційним символом міста Бремен. Бременські музики – веселі та дотепні герої братів Грімм.\nЦя піраміда, напевне, найвідоміша у світі. Тримається піраміда на віслюкові, на спині якого стоїть собака, далі примостився кіт, а замикає вертикальну четвірку півень.\nЖурі підводить підсумки конкурсів та оголошує результати.\nБІБЛІОТЕКАР. А тепер у нас конкурс шифрувальників.\nБІБЛІОТЕКАР. У всі часи гострий розум, винахідливість допомагали дуже багатьом людям. Зараз перевіримо вашу кмітливість. Конкурс називається «Дешифратор».\nВсі ви добре вмієте користуватись сучасними гаджетами, а саме, мобільним телефоном. Можна не тільки дзвонити, а й писати СМС. На екрані ви бачите клавіатуру мобільного телефону. Як ви знаєте, під кожною цифрою є 3-4 літери. Перед вами завдання, ви бачите цифри, розшифруйте, що за ім'я зашифроване під цім набором цифр.\nІм'я київського князя\nБІБЛІОТЕКАР. Наступний наш конкурс називається «Фантастична математика»\nПортрет Івана Мазепи можна побачити саме на цій гривневій купюрі. 10 грн\nЗа яким порядковим номером в українській абетці йде літера “Л” 16\nСаме це треба зробити перед тим, як відрізати. 7 разів відміряти\nСаме стільки товстунів було у творі Юрія Олеші. 3\nСаме такий порядковий номер має книга «Гаррі Поттер і орден фенікса» 5\nСаме такий порядковий номер має книга «Гаррі Поттер і напівкровний принц» 6\nСаме так з латинської мови перекладається слово «дует». 2\nсаме стільки супутників є у планети Марс. 2\nСаме стільки гоббітів входило у «Братство перстня». 4\n10. Саме стільки книг входить у трилогію. 3\nБІБЛІОТЕКАР. Останній конкурс незвичний. Зараз на екрані буде відео, що складається з уривків фільмів або мультфільмів. Відео транслюється тільки 1 раз, повтору не буде. Учасники команд дивляться на екран, коли з’являється знак запитання, ви озвучуєте назву та автора твору. Команди відповідатимуть по черзі. Якщо ігроки команди, чия черга відповідати, дає неправильну відповідь, буде можливість відповісти іншій команді.\nГензель та Гретель. Брати Грімм\nНова сукня короля. Андерсен\nРуслан і Людмила. Пушкін\nпані Метелиця. Брати Грімм\nПензлик Маляна. Китайська народна казка\nГидке каченя. Андерсен\nФарбований лис. Франко.\n10. Синя борода. Перро.\n11. Соловей. Андерсен\n12. Момотарі, або Хлопчик-персик. Японська народна казка.\n13. Хлопчик-зірка. Уайльд.\n14. Стійкий олов’яний солдатик. Андерсен\n15. Спляча красуня. Перро\nТож старайтесь вправно все вивчати,\nЩоб більше досягти, щоб більше знати!\nПам'ятайте: учня скарб – знання!\nБІБЛІОТЕКАР. Щире спасибі всім конкурсантам. Звичайно, конкурс – на те і є конкурсом, щоб визначати переможця.\nСлово журі _____________________________________________\nОтже, найерудованішою командою журі визнало команду:\nТож давайте і ми привітаємо переможця. (Нагородження переможця)\nБІБЛІОТЕКАР Дякуємо всім ! Друзі, ви сьогодні проявили кмітливість, показали знання і любов до книг. Сподіваємося, що ви залишитесь штурманами для своїх друзів у величезному морі книг. І хай завжди вам на допомогу приходить книга.\nСоздан 25 янв 2017


влад нерідко зазнає суттєвих коректив або навіть взагалі заперечується. Багато теоретиків, виходячи з особливостей організації та діяльності державного механізму, не бачить тут необхідності в чіткому поділі влад. Вони посилаються при цьому на нібито властиве парламентарним за формою правління країнам явище - часткову збіжність, або частковий розподіл функцій органів законодавчої і виконавчої влади, що інколи призводить до "змішування влад". Подекуди в межах цих і подібних концепцій поділ влад визначається тільки як незалежність суду.\nШирокого визнання в країнах з парламентарними формами правління набули концепції дифузії, дисперсії влади. Їхні автори фактично заперечують жорсткий поділ влад. На їхню думку, владні повноваження здійснюються різними державними органами та посадовими особами. Між цими органами далеко не завжди можна провести чітку грань за інституціональним і функціональним принципом, що не виключає ієрархії між ними. Як вважа-ють ці автори, чим більше органів здійснюють владні повноваження, тим меншою є ймовірність монополізації влади, тим менше можливостей для свавільного і деспотичного правління, яке обмежує свободу особи.\nПоняття поділу влад відоме і конституційній теорії країн з так званою змішаною республіканською формою правління, зокрема Франції. Французькі конституціоналісти нерідко висловлюються на користь жор-сткого поділу влад. Проте, намагаючись пристосувати цей принцип до існуючих державно-політичних реалій, деякі з них пропонують уточнити поняття законодавчої і виконавчої влади. Вони вважають, що термін "ви-конавча влада" є вузьким і в цілому невдалим. Функції уряду не зводяться тільки до виконання законів. Урядова, або управлінська, функція, на їхню думку, вбирає в себе законодавчу функцію, а це призводить до того, що остання більше не ототожнюється з діяльністю парламенту.\nДещо інший підхід запропонував відомий французький учений Моріс Дюверже. Він вважав, що різниця між законодавчою і виконавчою владою не має значення, адже лідер партії парламентської більшості володіє тією й іншою, оскільки керує урядом і контролює цю більшість. Тому, писав М. Дюверже, говорити, що обидві ці влади розмежовані - фікція, а справжній поділ влади має місце між урядом і опозицією.\nПодібні теоретичні концепції певною мірою пов'язані із змістом Кон-ституції Франції 1958 p., яка грунтується на одному з варіантів поділу влад. Цей варіант сполучає елементи жорсткого поділу з класичними інститутами парламентаризму. Так, ст. 23 закріпила принцип несумісності функцій члена уряду з депутатським мандатом, що властиве президентським республікам. Водночас у ст. ст. 20, 49 і 50 зафіксований принцип політичної відповідальності уряду, який характеризує парламентарні форми правління.\nСама ж форма державного правління має кілька сучасних різновидів. Кожен з них в умовах конкретної країни має свої особливості, що не заважає визначенню загальних характеристик.\nОднією з сучасних форм державного правління в розвинутих країнах є президентська республіка. Класичною президентською республікою вва-жаються США. Президентсько-республіканська форма правління прийнята в цілому ряді країн Латинської Америки, а також у деяких інших зарубіжних країнах.\nГоловними ознаками президентської республіки є: 1) дотримання формальних вимог жорсткого поділу влад і запровадження збалансованої системи стримувань і противаг; 2) обрання президента на загальних вибо-рах; 3) поєднання повноважень глави держави і глави уряду в особі прези-дента; 4) формування уряду президентом лише за обмеженою участю парла-менту; 5) відсутність політичної відповідальності уряду перед парламентом;\nХарактеризуючи президентську республіку, слід зазначити, що її кла-сичному варіанту притаманна наявність двох центрів влади - президента і парламенту. У США це найбільш наочно виявляється у періоди так званого розділеного правління, коли президент і парламентська більшість репрезен-тують різні партійно-політичні сили. Одним з наслідків практичної реалізації принципу поділу влад у класичній президентській республіці є і те, що виконавча влада має порівняно невеликі можливості для втручання у сферу компетенції законодавчої влади, а остання зберігає певні засоби контролю за діяльністю першої. При цьому обидві влади залишаються незалежними одна від одної, що, будучи поєднаним із взаємними стримуваннями і противагами, забезпечує демократичне управління державними справами.\nПевні відмінності характеризують президентсько-республіканську форму державного правління, що існує в країнах Латинської Америки. Тут, за умови формального проголошення жорсткого поділу влад, вирішальну роль у державному механізмі відіграють органи виконавчої влади, а саме президент. Останній наділений такими повноваженнями, які дозволяють йому активно втручатись у сферу законодавчої і впливати на функціонуван-ня судової влади. До того ж свої повноваження президент здійснює нерідко в умовах, коли відсутні розвинута партійна система і відповідні політичні засоби контролю за діяльністю державного механізму. Характерно, що прийнята в латиноамериканських країнах форма державного правління іноді визначається як "суперпрезидентська" республіка.\nЗапроваджений у названих країнах варіант президентської республіки за деякими ознаками навіть формально відрізняється від свого класичного прототипу, яким є президентська республіка в США. На відміну від США, де президент обирається непрямими виборами, тут відповідні вибори мають, як правило, прямий характер. Конституції багатьох держав Латинської Америки не припускають переобрання президента на наступний строк, хоч у практиці відповідних країн таке обмеження далеко не завжди має реальне значення. Нарешті, у деяких з них відсутня посада віце-президента, що, без сумніву, сприяє посиленню особистої влади самого фактичного глави виконавчої влади.\nПарламентарні форми правління досить поширені в розвинутих країнах. Їхніми ознаками є: 1) здійснення повноважень глави держави (пре-зидента, монарха) і глави уряду різними особами; 2) обмеженість владних повноважень глави держави і водночас віднесеність реальної компетенції у сфері виконавчої влади до уряду та його глави; 3) формування уряду парла-ментом за участю глави держави, яка в багатьох випадках є майже номіналь-ною; 4) формальна політична відповідальність уряду (колективна та індивідуальна) перед парламентом; 5) правоглави держави розпустити парламент, яке, як правило, ефективно контролює уряд; 6) контрасигнування актів глави держави главою уряду та (або) відповідним міністром. Ознакою парламентарно-республіканської форми є також те, що глава держави - президент - обирається не на загальних виборах, а парламентом або спеціальною колегією, яка в основному складається з