Вікторія Гойс-Шайбакова: «Основне завдання для «СДЮСШОР-Карпати» – відчути дорослий гандбол і якісно підготувалися до суперліги»\nЩе одна гандбольна команда з’явилася в Ужгороді – «СДЮСШОР-Карпати», яка виступає в професійній гандбольній вищій лізі чемпіонату України. Як вирішили створити команду, які цілі стоять перед нею в дебютному сезоні – довідувався у директора спортивної дитячо-юнацької спеціалізованої школи олімпійського резерву з гандболу «Карпати» Вікторії Гойс-Шайбакової.\n– Пані Вікторіє, як виникла ідея заявити команду в вищу лігу чемпіонату України з гандболу?\n– До цього року ми виступали в дитячій гандбольній лізі України, але система проведення змагань така, що доводилося грати по дві гри вдома та на виїзді, і щороку за першу сходинку в нашій групі, яка дозволяє продовжити боротьбу за нагороди, ми постійно конкурували зі львівськими гандболістками. А з іншими командами в переважній більшості гра складалася так, що наші гандболістки їх перегравали з різницею в 20, а то і 30 м’ячів. Тому ці змагання стали не цікавими для нас, тож переглянули склад учасників вищої ліги чемпіонату країни й вирішили замість участі в дитячій лізі заявити команду наших старших вихованок 2002 – 2003 р. н. у цей турнір. Упевнена, що нашим молодим гандболісткам буде значно цікавіше грати проти дорослих опоненток, набиратися досвіду на цьому рівні. Тим більше, що регламент змагань супер та вищої ліг дозволяє залучати молодих гравчинь до складу суперлігових «Карпат», що дасть можливість значно ефективніше готувати кадри для головної команди «Карпати».\n– Що скажете про перший поєдинок ваших підопічних у рідних стінах із «Поділлям» із Кам’янця-Подільського?\n– Дівчата старалися, це однозначно! Незважаючи на те, що в складі подільської команди виступають досвідченіші, зіграні між собою й значно старші гандболістки, наші спортсменки дали бій супернику. Перший матч дебютного туру ми поступилися подолянкам усього трьома м’ячами – 33:36. Гості перемогли наших дівчат саме за рахунок досвіду, можливо, далося таки взнаки хвилювання. Робили ставку на те, що наші гандболістки переважатимуть суперниць за фізичними кондиціями – перебігають їх, однак досвідчені спортсменки таки зуміли знайти протидію швидким «карпатівкам». А в другому матчі перевага гостей склала вже 12 м’ячів – 23:34.\n– Які завдання ставите на дебютний сезон для ваших підопічних?\n– За системою проведення змагань 10 команд вищої ліги розділені за географічним принципом на центрально-східну та західну групи. Разом із нами в західній групі виступають «Поділля», «Хмельничанка» та дві тернопільські команди – «Економ-університет» та «Педуніверситет-Енерго». Команди, які в групі посядуть дві перші сходинки, продовжать боротьбу з двома кращими командами центрально-східної групи за медалі, а решта визначатимуть, хто посяде місця з 5-го по 10-те. Тож завдання перед дівчатами – потрапити до двійки кращих у нашій групі, але головне, щоб спортсменки відчули дорослий гандбол і максимально якісно підготувалися до суперліги.\n– Кого з цих команд вважаєте конкурентом у боротьбі за дві вищі сходинки в своїй групі?\n– На мою думку, ними будуть тернопільський «Економ-університет», який у минулому сезоні мав досвід виступів в суперлізі, а також «Поділля», яке нині найбільш якісно укомплектоване досвідченими та зіграними гандболістками. Спробуємо «сплутати карти» цим фаворитам вищої ліги і втрутитися в боротьбу за вихід до складу фінальної четвірки.\n– Цікаво, хто з дівчат зі складу «СДЮСШОР-Карпати» уже готовий до виступів в суперлігових «Карпатах»?\n– Кілька наших вихованок уже брали участь у офіційних матчах за головну команду «Карпати». Тренер Віктор Чернов постійно залучає до матчів капітана нашої команди Ганну Гававку, випускає на майданчик Катерину Фенинець та молодого стража воріт Ніку Фіскареллі.\n– Хто фінансово підтримує участь нашої команди в вищій лізі – виїзди, оплату суддів?\n– Більшу частину витрат взяло на себе управління молоді та спорту Закарпатської ОДА, решту фінансує школа.\n– Спасибі за розмову й успіхів вам та команді!\nГандбол: перший з’їзний тур для закарпаток відбудеться на «Карпати Арена»\nАннамарі Данча-Чундак – сьома на кубку світу\nУжгородські «Карпати» знову зустрілися з полтавчанами. Хто переміг?\nГандбол: київський «Спартак» до Ужгорода не приїде\nУжгородські "Карпати" - у лідерах: турнірна таблиця\nЖіноча суперліга триває: чим завершилося протистояння закарпатських гандболісток із галичанками?\nУжгородські «Карпати» - переможці турніру в Білорусі\nГандбол: ужгородські «Карпати» реваншувалися за поразку дніпрянам\nГандбол: суперлігові «Карпати» впевнено перемагають «Бровари»\nЮні закарпатки перемагають столичних гандболісток\nЧи повернуться закарпатські заробітчани? В області говорять про створення робочих місць та гідну зарплату 25.03.2019 09:20 1074


Білоцерківська чи Решетилівська: у селі Остап’є вирішували, до якої громади приєднатися - Лента новостей Полтавы\nУ селі Остап’є Великобагачанського району на сесії сільради депутати розглядали волевиявлення місцевих мешканців щодо об'єднання громад. Люди вирішували, де їм буде краще - у Білоцерківській чи Решетилівській громаді. Деталі у сюжеті.\nСело Остап’є Великобагачанського району. 7 травня там відбулася сесія сільради. Зокрема, місцеві депутати розглянули результати опитування, до якої громади хочуть приєднатися селяни: Решетилівської чи Білоцерківської.\nСергій Дурицький, секретар сільради\n- За приєднання до Білоцерківської ОТГ проголосувало 408, до Решетилівської ОТГ– 393 жителів громади. Зважаючи на такий результат, уважаю, мудро вчинили депутати сільради: не ухвалили жодного поспішного рішення.\nНа сесію сільради з'явився і депутат обласної ради Руслан Ляшко.\nІван Перхун, депутат сільради\n- При приєднанні до іншого району, я не буду вже казати, громада втрачає свої можливості. Ну не може вона отримати додаткових плюсів. Ви нас перегинаєте, що ми не маємо права об'єднатися. Маємо ми право об'єднатися з будь-яким населеним пунктом! А ви нас пхаєте на приєднання.\nЛюдей обурило, що представники Білоцерківської громади використовують брудні методи.\nОлександр Махно, житель села Остап'є\n- Та вони вже роки два колотяться. Депутат, який у них працює агрономом, день у день ходить по старих людях, голову їм довбе. Мовляв, і городи вам не оброблятимуть, і дороги не горнутимуть, якщо тільки за Білоцерківку не проголосуєте.\nВірять люди старому опитуванню, коли село штучно не розділяли на два табори, а на думку людей не впливали.\nІван Козаренко, сільський депутат\n- Було перше опитування в 2015 році. 588 було за Решетилівку. 80 чи 90 за Білоцерківку, а 100 за те, щоб залишитися на місці. Особисто я з першого голосування за Решетилівку був і буду.\nНагадаємо, на початку квітня в селі Остап'є невідомі агітували за приєднання до Білоцерківської громади. Щоб уникнути спекуляцій, сільрада провела нове опитування 6 травня. Але люди зазначають: знову опитали не всіх. Тому на сесії депутати вирішили довивчити думку громади, щоб ухвалити правильне рішення.


Анатолій Річкаль повідомив, що у цьому році працівниками міліції розкрито 19 з 20 скоєних вбивств, 30 з 31 факту нанесення тяжких тілесних ушкоджень, 24 з 31 розбійних нападів. За підсумками І півріччя УМВС України в Сумській області згідно критеріїв оцінки діяльності органів внутрішніх справ України у своїй підгрупі займає 2 місце з 10 інших обласних управлінь. Кримінальні провадження за фактами підпалу автомобілів у м. Суми направлено до суду з обвинувальними актами. Щодо хуліганських дій відносно редактора однієї з обласних газет, досудове розслідування закінчено, найближчим часом справа буде спрямована до суду з обвинувальним актом.\nЗа словами начальника Сумського прикордонного загону Юрія Ратнікова, протягом першого півріччя цього року припинено незаконне переміщення товарів та вантажів через державний кордон України на загальну суму майже 8,4 мільйонів гривень; виявлено 31 транспортний засіб з підробленими та несправними документами, ще 17 – використовувались як засоби перевезення контрабанди; затримано за незаконне перетинання державного кордону 219 осіб, з них 14 незаконних мігрантів.


XVIІ Міжнародна туристична виставка-ярмарок „Тур’євроцентр –Закарпаття 2018” | Харківський обласний туристсько-інформаційний центр\nXVIІ Міжнародна туристична виставка-ярмарок „Тур’євроцентр –Закарпаття 2018”\nСубота, 22 Вересень, 2018 -\nXVIІ Міжнародна туристична виставка-ярмарок „Тур’євроцентр –Закарпаття 2018”проходитиме у культурно-історичному центрі „Совине гніздо” 21-22 вересня 2018 року за адресою: м.Ужгород, вул.Ференца Ракоці, 2.\nТуристична виставка-ярмарок «Тур’євроцентр – Закарпаття 2018» це:\nбізнес-майданчик, на якому обговорюються найважливіші питання про розвиток туристичної галузі, пропонуються рішення та демонструються найкращі приклади із практики сьогодення, які оптимально впливатимуть на ситуацію в майбутньому;\nпровідний захід міжнародного масштабу в сфері туризму Закарпатської області – Карпатського Єврорегіону, через який пролягає велика кількість транскордонних туристичних маршрутів;\nможливість представлення та просування якісного асортименту усіх видів туристичних послуг;\nширока цільова аудиторія та участь у насиченій програмі.\nУчасть у туристичній виставці-ярмарку «Тур’євроцентр – Закарпаття 2018» дасть можливість:\nустановити нові та підтримати існуючі ділові контакти;\nотримати інформацію про нові тенденції розвитку у сфері туризму;\nукласти нові угоди;\nоцінити стан ринку, дізнатись більше про клієнтів;\nотримати відгуки та рекомендації про послуги;\nвивчити активність конкурентів;\nпрезентувати себе як успішну компанію;\nпосилити позиції на внутрішньому та міжнародному туристичних ринках.\nПросимо надсилати заповнену заявку до 3 вересня на адресу zak.oda.tour gmail.com\nОновлення програми тут


Жінка через ревноші забила молотком партнерку з групового сексу - Чорнa хронікa - TCH.ua\nЖінка через ревноші забила молотком партнерку з групового сексу\nЧорнa хронікa 26 червня 2009, 13:08\nЖінка приревнувала молоду секс-партнерку, забила її молотком і втопила у ванній. Замести сліди злочину допоміг спільний коханець.\nНапіводягнену двадцятип'ятирічну дівчину вбили і втопили в річці її секс-партнері. Причиною вбивства стали ревнощі старшої подружки - сорокалітньої жінки до юної партнерки.\nПодружки заздалегідь домовилися про груповий секс, заради цієї мети старша і запросила молодшу. Проте, побачивши, що інтерес єдиного "кавалера" до молодої суперниці, може привести до її "відставки", хазяйка квартири стала жорстоко бити запрошену в гості "помічницю". У катуваннях подружки хазяйки сорокалітній чоловік нібито спочатку участі не приймав, в цей час він пивши горілку.\nХазяйка побила подругу молотком для відбиття м'яса. Обмивати тіло молодої дівчини від крові кинула у ванну. Проте самостійно витягнути знайому з води вже не змогла. На допомогу прийшов чоловік. Коли тіло витягували з ванни - дівчина вже не дихала. Не допомогло і штучне дихання, яке намагалася зробити жінка. Подружка ознак життя не подавала. І тоді партнер запропонував втопити труп в річці, що протікає недалеко.\nЧоловік та жінка запакували труп молодої дівчини у величезну господарську сумку, віднесли до водоймища і скинули з містка. Злочинців ніхто не бачив. На зворотному шляху вбивці побачили міліціонера, який йшов їм на зустріч.\nЗа словами начальника Першотравневого міськвідділу міліції Миколаєва Олександра Красиловського, його підлеглих відразу зацікавила парочка, що відходила в нічну годину від річки. Побачивши міліціонерів, вони стали нервово переговорюватися, потім цілуватися, а пізніше спробували сховатися.\nТака їх поведінка стала зрозумілою, коли правоохоронці піднялися на місток. На річковій мілині стояла величезна сумка з трупом усередині.\nЗараз затримані намагаються звалити провину за скоєне вбивство один на одного. Кожному загрожує 15 років позбавлення волі.\nЧоловік вбив коханку за любов до дружини\nСтудент битою забив бабусю за докори в смерті матері


Духовність – Сторінка 2 – Слово Просвіти\nМикола ТИМОШИК, доктор філологічних наук, професор Летять пташки ключем у вирій Й додому вернуться весною, — А я в роботі краю щирій Лишусь навіки з чужиною… Іван Огієнко (митрополит Іларіон) Щойно побачив світ ювілейний, 20-й, том творів видатного діяча українського відродження Івана Огієнка з назвою “Світильники землі української”. Цей том, як і всі попередні, вийшов під маркою бібліотечної серії “Запізніле вороття”, яку упродовж років здійснює Фундація імені митрополита Іларіона (Огієнка) спільно з київським видавництвом “Наша культура і наука”. Що ж це за бібліотечна серія, як вона народжувалася та втілюється нині?…\nНадія КИР’ЯН У Київському будинку письменників вдвадцяте вручили щорічну Міжнародну недержавну українсько-німецьку премію ім. Олеся Гончара, яку заснували письменниця Тетяна Куштевська та підприємець Дітер Карренберг. Її лауреатами стали вже 125 молодих авторів, яким видали перші власні книжечки. Ця подія, як і завжди, відбулася 3 квітня, у день народження письменника, якому нині виповнилося б 99 літ. Розпочав церемонію голова НСПУ Михайло Сидоржевський. Він привітав присутніх, повідомив, що НСПУ уже проводить організаційну роботу до сторіччя від дня народження Олеся Гончара. Сподіваємося, що до цього заходу долучиться влада на рівні Міністерства культури та…\nЗелений день єднання\nАндрій ТОПАЧЕВСЬКИЙ День 50й від Воскресіння Христового православні (як, зрештою, і деякі інші християни) присвячують Святій Трійці. Прибічники багатьох конфесійних напрямів святкують П’ятидесятницю за різними календарями, як і Великдень. Але при цьому Св. Трійця сьогодні є символом віри для половини населення Землі. Її пошанування — прояв високої духовності Людини, усвідомлення нею свого Божого покликання. Це — одна з головних урочистостей християнських, свято, що увібрало прекрасні давні народні звичаї. Колосисті хліби, запашні трави, стигла суниця, і над літніми шатами дерев чується величне гудіння дзвонів. Надійшов день Трійці, П’ятидесятниця, або ж Зелена…\nЗиновій ГАЄЦЬКИЙ, в. о. голови Пустомитівського РО ВУТ “Просвіта” ім. Т. Шевченка У першому цьогорічному числі журналу “Дзвін” опубліковано новий роман Левка Різника, який відразу привернув увагу читачів: пам’ять зберігає захоплені враження від творів львівського письменника про таких велетів духу, як М. Грушевський, І. Франко, А. Шептицький, а вже захисник УГКЦ і України, яким був Митрополит Йосиф Сліпий, вражає читача своєю неординарністю. Мало хто сьогодні в Україні, а особливо в Галичині, не знає про цю величну легендарну постать, і все ж Л. Різник зумів порадувати нас малодослідженими сторінками життя…\nПреосвященним архіпастирям, боголюбивим пастирям, чесному чернецтву та всім вірним Української Православної Церкви Київського Патріархату Дорогі браття і сестри! ХРИСТОС ВОСКРЕС! Цього року український народ святкує Воскресіння Христове в умовах агресивних дій Росії щодо України, в той час, коли нові каїни убивають своїх українських братів. Гнів Божий відчув на собі весь український народ. Як нам радіти пасхальною радістю, коли скорбота прокотилась по всій Україні і доторкнулась до сердець безлічі людей? Чи можемо радіти в таких умовах? Не тільки можемо, а й повинні! Ученики Ісуса Христа плакали та ридали, коли їхнього…\nВисокопреосвященним і преосвященним владикам, всесвітлішим, всечеснішим і преподобним отцям, преподобним ченцям і черницям, дорогим у Христі мирянам Української ГрекоКатолицької Церкви Христос воскрес! З дівственного лона з’явився первенець — Христос, якого, як людину, Агнцем названо і непорочним, бо не зазнав гріховної скверні. Він — наша Пасха і, як Бог істинний, досконалим зветься. Пісня 4 Канону Пасхи Дорогі в Христі! Сьогодні ми знову по всій Україні й на поселеннях вітаємо одне одного зі світлим святом Воскресіння Христового. “Христос воскрес!” — цей благовісний привіт для нас, християн, є початком і кінцем…


Французькі авіадиспетчери розпочали страйк, що може паралізувати авіасполучення у країні - Архів - dt.ua\nФранцузькі авіадиспетчери розпочали страйк, що може паралізувати авіасполучення у країні\nУ Франції авіаційні диспетчери на знак протесту проти злиття диспетчерських служб у рамках Євросоюзу розпочали увечері у вівторок, 20 липня, загальнонаціональний страйк. Страйк може паралізувати повітряне сполучення на території всієї країни.\nУ Франції авіаційні диспетчери на знак протесту проти злиття диспетчерських служб у рамках Євросоюзу розпочали увечері у вівторок, 20 липня, загальнонаціональний страйк. Страйк може паралізувати повітряне сполучення на території всієї країни. Це вже третій із початку 2010 року страйк диспетчерів, оголошений цього разу в самий розпал сезону відпусток. Очікується, що через нього у вівторок будуть скасовані 20% рейсів із головного міжнародного аеропорту Франції «Руассі-Шарль де Голль» і 50% рейсів - із другого за значенням паризького аеропорту «Орлі». Головне управління цивільної авіації Франції попередило, що труднощі виникнуть на всій території країни. Тим не менше, провідна французька авіакомпанія Air France запевнила, що всі далекомагістральні рейси будуть виконані. Євросоюз має намір раціоналізувати і зробити більш ефективним контроль над повітряним сполученням і з цією метою планує ввести спільне для всіх 27 країн-членів ЄС керування польотами, яке зараз здійснюється окремо кожною країною. Уряд Франції раніше надав тверді гарантії щодо збереження всіх привілеїв повітряних диспетчерів після такої реформи. У цьому зв'язку держсекретар транспорту Домінік Бюссро кваліфікував страйк як «несвоєчасний і невідповідний обставинам».


У Тернополі з’явиться «штучний» пляж У Тернополі з’явиться «штучний» пляж - Тижневик "Номер один"\nОпубліковано: 30 Березня о 14:32\nЦього року тернополянам традиційно дозволять купатися на «Дальньому» пляжі. Однак найближчим часом поруч ставу можуть з’явитися нові зони для такого виду відпочинку. Зокрема – «штучний пляж». Про це повідомив начальник управління житлово-комунального господарства і екології Олег Соколовський.\n– У нас є традиційна зона для купання – це «Дальній» пляж. Проте на даний час розробляється проект щодо його розширення та покращення. Крім цього, до нас нещодавно звернувся підприємець, який хоче зробити так званий «штучний» пляж. Мова йде про велику територію пляжу, вкриту понтонами, на яких можна буде і плавати, і відпочивати, і засмагати. Наразі цей проект знаходиться на рівні діалогу, хоча в інших країнах такі ідеї давно реалізовані, – повідомив Олег Соколовський.\nХоча, за словами чиновника, на даний час території «Дальнього» пляжу цілком достатньо для потреб міста, тому у створенні нових потужних зон немає потреби.\nПроте робота в цьому напрямку триває. Зокрема, у мерії працюють над тим, щоб тернополяни могли купатися на оновленій «Циганці».\n– «Циганка» – це рекреаційна зона. Ми там уже обладнали набережну, зараз зайнялися тротуарами. Згодом уперше в Тернополі буде зроблено дорогу з бруківки. Ми категорично не хочемо робити її з асфальту, аби дорога повністю відповідала рекреаційним європейським елементам, – каже пан Соколовський. – Якщо нам дозволять санітарні норми, то з часом на «Циганці» можна буде і купатися, – переконує міський чиновник.


Что такое модель сорта? | Agromage.com\nДля успішної селекції потрібно мати уявлення про внесок окремих ознак у врожай і його якість, про той ідеал (модель сорту), у напрямку якого варто вести добір. У селекційній тріаді — що добирати (модель сорту), як добирати (теорія добору) і з чого добирати (поліморфізм) — науковий прогрес менш за все торкнувся першого питання.\nМодель сорту визначається як науковий прогноз, що описує комбінацію ознак рослини, необхідну для забезпечення заданого рівня продуктивності, стійкості до біотичних та абіотичних умов середовища, якості та інших показників. Сьогодні під моделлю сорту мається на увазі технічне завдання на створення сорту, тобто детальний опис господарських, морфологічних і фізіологічних ознак, а також шляхів (комбінацій схрещування, способів та фонів добору), завдяки яким будуть досягнуті ці параметри.\nФізіологи намагались створити модель сорту у формі кількісного балансу фотосинтезу та дихання з урахуванням господарського використання біомаси. Логічним завершенням цієї роботи стали математичні моделі продукційного процесу, засновані на законі Лібіха (правило мінімуму) «Речовиною, що знаходиться в мінімумі, керується врожай і визначається величина і стійкість останнього в часі (1840)» із поправкою Мічерніха — правило сукупної дії факторів (1918). Власне кажучи, закон Лібіха є особистим випадком принципу лімітуючих факторів (правило Шелфорда, 1913).\nНепридатність математичних моделей для практичної селекції призвела до створення описових моделей, у яких на основі аналізу комерційних сортів (базового сорту) дається перелік і величини бажаних для добору ознак. Залишаються невирішеними питання:\nпорівняльне значення адаптивності і продуктивності для реалізації врожаю сорту;\nпріоритети окремих параметрів за неможливості повної реалізації моделі;\nбіологічна сумісність залучених у модель ознак;\nоблік плейотропних ефектів;\nоцінка внеску у врожай нових ознак.\nВ.В. Хангільдін (1988) сформулював ряд парадоксів селекції:\nРанжування генотипів по продуктивності в розрідженому і нормальному по густоті посівах не збігається.\nСтабільність врожаю визначається рівномірним розподілом асимілятів між рослинами. Чим гірші умови середовища, тим слабкішою повинна бути конкуренція між елементами в межах одного ієрархічного рівня (рослини, стебла, суцвіття, насіння й ін.).\nІнтенсивний добір по одній ознаці знижує гомеостаз і зменшує генетичну різноманітність за більшістю ознак, що не підпадали добору.\nЗв’язки між компонентами врожаю та іншими ознаками не успадковуються (епігенетичне успадкування).\nЧим досконаліші генетичні системи, що детермінують врожай, тим складніше добирати в потомстві рекомбінанти, що перевершують батьківські форми (внаслідок розбалансування цінних асоціацій генів). По мірі селекційного поліпшення культур акцент добору зміщується із загальної продуктивності на системи синтезу господарсько цінної частини, на підвищення якості в ущерб величини потенційної продуктивності і врожаю.\nВеличезні втрати потенціалу продуктивності (ПП) відбуваються під впливом несприятливих біотичних та абіотичних факторів середовища, недосконалості сільськогосподарської техніки і технологій. Модель сорту повинна забезпечити добір генотипів, у яких ці втрати будуть мінімальними, у т.ч. використання для добору непрямих ознак і індексів, зчеплених із господарсько корисними ознаками (ГКО).\nТехнології обробки і переробки зерна згодом можуть значною мірою змінитися.\nПриклад 1. Стародавні народні сорти пшениці мали борошнисте зерно, що було потрібно для розмелу на млинах з кам’яними жерновами. Наприкінці ХІХ ст. був винайдений високопродуктивний вальцьовий млин зі сталевими валами, який не розтирав, а роздавлював зерно. Зерно борошнистих сортів на таких валах не перетворювалося в борошно, а лише роздавлювалось. Виникла потреба в склоподібних сортах, у яких зерно легко розколюється. Тому на сьогодні всі сорти пшениці мають склоподібне, більш якісне зерно.\nПриклад 2. Збирання серпом зі зв’язуванням у снопи практикувалося майже всю історію землеробства, вилягання злаків цьому не заважало. Солома йшла на корм худобі, підстилку, дахи будинків, як паливо. Потім з’явилися кінні жниварки, лобогрійки, комбайни — потрібні були сорти з міцною соломиною, що не вилягає. Наприклад, сорт озимої пшениці Безоста-1, короткостеблові сорти яриці, що стимулювали «зелену революцію» на зрошуваних землях земної кулі; безлисточкові сорти гороху, детермінантні сорти люпину, гречки, сої, томатів та ін.


Терорист з Лас-Вегаса був залучений в азартні ігри » Слово і Діло\nЗМІ дізналися нові дані про стрілка з Лас-Вегаса\n3 жовтня 2017, 06:40\nПідозрюваний у смертельній стрілянині в Лас-Вегасі, де загинуло більше 58 людей, незадовго до трагедії здійснював великі грошові перекази, пов'язані з азартними іграми.\nПро це повідомляє NBC з посиланням на дані слідчих, пише «Слово і Діло».\nЙмовірний підозрюваний, 64-річний Стівен Педдок, незадовго до вчорашніх подій здійснив кілька великих грошових транзакцій, пов'язаних з азартними іграми в казино.\nЗа даними телеканалу, йдеться про перекази на суму в кілька десятків тисяч доларів. Однак поки невідомо, чи були це транзакції пов'язані з програшами або виграшами ймовірного вбивці.\nПовідомляється, що брат підозрюваного підтвердив, що ймовірний нападник дійсно відвідував готелі і казино, де грав на гроші.\nАмериканські ЗМІ також повідомляють, що батько стрілка був відомим грабіжником банків та за життя перебував у базі розшуку ФБР.\nУ ніч на 2 жовтня 64-річний американець Стівен Педдок відкрив стрілянину з номера свого готелю по натовпу відвідувачів фестивалю кантрі-музики «Route 91» в Лас-Вегасі. За останніми даними, загинули 50 людей, постраждали понад 400. Терористичне угрупування «Ісламська держава» взяла на себе відповідальність за стрілянину.\nСтрілянина в Лас-Вегасі: є загиблі та поранені 2 жовтня 2017, 10:44


За Файфурином наше сонце сходить - Олександр Горобець / ЛІГА.Блоги - LIGA\nЗа Файфурином наше сонце сходить\nВаліза для американського хутра вередливому Сталіну\nМоя чарівна і незабутня мати ніколи не була зі своїми особистими проблемами в лікарні і завжди десятою дорогою обходила всіх докторів. Позаяк вважала, що Господь Бог настільки великий майстр, що годі йому допомагати у налагоджені досконалості людей. Дітей народила дома, під наглядом бабки-повитухи. У разі гострої потреби, лікувалася своїми настоями й травами — споришу до кульбаби, чи кропиви і чебрецю. І ніколи в житті не отримала жодного укола. Казала, що якби її бодай раз вштрикнули тією голкою будь-куди, вона тут же б і померла. І я боюся, що таке, не приведи Боже, могло б і справді скоїтись. Такий був у жіночки панічний страх проти медиків і їх чародійств. Тому фактично вважалося, що вона ніколи не недомагала. Болить голова? Та не страшно – як десь саме взялося, так і кудись подінеться. Дайте, мовляв, якогось там порошка випити (так у неї звалися пігулки). А сповнилося за вісімдесят, подарували ми їй тонометр. Усі враз, еге ж, переконалися, що в бабці іноді, вряди-годи, стрибає кров’яний тиск. Треба лікуватися. Але звозити її до лікаря – ось із цим справжня проблема!\nЯкось я нарешті вибрався з мотлоху невідкладних справ і приїхав у село, щоб влаштувати їй медичне обстеження. Але куди й до кого їхати? Чи погодиться мати сісти в авто, якщо треба добиратися далеко? Адже від нас до тієї таки Вінниці, приміром, усі сто кілометрів. До Києва ще заледве не втроє плюс далі Але навіщо вириватися в таку тривалу дорогу, розмірковував я, коли у нас у Джурині працює найкращий терапевт на всю округу — Віктор Кутаф’єв. Ще й до того мій люб'язний однокласник, давнішній приятель. Якось він і сам приїздив до мене в столицю по підпомогу.\nТо був якраз той незабутній час, коли все бодай неспішно, поволеньки, але все-таки змінювалося до кращого в цьому житті. Ось Віктор Борисович, який вирішив зайнятися приватною медичною практикою, почав оформляти під медичний центр пустуюче в селі приміщення. Колись у Джурині, тодішньому райцентрі, був туберкульозний диспансер. Розміщався він у капітальному двоповерховому будинку на високому подільському горбі, примітно височів фактично над усім селом. Якогось там часу штат медиків спецзакладу скоротили, відділення разом із хворими перевили в інші краї, а приміщення — залишилося напризволяще. За нього активно взялися веселі на підпитку «нічні гості». Одного дня зірвали десь там підлогу, в іншому приміщенні витягли з ''м'ясом'' декілька дверей. Ось підприємливий Кутаф’єв і вирішив там обладнати своє окреме від дільничної лікарні терапевтичне відділення. Тоді ще в довколишніх селах, які медично обслуговувалися в Джурині, ще працювали колгоспи. Окремі з них навіть доволі економічно міцно стояли на ногах. Мали в своєму складі будівельні бригади, чимало майстрів. А в Кутаф’єва і в Джурині, і в сусідніх селах авторитет був беззаперечний: він прослухав серця і великих, і малих людей чи не всіх. А до цього пів віку цим займалася його мати, Євгенія Миронівна, головний терапевт району. Одне слово, Кутаф'єви були на слуху. Тому кожне село з радістю зголосилося і взялося відремонтувати по кімнаті, а то й по дві. І, сказати б, мати для села у ''шпиталі Кутаф’єва'', так умовно назву ту порядну обитель, свою рідну палату. І робота закипіла, вважайте, що навипередки. Ті приміщення, які здавалися доктору після євроремонту, тут же засилялися хворими, бо серця головні мотори в людях, а Віктор Борисович знав, як їх ладнати…\nПро цю революцію на подільському горбі, де б мало успішно, на очах усіх розвалитись, розікрастися злодіями цілком гоже приміщення колишнього диспансеру довідалися в керівництві Шаргородської центральної районної лікарні. Та що там лукавити, і з місцевого дільничного відділення у Джурині туди також стали надзвонювати заздрісники. А що, мовляв, нам усім медикам залишиться робити, коли всі пацієнти побіжать лікуватися до Кутаф’єва? Головлікар із району, як фурія налетіла на Віктора Борисовича, котрий фактично вже переобладнав, зробив як з голочки новеньке терапевтичне відділення, зовсім не розшируючи при цьому штат працівників. Радо розставивши перед милою пані руки, Кутаф’єв гостинно запрошував прийти, перерізати вхідну стрічку. Але голосиста адміністраторша, скривившись, мовбито, вкмнула собі по за зуби ложку гірчиці, стала гаркотіти: ''це не законно! Негайно покиньте приміщення колишнього диспансеру, або я вас геть звільню з роботи''.\nПеред тим я потрапив до кардіологічного відділення урядової лікарні «Феофанія». Лікував кров’яний тиск і аритмію серця. Каторжна редакторська служба мене довела до того, що кожен черговий вихід номера газети був подібний до маленького ядерного вибуху. Лежав у палаті поруч із заступником міністра охорони здоров’я України Володимиром Мальцевим. Вельми добродушним і щирим чоловіком, толковим фацівцем. Власне, там під крапельницями ми й подружилися. За якийсь час Володимира Івановича призначили міністром охорони здоров’я. І тут дзвінок Віктора Борисовича уже з київського автомата: рятуй, мовляв, бо знищують. Через добре діло, яке роблю для людей…\nМальцев, до якого ми завітали з Кутаф’євим вранці, звичайно ж, познущався з шаргородських бездарів, чинодралів, які лише вміли все добре нищити, ламати і ставити бар’єри перед винахідливими і підприємливими людьми, фактично на корені руйнували нову, нестандартну медицину. Але водночас, підкреслю, й тамували чорну злобу на таких, як Віктор революціонерів… Нехай лишень його захисники і охоронці відійдуть у бік…\nОтож, заїжджаючи з траси в село пізно увечері, я зателефонував Кутаф’єву. Він тут же весело обізвався. І призначив нам із матір’ю побачення на горі, у новому своєму терапевтичному відділенні об одинадцятій ранку, завтра. При цьому додав:\n— Я тобі, Сан Саничу, приготував величезний сюрприз... ти навіть не уявляєш який. У мене в гостях людина, про яку ти не раз розпитував мене… Просив познайомити…\n— Вікторе Борисовичу! Друже, не крути із мене волов’яза, а то ж усю ніч не спатиму, розгадуватиму твого ребуса, скажи, хто в гостях…\n— Гаразд, поступлюся. Приймаю нашого односельчанина з Чикаго, Іллю Рудяка. Якого знає весь письменницький світ… Він також завтра буде об одинадцятій зі мною…\nЦе була справжня несподіванка. Я дійсно тієї ночі довго не міг заснути. Оскільки із ким мені завжди хотілося найбільше зустрітися з числа старших і далеких односельців, котрі вже давно-давно покинули наші подільські краї, перебралися за океан, так це якраз із паном Рудяком. Іллею Езровичем.\nТаким я зустрів його, колишнього джуринянина, Іллю Рудяка, власника Будинку книги у далекому Чикаго...\nНародився він 14 січня 1939 року, більш як на десять років раніше від нас із Віктором Борисовичем, також у Джурині. Його сім’я мешкала в єврейському містечку села. Квартира Рудяків, як описує в своїй вельми цікавій і наповненій різноманітними поманливими деталями містечкового життя й побуту книзі «Джурин» Моріс Бронштейн, ще один наш славний співмешканець, знаходилася на другому поверсі будинку, з іншого боку якого, містився вхід до районного суду, і там замало не щодня відбувалися різноманітні, у тому числі і кримінальні процеси. Батька сімейства звали Езра, матір — Рахіль. У родині виховувалося троє синів: старший — Костянтин, у просторіччі — Кося, Сьома, і найменший — Ілля, його ж іще всі по-панібратськи залюбки величали Люсіком…\nЦе була вельми інтелігентна містечкова сім’я. На першому плані для неї були… книги. Їх в помешканні знаходилось надзвичайно багато. Стіни кімнат забивалися полицями з новими і новими фоліантами. Книжки заполоняли всі проходи і комірчини. І всі домашні, один з поперед іншого читали, буквально «проковтували» чергові твори, і тільки про авторів книжок, героїв романів та повістей говорили, сперечалися Рудяки. Всі троє хлопчаків в селі величалися інтелектуалами. Долі їхні склалися так: Кося, буцімто, здобув дві вищих освіти. Сьома став викладачем фізики і математики. А Ілля – театральним режисером в Одесі. Так, повторюсь, стверджує пан Бронштейн.\nТепер про те, що було відомо мені про Рудяків.\nІз часу окупації Джурина в 1941-му і по березень 1944-го, разом із всією родиною Ілля знаходився в голодному і холодному, принизливому Джуринському гетто, яким заправляли швидкі на розправу румунські окупанти. Позаяк Джурин входив до зони воєнного новотвору — Транснстрії. Якщо до Другої Світової війни в містечку мешкало до 1100 осіб єврейської національності, то уже 1943 року іудеїв тут налічувалося понад чотири тисячі. Себто, кожна джуринська сім’я, за розпорядженням румунської влади мала поселити під свій дах ще три-чотири родини єдиновірців, яких пригнали з Тирасполя, Бендер, Чернівців, навіть із самої Румунії. Над усім цим шетлом (єврейським містечком) вершили свій кривавий суд двадцять наглядачів зі зброєю і нагайками в руках.\nПо закінченні середньої школи Ілля Рудяк вступив на навчання до Харківського інституту культури. Реалізовуватися поїхав до Одеси. А там була робота на місцевій кіностудії. Активно займався викладацькою практикою. Читав предмет режисури та акторської майстерності, ставив спектаклі. Серед його студентів виявилися відомі в Росії артисти Лариса Удовиченко, Геннадій Стоянов. А найбільше причорноморське досягнення мого односельчанина – у співавторстві із режисером Олександром Чорним вони створили кінофільм «Комендант порту». Це доволі вдала екранізація відомого однойменного твору Олександра Гріна. Кінокартина вийшла 1973 року, але й досі жива й затребувана. Одну з ролей у фільмі зіграв і сам джуринський Люсік…\nУсе своє життя Ілля Рудяк томився тупою і бездарною радянщиною, надуманими постійними пересторогами, підгляданнями за людьми й переслідуваннями інакодумців. І сам неодноразово піддавався цьому за вільність думок, висловів і настроїв. Йому дуже хотілося втекти кудись із цього задушливого, жахливого світу, підперезаного безпардонними комісарськими закликами, типу «Слава КПРС!», «Хай живе СРСР!». І лишень трішки-трішки відкрилася кватирка з цього задушливого підводного човна на захід, він чи не одним із перших вилетів туди. Опинився аж у далекому Чикаго….\nДіяльний і активний наш земляк упіймав під свої природні комерційні паруси ту особливу прибивну силу – свіжий протяг, який тоді гуляв по білому світі – незрадливу людську любов до книги. Він усі що надбав особисті заощадження, зайняті у друзів і приятелів кошти вклав у … літературні видання. Книги скупляв де тільки міг. Складав у ящики і відправляв їх до свого нового дому у США. А там у Чикаго відкрив Будинок російської книги.\nЕге ж, саме російської. Мені хоч це зовсім не подобається, що все так звучить, але тут, чесно кажучи, немає нічого дивного. Коли Ілля Рудяк почав реалізовувати свій проект, над однієї шостої планети владарював глухий, замшилий запах кисло-капустяного радянського союзу, махрової московщини, матрьошок і балалайок. У містечку на Поділлі і сім’ї здебільшого спілкувалися російською, в інституті – також, в Одесі обов’язково намагалися говорити навіть з московським проносом, із притиском на безпардонне і дурнувате ‘’о’’…\nІ як кажуть, першими «клюнули» на вогник першого у США потужного культурного центру саме москвичі. Євгеній Євтушенко для прикладу, котрий зачастив на Захід із білокам’яної, Белла Ахмадуліна, Роберт Рождественський, Ріма Казакова, Володимир Войнович, Віктор Різун (Суворов) і багато-багато інших. Всі вони ледве не прямими рейсами летіли на зустрічі, які організовував у себе дома Ілля Рудяк. Треба сказати, що і господар Будинку книги умів підібрати контингент, зібрати для зустрічі поважну публіку. Під масть гостю підібрати книжкову виставку, спеціальну літературу. Успіх щоразу був просто таки колосальний…\nЗабігаючи дещо наперед, я при зустрічі на високому подільському пагорбі у Джурині, біля терапевтичного відділення Віктора Кутаф’єва у Іллі Рудяка запитав, чи є український відділ у його літературній обителі.\n— Та звісно, що є. І доволі чималий, — була впевнена відповідь. — У мене в Києві є партнери по бізнесу, які вже десятиліттями присилають мені різноманітну національну літературу — українські стародруки, раритетні видання, ходову літературу і нові видання. Попит раніше був колосальний. Тепер із реалізацією книг через розвиток Інтернету, попит на паперову книгу помітно применшився, але все одно люди цікавляться цим.\n— А в вашому Будинку зустрічі з українськими національними письменниками, поетами, артистами проводяться?\n— І не мало, — запевнив пан Ілля. — Дуже цікавою свого часу вийшла багатолюдна зустріч із поетом Іваном Драчем та групою його колег, що прибули з Києва. Чимало відгуків викликали завжди оригінальні відповіді Віталія Коротича на питання людей із зали. Він мав у нас дуже гарну пресу…\nУранці ми обнялися побіля маєтку «сільської клініки Кутаф’єва». Переді мною постав худенький, але жилавий чоловічок з темно-сивою бородою на загорілому живому обличчі, з розумними, допитливими очима. Віктор забрав мою матір і повів до свого шпиталю, ми ж із паном Рудяком залишилися у тінистому акацієвому гайку,\nМені було відомо, що улюбленою його темою творчості є теплі, задушевні розповіді про єврейські містечка. Мені вже траплялися до рук його пронизана любов’ю до життя книжиця ‘’Гете в гетто’’. Про життя за колючим дротом і любов до свободи, нестерпну ненависть до фашизму і всього, що пригнічує свободу духу, слова, помислу людини. Пригадую авторства Іллі Рудяка благоліпні, доладні й барвисті єврейські ‘’хохми’’, озаглавлені ‘’Ми і тут і там’’. Твір аж пашить мозковими атаками на міщанство, користолюбство, доладними мініатюрами про смисл життя і віру в людину. А ось трактат, який стосується безпосередньо нашого рідного Джурина ‘’Прощання з містечком’’, що, звісно, було найцікавішим для мене, я, на жаль, не зустрічав. Мій візаві витягнув маленького блокнотика. Таку ж мініатюрну фіолетову самописку і попросив продиктувати київську адресу. Мовляв, я вам неминуче пришлю.\n— Ще дуже б хотілося мені прочитати ваш твір, — кажу, — який особливо привертає увагу своєю просто таки безпрецедентною назвою — «Сталін у Жмеринці». Я кому не скажу ці два чи три слова імені книжки, мене розумні люди беруть на кпини. Запитують тут же, та хіба ж Сталін будь-коли був у Жмеринці? Відомо ж, що він був боягузом, здається, так ніколи й нікуди не виїздив із столиці, а тут Жмеринка, що розташована неподалік Одеси, боярської Румунії… Його ж украсти зарубіжні спецслужби могли… Йоська на такий візит точно не відважився б…\n— Ось у тому й полягає задум автора, — піднімає на мене свої виразні і проникливі очі гість із Чикаго, — змусити читача мислити. А ще — нагадати нам усім, що кривавий людожер, хоч насправді сидів у своєму лігві в білокам’яній, маючи потаємні підземні ходи для втечі через московське метро, а ось репресіями і жорстокою диктатурою величезну країну довів до того, що всі вважали, що він був присутній у кожній оселі, в кожному місті і селі. І всюди його було повно. За всіма слідкувало недремне око вождя всіх народів… Це гротескна форма зображення дійсності… Я й скористався нею…\nМи у розмовах підіймаємось з лави і підходимо до краю гори, де розмістилося в зеленому оазисі дерев господарство Віктора Кутаф’єва. Круто внизу і далеко, скільки око сягає, розкинулося наше рідне село. На сусідніх пагорбах розстелилися поля, вигони, лісосмуги, приваблюють густі щіточки лісів. Яка ж безмежна і неповторна картина щедрого Поділля! Сюди б умілого художника, найкраще, звісно, такої могутньої творчої сили, як Наполеон Орда, за яким світ уже понад півтора століття вивчає просторові природні начерки планети. Але, позаяк, художника немає, веде і далі розмову.\n— Ви орієнтуєтесь в цьому обширі? — запитую пана Іллю я.\n— О, звичайно ж, - відповів Рудяк українською. І почав мені демонструвати урок географії на природі.\nЗнаменитий терапевт Віктор Кутаф'єв (у центрі) разом із дружиною Майєю та нашим однокласником Василем Павловичем Білим...\n— Отам справа, якщо не помиляюся, видніється наше колишнє містечко. Внизу лікарня. Нижче неї стадіон, де ми викачували із себе всі зайві кілограми, але за деревами його зараз не видно. А дещо вище лічниці, подовгувате приміщення – поліклініка, здається. Одначе, при мені школяреві її там іще не було. Це вже я тепер примітив цю споруду. Трохи вище неї була цирульня. Мужикам там обрізали бороди. Ще вище – ринкова площа. А довкруги неї різні магазини тіснилися: скоб’яний, для упряжі коней, рибний, завжди багатий на оселедці, а ще був магазин ‘’фарби-лаки’’… Через площу – клуб. А над цим усім, на другому поверсі моє вікно. Я залазив на підвіконник і міг годинами спостерігати за тим, хто і чим займається, куди йде, з ким зустрічається. Намагався по жестикуляції людей визначити навіть те, хто і що кому каже…\n— А в кутках села розумієтесь? – запитую. - Де який знаходиться?\n— Ні, — щиро зізнається мій співрозмовник, — забув…\n— Ось навпроти нас, до прикладу, — Русавський яр. Бо котиться він з боку Великої Русави. Думаю, що колись це було русло древньої ріки на дні допотопного моря…\n— Ах, Русавський яр, — оживає мій співбесідник білосніжною американською усмішкою. – Знаю, дуже добре знаю. Ми туди в малолітстві ходили на лижах кататися. Там такі круті підйоми і спуски, як у справжніх горах. Старший брат Кося якось нісся стрілою із крутосхилу, не розминувся з сосною, ми із Сьомою і ще одним нашим приятелем потім несли його додому на руках, через те, що він геть не наступав на ногу. Це дуже яскраво запам’яталося з дитинства… Місце нашого бойового хрещення…\nМи так захоплююче з паном Рудяком, колишнім джуринським Люсіком розглядали наше село з усіх боків горизонту, що й не помітили, як на подвір’ї ‘’шпиталю Кутаф’єва’’ з’явилася моя мати з доктором. Я, напевне, аж надто заклопотано глянув на нього, що Віктор Борисович тут же заспокоїв:\n— На щастя нічого аж надто проблемного. Все в руслі бабусиного віку. Я виписав пігулки, мікстури. А головне – спокій… Про решту проблем поговоримо з тобою, Сан Саничу, тет-а-тет..\nМи всі четверо всілися до мого авто, спустилися в село, повезли на Корею (так чудернацьке зветься наше дальнє урочище села), де мешкає моя мати. Біля свого обійстя вона гречно припрошала всіх зайти до хати, але ми, в тому числі і я, сердечно відмовлялися від застілля, бо над селом, ще біля лікарні домовилися ми з паном Іллею, і Кутаф’єв це гаряче підтримав, що я повезу нашого американського гостя показати, де, швидше за все, за моїми передбаченнями, в давні віки існувала фортеця Чурилів, з якої, за начерками великого історика Михайла Грушевського народився і виплекався сучасний Джурин.\nМи піднялися на протилежну від колишнього тубдеспансера гору і понад узбіччям, яке обрамляло польові вгіддя поїхали вздовж Русавського яру. Частково його далеко внизу заселяли садиби селян. Але тут городи джуринян з квітуючими картоплями і подекуди клаптиками кукурудзи та жита, стрімко забиралися догори і тут дійсно взимку, мабуть, можна було проводити змагання зі слалому. Я розповідав своїм друзям, що за стрімкими соснами, які починаються за городами, за давніми закинутими виробками старого кар’єру підземних виробок, які геть, сказати б, подиравили вапнякову гору, починається густий Чорний ліс. У ньому ростуть справді віковічні дуби і клени, інші змішані породи дерев.\nЯкщо добру годину, а то й більше йти тим лісом, то можна потрапити на Буди. Так називається лісове урочище, в якому невідомо хто й коли заклав садок, викопав примітну копанку. Я про це дізнався від батьків. У тому саду жив сторож. Був це справжній лісовий дивак, як його називали люди. Хоча б тому, що він писав вірші, публікував їх у газетах і журналах, а також статті про історію нашого краю та на захист рідної природи. Поет, краєзнавець, історик.\nКоли й я видрукував, здається, ще семикласником кілька своїх поезій у районній газеті, то мені вкрай закортіло познайомитися з химерником із Буд. Я всіх розпитував про лісового мешканця, котрий одинаком знаходиться на добрий десяток кілометрів повного безлюддя. І довідався, що звати того чоловіка Микола Андрійович Іллінський. Він син останнього джуринського попа. Що вряди-годи він буває у Джурині. Від батька залишилася хата, розташована неподалік церкви. Як правило, до села навідується він у вихідний, коли тут шумить базар. Напевне, аби купити щось для харчу.\nОт якось я виїхав на ринок велосипедом, щоб привезти щось придбане матір'ю, як вона враз мені каже:\n— Ти все допитувався, хто це такий Микола Іллінський, який сторожує на Будах. Он він – високий та худий дядько, що розмовляє з якоюсь жіночкою у квітчастій хустині…\nЯ тут же пристав до матері:\n—Давай разом підійдемо до нього, ти познайомиш мене із ним…\nМи наблизились. Це був далеко вже не молодий, високої статури чоловік з дещо дивною будовою тіла. Груди в нього були немовби приплюснуті. І дихав він з якимсьаж нібито присвистом. Можливо, у нього були проблеми з легенями.\n— Миколо! — сказала мати. — Оце мій синок усе дуже хоче познайомитись із вами. Бо й він пише вірші і друкується поруч із вами в газеті.\n— Та невже?! – похопився щиро здивований чоловік. — Це ти, мабуть, будеш зватися Сашком Горобцем, бо тільки він пише вірші і їх друкує районна газета. Он який ти козарлюга… мамин помічник…\nМи залишилися розмовляти. Микола Андрійович запросив мене до себе в гості на Буди, в лісову сторожку. Приходь, мовляв, там і порозмовляємо про поезію і все інше. При цьому попередив, що двічі на місяць, по неділях, він буває в селі, навідується за провізією. Отож, до нього на гостину треба вибиратися якогось іншого дня. Бо йти далеко…\nЧерез кілька днів, я раніше звичного примчав із школи, взяв на довгого шнура свого круглохвостого песика Шаріка і ми удвох вирушили навпростець через Козацьку могилу, мимо Ґришиного горба на Буда. Свого часу батько мій працював у райсанепідемстанції, мав у розпорядженні службову підводу, об’їжджаючи довколишні села і дезінфікуючи всі питні джерел та сільські криниці. Ми якось із ним проїжджали мимо Буд і він показував мені сад серед лісу, який був під охороною колгоспного сторожа. Я запам’ятав ту дорогу і тепер без труднощів з песиком добився до лісового дивака, який мешкав у гарно впорядкованій землянці серед саду. В приміщенні при вході стояла пічка, як на теплу пору року охайно застелена давньою домотканною скатертиною з вишитими півнями. Поруч із лежанкою стояло два дубових столи. Один геть завалений книгами, журналами, газетами. На вільній його частині стояла чорнильниця, поруч лежала ручка і стосик машинописного паперу. Справжня толстовська картина. Ось-ось відчиняться двері і сюди загляне дружина письменника, Льва Миколайовича, яка вже сімнадцять разів перечитала, поправила "Війну і мир" услід за письменником...\nМи говорили про поезію, улюблених авторів. Про старовинні книги, які він виписує в бібліотеках і читає. Я вперше доторкався книг, яким було по сто і більше років. Микола Андрійович досліджував історію рідного краю.\nНе знаю в котрийсь із своїх візитів я вперше від Миколи Іллінського почув, що існує версія, буцімто, наш Джурин походить із середньовічної фортеці Чурилів, яка існувала десь у цих краях. Ніде в межах існуючого населеного пункту залишків фортифікацій ніде не видно, тому Микола Андрійович припустив, що фортеця могла існувати не на нинішньому розташуванні села. Пошуки його привели в інше місце.\nЯкось, прощаючись у саду зі мною і Шариком, М. Іллінський сказав:\n—Ось давай за тиждень приходь не сюди. А до хати лісника Панчака. Думаю, ти знаєш, де вона знаходиться: ти прямуючи до мене сюди, мимо неї проходиш. Я тебе очікуватиму там по обіді. Спробую показати тобі, де могла бути старовинна фортеця Чурилів… Як я вирахував за історичними джерелами…\nІ ось ми з Віктором Борисовичем Кутаф’євим та Іллею Езрайовичем Рудяком через років так із п’ятдесят із лишком під’їздимо саме до того місця, де на мене колись очікував садовий сторож. До Джурина звідсіля кілометрів 7-8. Якщо навпрошки через дрімучий ліс, хоча дороги такої і не існує — розташоване село Голинченці, в третій бік — за км 5-6 — розкинулася Велика Русава, але це вже село сусіднього району.\nНа узліссі перед нами стояла чепурненька, наче з картинки списана хатина лісника. Город і все довколишнє буяло густою зеленню. Кувала запізніла зозуля. Дрімучий ліс, який починався за одвірком будівлі і господарських споруд був вщерть наповнений голосистим співом птахів. Виглядало все тут, немовби у казці. Бо від хати стежка вела праворуч у густий сосняк. А у ньому стояла чудово розмальована цямрина криниці. Ми зачерпнули із неї води. Боже Всевишній, яка ж чарівна, жива прохолода!\nАле засиджуватись ми не могли. Від хатини спустилися вниз до примітного виярку і я невдовзі заглушив двигуна.\n— І де ж тут древня фортеця Чурилів? — весело запитав Ілля Рудяк. — Бачу поки що тільки з трьох сторін густу лісову облогу…\n— Потерпіть трішечки, — кажу з легким усміхом на устах.\nПроходимо метрів із сто поміж диких заростей ожини, шипшини, терну. Тут Віктор Борисович спіткнувся об щось і ледве втримався на ногах.\n— Хлопці! — каже. — Тут і справді якісь дивні фундаменти. І цегляні, і з нашого дикого вапняково каміння, яке валяється всюди…\nІ. Рудяк теж, бачу, міняється в обличчі, йде в протилежний від Віктора Борисовича край майже навприсядки. А я й і не горблюся. Знаю вже цю примітну місцинку, як свої п’ять пальців, а тому мені тут нічого шукати. Якщо мої гості справді топчуться по кладці древнього фундаменту давнішньої фортеці Чурилова, то вона містилася саме тут, за кілометрів сім на південний-схід від нинішнього центру нашого села. Зараз я поведу своїх друзів трохи нижче. Там розташоване природнє глинисько. Тобто, місце, де люди середньовіччя, напевне, копали глину для випалювання цегли. Колись, років із 55 тому, Микола Андрійович Іллінський показував мені можливі місця печей, де, можливо, виготовлялася цегла для фортеці.\nЗі своїми приятелями ми знаходимо ті місця.\n—Звичайно, - розмірковував пан Рудяк, — для того, щоб підтвердити чи спростувати ваші твердження про те, що наше село походить саме звідси, як записано в древньому Літописі, котрий відшукав Михайло Грушевський в аналах історії, треба провести детальні розкопки на цій місцевості. Але це просто не реально за суцільної нашої бідності. Та й встановлення істини не матиме будь-якого історичного, економічного значення. Мур, схожий на офорт фортеці, який ви нам показали, напевне, має опоясовувати весь цей вибалок. Але не дивина, що через віки все, що залишилося від колишніх стін пішло глибоко під землю, геть зникло. Бо не секрет, що цегла і каміння, з яких мурувалися і стіни, і фундаменти стали легкою здобиччю наших потомків, котрі мешкали в нових і нових поколіннях на цій благородній землі. Швидше саме з них будували свої оселі наші предки на новому місці, там, де розкинулося нинішнє село.\nМи сідаємо до авто, виїздимо з можливого місця колишньої фортеці. Упираємось у дорогу за якою стоїть повабний будинок лісника. Поворот на дев’яносто градусів і ми вже на польовій дорозі до Джурина. Звідси можна взяти прямий курс на ‘’шпиталь Кутаф’єва’’, який розташований на протилежній стороні далекого пагорба, під якими розкинулося село.\n— Ось тут, панове, — кажу, — хочу привернути вашу увагу до розлогих полів, які починаються справа і зліва. Це урочище називається Файфурин.\n— Як, як? — нашорошується Ілля Рудяк.\n— Файфурин, — повторюю чітко…\n— О, це вже щось зовсім рідне для нас із тобою Вікторе Борисовичу, — каже наш заокеанський гість. Чуєш, яка єврейська фонетика звучить.\nВолодимир Іванович Мальцев, Міністр охорони здоров'я України у 1994 році, хто повірив у творчий експеримент доктора Кутаф'єва і підтримав лікаря у боротьбі проти чинодралів і бюрократів, які на корені нищили добру справу терапевта\nТим часом ми піднімаємось на маківку цієї ниви і нам відкриваються чудовий краєвид. Я зупиняю авто. Ми заходимо в посіви, посіви сягають нам вище колін.\n— А що це росте? — якось вкрай обережно і здивовано запитує мене пан Рудяк.\n— Звичайне просо…\n— Яка неймовірна дивина, - вражено вигукує він. — Я тільки хотів сказати, що таки пригадав звідкіля знаю про це поле з дивною назвою Файфурин. І тут такий дивовижний збіг обставин, що тут нині росте саме просо. Думаю, що то було дуже голодного 1947 року. Мені було лише вісім літ. Їсти просто не було що. І ось мати наша десь там у якогось знайомого дядька виміняла на відріз сатину, який зберігся в неї від нашої бабусі, бітончик проса. І той дядько уночі мав принести те багатство. Він мав його накосити якраз десь тут, на Файфурині, і потайки привезти на возі, начебто траву для коняки, простелену в драбиняку воза, щоб не зупинили його де енкеведисти, та не знайшли самого зерна. Бо то був би чистий кримінал. І ось ми вранці проснулися від того, що мати стиха молотить якийсь сніп. Ось ці верхівки рослин. Це ж не колоски… Як вони називаються, Олександре? — запитує у мене пан Рудяк.\n— Звісно, не колосся це. Їх немає у проса. Це — волоття. Просяне волоття. У ньому виростає і достигає зерно…\n— Потім, — продовжує пан Люсік, — була смачнюща, на все життя запам’ятав її, просяна каша. Ми сиділи всі гуртом, вилизуючи на ложках кожну зернинку і Сьома, який полюбляв торочити зі слів різні каламбури, став щось рифмувати про те, що, начебто, «залишили всіх ми з носом», «а тепер ось об’їдаємось веселим просом». Батько трісь його легенько ложкою по лобі, з любов’ю, звичайно ж, і показує на стінку, за якою суддя Литвиненко, дуже сурова і могутня мадам із густо напацьканими червоною помадою губами відправляє черговий кримінальний процес. Мовляв, хочеш туди сам потрапити? Чи нас із мамою відпровадити? Ось звідкіля мені відомо це дивне слово ‘’Файфурин’’.\nСвоїм приятелям тут, серед поля, я розповідаю все що знаю про Файфурин. Ще коли був живий краєзнавець Микола Іллінській, розповідав він мені, що шляхи до розгадки цього імені, буцімто, знаходив у так званому Бердичівському календарі.\nЯк відомо, у тому місті, сімнадцятого століття, часу найвищої військової та економічної могутності Польщі, за правління короля Сігізмунда III, київський воєвода Януш Тишкевич, виходець із цих місць, на відзнаку визволення краю від татарської неволі заклав і спорудив (1630 року) розкішний монастир-фортецю. І невдовзі подарував її чернецькому ордену ‘’Босих Кармелітів’’. Споруда вражала своєю архітектурною довершеністю, чіткістю будівельних ліній, стала справжньою вершиною стилю готичного бароко в тамтешніх місцях. Одначе, за зовнішнім лиском мешканцям цього палацу була уготована доволі гірка доля, позаяк, часто їх виганяли зі святої обителі. Багато разів руйнували вороги католицизму монастир-фортецю.\nПісля одного з потужних повстань в українському поліському краї проти поляків, якщо точніше — 1648 року, зокрема, святим отцям довелося тікати світ за очі. Основна маса їх добилася до Львова і там вони, як стверджують історики, впродовж 75 років не наважувалися повернутися до Бердичева. А ступивши до своєї зруйнованої обителі (буцімто, 1723 року), тут же активно бралися до її відновлення, опорядження, додаючи нові елементи архітектурного мистецтва у зовнішній та внутрішній стиль. Саме тоді вони й засновують побіля свого монастиря друкарню.\nЦей фактично перший поліграфічний заклад на межі Лісостепу й Полісся прославився тим, що окрім книжок релігійного змісту, він почав видавати продукт, який незабаром став зватися в народі — Бердичівський календар. Що він собою уявляв?\nЦе був зшиток із 18-20 аркушів. Набирався він польською мовою, але ось 1780 року його треба було читати українською транскрипцією, оскільки тексти набрані літерами польського алфавіту, себто, українськими словами. Розповсюджувався календар у межах, котрі можна назвати кордонами України. Мав він той продукт друкарні шалений успіх. Тому, що був доступний усім верствам населення. Що видавався щорічно практично впродовж століття. Як правило розповсюджувався монахами-кармелітами на ринках у базарні дні. Їх залюбки купляли більш-менш грамотні селяни та містяни. Оскільки в тому виданні були надруковані різноманітні поради того, як вести господарство, що коли сіяти, як збирати, зберігати врожай. Вельми важливо, що календар провіщав погоду на пори роки і цілий рік. Вказував на прикмети, відповідно до яких ця кліматична логістика визначається. Але найбільший попит і цікавість викликали оригінальні новини, подані, як доповнення до погодних прогнозів.\nМені вдалося для ілюстрації змісту календаря знайти один із аркушів того річника, навіть не можу сказати за який це рік, але суть повідомлень, гадаю, зрозуміти не важко. Так ось, тут подано такі нотатки:\n— 1788 рік плачевний, дорогий, безхлібний рік;\n— 1789 рік. Купили у Пирятині кожуха — 3 карб. 10 копійок. Чоботи — 90 коп. Штани — 60 коп., постоли — 25 коп. Дві сорочки — 1 карб.\n— 1790 рік. Куплено півфунта чаю. Його почали вживати багато людей…\n— Ціна хліб 1793 року були такими: четверик жита – 80 копійок, житнього борошна – 1 карб. 50 копійок, проса, гречки, ячменю – 80 коп.\nТак ось мій лісовий навчитель у пошуках історичних істин та краєзнавства Микола Андрійович Іллінський колись на Будах, ловлячи карасів у садовій копанці для нашого обіду, запевняв мене в тому, що в його батька, отця Андрія, древнього джуринського священника був Бердичівський календар, де у зносках до цікавих нотаток вказувалося про те, що неподалік Чурилівської фортеці, з якої походить містечко Джурин, колись мешкали переселенці з Палестини, які мандрували слідом за гунами в бік нинішньої Угорщини. Їхнім вождем і лідером був чоловік на ім’я Файфурин.\nМожу лише припустити, що палестинці довго хазяювали на цих полях, якщо довколишні лани й вибалки цього урочища стали зватися Файфурином.\nСкільки я не шукав підтвердження цієї ідеї, знайти не міг. Адже Бердичівський календар видався, повторюсь ще раз, упродовж ста років, останній його номер вийшов 1865 року. Видання заборонила тодішня влада, особисто генерал-губернатор Безака. Приводом для цього стало те, що в тексті ось таких нотаток, які я приводив вище, начебто, неправильно було подано події кривавого повстання селян 12 жовтня 1863 року. Як бачисо, уже тоді спрацювала зубаста цензура…\nКоли я скінчив свою розповідь про історію Файфурина, Ілля Рудяк важко передихнув.\n— Ф-ф-ф-у-у, — почулося від нього. — Я тут, грішним чином захвилювався через те, що ви могли сказати, мовляв, Файфурин походить від назви ‘’фурія’’. Такий же у нього може бути корінь, чи не так?\n— О, не приведи, Боже, — вирвалося й у мене. — Фурії це, здається, римські богині помсти та мук совісті… В руках вони тримають батоги…\n— Краще з цим не знатися, — вигукнув Віктор Кутаф’єв.\n— Найстрашніше те, що у фурій замість кіс — змії, — були слова нашого чиказького гостя. Від живої уяви цієї жахливої картини мене аж зморозило…\n… У пошуках історичного коріння свого рідного населеного пункту ми й не зоглянулися, як уже й звечоріло. Перед нами був рівний, мовби, стріла курний польовий путівець. Прямо перед нами, у далині, близилося до обрію гаряче літнє сонце. Ми уже добряче наговорилися, і якийсь час їхали мовчки.\n— А у мене, друзі, — враз порушив тишу салону Ілля, — лежить дорога до Москви…\n— І що ж там? — якось, буцімто, боком, справився я.\n— А там багато різноманітних зустрічей, і, мабуть, головні - — з дочками великого єврейського режисера з світовим іменем Соломона Міхоелса. Його, як відомо, у січні 1948 року, за особистою вказівкою Сталіна, пострілом у потилицю застрелили енкевидисти, а потім, щоб замаскувати цей злочин, тіло митця переїхали вантажівкою. Все видали за нещасний випадок.\nЯ знаю цю жахливу історію. Чимало читав про неї.\n— А це правда, — запитую в Іллі Езрайовича, — що, начебто, Сталін знищив Міхоелса за піднесений йому режисером дорогий подарунок у чорному американському чемодані? А валіза від тієї розкоші, буцімто, вже давно знаходиться у вас в Чикаго?\n— І так про вск можна сказати теж, — після хвилинного роздуму відповідає наш односельчанин. — Це ціла історія…\nОдне слово, — починає розповідь пан Рудяк, — у складну пору Другої світової війни, в 1943 році, Йосип Сталін відправив за кордон, безпосередньо до Сполучених Штатів Америки двох знаменитих людей із СРСР — Соломона Міхоелса та Іцика Фефера. Останній — поет і одночасно інформатор спецслужб, як стверджує багато людей. Відправилися вони в поїздку на Захід для збору коштів на користь Червоної Армії.\nМіхоелса зустрічали тисячні натовпи євреїв.\nУ Нью-Йорку з імпровізованої дерев'яної трибуни він виголосив запальну промову. Люди хлинули до нього ближче, трибуна не витримала напору, і Міхоелс з мером міста Ла Гвардіа, єврейським емігрантом з Італії, впали з постаментом. Міхоелс пошкодив ногу. Її взяли в гіпс. Вперше за довгі роки він цілий тиждень провів у госпіталі і ... відпочив.\nВ Америці Соломон Михайлович зустрічався з Ейнштейном, Чапліним, старим другом Марком Шагалом, його дочкою ... З Полем Робсоном ...\nІлля Рудяк розповідав далі:\n—У шкіро-галантерейному магазині сталася цікава сценка. Міхоелс шукав містку валізу на зворотну дорогу. Коли господар, старий одесит, дізнався, що перед ним єврейської актор з Москви, та ще й спілкується таким красивим, виразним єврейським акцентом мамелушн, він покликав свого онука Ігоря і попросив знайти найкращий чемодан для іменитого гостя.\nОнук пізнав Міхоелса за численними портретами в газетах і запропонував артистові, що сам занесе валізу в готель завтра вранці.\nНа ранок валіза була в Соломона Михайловича. На шкірі, біля ручки з замком, було витеснено:\nОсь вона, знаменита валіза із Нью-Йорка в якій перевозилося хутро для вередливого Сталіна і з якою Ілля Рудяк якось приїздив було в Джурин, аби показати її знайомим...\nПовернувся Соломон Михайлович до Росії з валізою, в якій були упаковані дві дорогі, шикарні чоловічі шуби - подарунок Йосипу Сталіну і В’ячеславу Молотову від хутровиків Брукліна.\nМолотову подарунок надзвичайно сподобався. Він навіть його приміряв у себе в кабінеті, щиро дякував головному режисеру єврейського театру. А ось вусатий вождь так розсердився, що клявся: ніколи не простити Міхоелсу цю ‘’підлу єврейську провокацію’’. Розцінив це, як хабар і дешевий трюк, за допомогою якого, нібито, той хотів завоювати симпатію і лояльність учителя народів.\nДругою дружиною Соломона Міхоелса була росіянка Анастасія Павлівна Потоцька. Як розповідав нам того вечора пан Рудяк, була це жінка особливої вроди і постави, не зважаючи на вже солідний вік, коли Ілля познайовися з нею. Особливий аристократизм вчувався у рисах обличчя, гордій осанці, манері розмови. Вона ж побачила в режисерові з Одеси справжнього прихильника таланту її покійного чоловіка. Тому в усьому йому допомагала. Особливо тоді, коли за «відлиги», в кінці шістдесятих, пан Рудяк влаштував у місті над теплим морем вечір пам’яті великого митця. Вперше, в країні після розстрільного дня 1948 року…\nКоли пан Рудяк збирався від’їздити за кордон і приїхав попрощатися з своїми друзями-москвичами, він заглянув і до Анастасії Павлівни. Вона ще була жива, навіть бадьоро себе почувала.\n— Що ж би вам подарувати на пам’ять? - крутилася вона по квартирі. — Щоб на добру згадку і від Соломона Михайловича, і від мене одразу вручити? — На мить зупинилася, і мило усміхнувшись, промовила: — А от уже знаю що. Звичайно ж, — валізу з Америки. Щоб ви всім новим своїм друзям, а ви, здається, комунікабельний чоловік, розповідали про великого московського режисера і його люблячу дружину…\n— До речі, — багатозначно підкреслив Ілля, — я одного разу приїздив з тією валізою навіть у Джурин…\nОстанні слова нашого оповідача прозвучали уже в дворі під високими, тінистими акаціями ‘’шпиталю Кутаф’єва’’. Віктора Борисовича вже чекали медсестри і пацієнти. Мені теж уже пролунало декілька дзвінків. Телефонували мої родичі, які зібралися в господі моєї матері. Чекають на мене…\nМи обнялися з паном Рудяком. Розпрощалися, виявилося, що навічно: 1 травня 2020 року мого земляка не стало… На 82-му році життя...\nПеред тим ми простилися з Кутаф’євим, якого бюрократи від медицини просто таки розтерзали, буквально вирвали з нього добре і чуйне серце. За те, що прагнув добросердя для людей. І не було його вже кому захистити, бо ще раніше рак з’їв толкового і мудрого Міністра Володимира Івановича Мальцева. А рівного йому бійця в Україні більше не виявилось… Ось така гірка правда життя...…


Що таке інсулін? | Чи не ліниве схуднення з Катериною Солміной! – Як Швидко Схуднути\nЩо таке інсулін? | Чи не ліниве схуднення з Катериною Солміной!\nгрудня 7, 2013 at 5:16 pm\nЩо таке інсулін? | Чи не ліниве схуднення з Катериною Солміной! Інсулін допомагає худнути або товстіти? Гормони, що впливають на вагу. Частина 3\nЩо таке інсулін і як він впливає на вагу, повинен знати кожен, хто прагнути схуднути раз і назавжди! Ви зможете\nосягнути головний секрет схуднення, і більше ніколи не наберете вагу назад, якщо будете знати, що таке інсулін\nКоли я була повною, я завжди дивувалася, чому я їм мало, а вага не йде або навіть зростає. Насправді, тільки дізнавшись про інсулін, я зрозуміла, що не так важливо кількість їжі і калорій, скільки якісний склад їжі, а точніше, як те, що ви їсте, впливає на вироблення інсуліну і цукор крові! Ви, дійсно, можете їсти мало, рахувати калорії і не виходити за межі вашої калорійності, але якщо продукти, які ви споживаєте сильно підвищують рівень цукру (глюкози) у вашій крові, провокуючи різку реакцію інсуліну, ви будете повніти або вага буде стояти на місці. Тому що інсулін – це гормон, що накопичує жир!\nТема інсуліну і підвищеного цукру крові достатньо складна для розуміння, але вкрай важлива, тому я буду намагатися максимально спростити її виклад, іноді по кілька разів повторюючи деякі моменти, і навіть вдаючись до «дитячому» мови. Повторюся, що розібравшись з інсуліном та його впливом на масу тіла, ви отримаєте знання про те, як схуднути і контролювати свою вагу надалі!\nІнсулін – гормон білкової природи, що виробляється підшлунковою залозою у відповідь на що підвищився рівень цукру (глюкози) в крові. Цукор в крові підвищується відразу, як тільки ми поїли. Але важливо враховувати, що різні продукти по-різному підвищують рівень цукру в крові, якісь сильно, а якісь в межах норми.\nГоловна функція інсуліну – нормалізувати, т. е знизити підвищений рівень цукру (глюкози) в крові до норми, і доставити цю саму глюкозу в клітини і тканини, тим самим, даючи їм енергію. Інсулін – це головний жирообразующих гормон. саме він забезпечує запасання глюкози в клітинах, а при її надлишку, включає механізми перетворення глюкози в жир і відкладенні його в підшкірно-жировій клітковині!\nА як ми з вами вже знаємо, в цукор або глюкозу в нашому організмі перетворюються вуглеводи! Як ми пам’ятаємо, всі вуглеводи діляться на 2 види: прості і складні або швидкі і повільні. Якщо не пам’ятаємо, то читаємо цю статтю. Отже, саме прості або швидкі вуглеводи (солодке, борошняне і ряд наслідках продуктів) впливають на підйом і скачки цукру в крові, а, значить, і провокують різку вироблення інсуліну, збільшуючи швидкість накопичення жиру!\nЗвідси висновок. багато простих вуглеводів – багато інсуліну – багато жиру відкладеться про запас!\nЯк інсулін робить нас товстими?\nОписати весь процес розвитку ожиріння під дією інсуліну я б хотіла схематично і трохи по-дитячому, спираючись на приклад з книги дієтолога А. В. Ковалькова, тому що краще й не придумаєш. Отже…\nКоли ви з’їдаєте швидкі вуглеводи (бутерброд з білим хлібом, булочку, чай з цукром або навіть картоплю), вони в організмі перетворюються на цукор, який швидко засвоюється і насичує собою кров. Піднімається рівень цукру крові. Це ми вже засвоїли!\nНа цей цукор виділяється величезна кількість інсуліну, і він, як паровозик, тягне цукор з крові в клітини мозку і м’язів. Але так як цих «паровозиків» в крові стає надто багато, з часом клітини втрачають чутливість до нього. Привозить такий паровозик цукор в клітку, а йому кажуть: «Ти не з нашого депо. Ми тебе не знаємо, вези свій цукор звідси, куди хочеш ». Паровозику робити нічого – цукор треба кудись вивантажувати, і він тягне його в печінку, де цей цукор трансформується в жири. Але клітини-то цукру не отримали (тому що не дізналися свій паровозик)! Тому організм знову вимагає: «Де мій цукор? Дайте мені цукор! »Пам’ятаємо, що цукор (до нього перетворюються вуглеводи) – це головне джерело енергії для всього організму і насамперед мозку! При цьому вам дико хочеться солодкого або мучного, і ви просто не можете пройти повз булочки або самси або тістечка. І ніяка сила волі вас не втримає! Це замкнуте коло, і кожен день весь цикл повторюється знову і знову: швидкі вуглеводи – інсулін – голод – швидкі вуглеводи! Так розвивається вуглеводна залежність. І коли ваша рука тягнеться за шоколадкою або булочкою, в цьому немає вашої провини! Це результат порушеного вуглеводного обміну! Це результат того, що ви не стежите за уровенем цукру у вашій крові. Науково ця патологія називається «толерантністю до глюкози» або «преддіабетом».\nЩо ж робити? Як змусити інсулін не переробляється глюкозу в жир?\nПерше і головне – сильно обмежити споживання простих вуглеводів і цукру, і замінити їх на повільні вуглеводи, що містяться в кашах і фруктах / ягодах! А краще взагалі відмовитися від тих продуктів, які провокують скачки цукру в крові і інсуліну!\nДруге – додати в раціон хром! Хром – це мінерал, відомий своєю здатністю нормалізувати вміст глюкози в сироватці крові. Наприклад, лідером за вмістом хрому є брокколі. Також хромом багаті такі продукти, як м’ясо, печінка, бобові, висівки. Однак, важливо відзначити, що хром досить погано засвоюється, особливо, якщо продукти були піддані тепловій обробці (((. Тому включайте в свій раціон хромсодержащий продукти 2-4 рази на тиждень.\nЯкі продукти різко піднімають цукор крові та інсулін?\nВід чого слід відмовитися. є 4 групи продуктів, які дають максимальну інсулінову реакцію, тому що дуже сильно підвищують рівень цукру в крові:\nЦукор і всі продукти, що містять цукор Борошно і всі продукти, що містять муку (згадуємо не тільки про випічку, а й про макарони з білого борошна) Білий шліфований рис (на час схуднення забудьте про суші) Картошка\nЧим замінити заборонені продукти:\nСолодощі замініть на фрукти і ягоди! Це не складно, просто замість яблучного пирога з’їжте яблуко – ось такий принцип! Замість мучного готуйте собі каші! І ви зрозумієте, як багато на світі круп, і які смачні каші з них виходять! Додавайте в них ті ж фрукти і ягоди або сухофрукти – ви отримаєте масу нових смакових і візуальних відчуттів! Від білого рису взагалі не складно відмовитися, якщо замінити його на буре або дикий (чорний) рис! А якщо зробити мікс з цих рисов, то виглядає це шикарно, та до того ж і дуже смачно! З картоплею теж ніяких проблем, просто замість неї використовуйте кольорову капусту! Так-так, повірте, ви не відчуєте різниці, якщо замість картопляного пюре, зробите пюре з цвітної капусти! Спробуйте!\nПродукти, які не провокують інсулінову реакцію:\nФрукти, крім винограду, бананів, апельсинів, мандаринів Ягоди Овочі, крім буряків, моркви Крупи, крім манної, пшеничного, кукурудзяного\nУ висновку хочеться сказати, що тепер, коли ви знаєте, що таке інсулін і як він впливає на накопичення жиру, вам відкрито один з головних секретів схуднення – тримайте під контролем рівень цукру в крові! І наступного разу, коли будете дивитися на шоколадку або шматок торта, запитайте себе, заради чого ви хочете це з’їсти? Заради того, щоб стати важче і товщі? Тепер ви знаєте, що відбудеться у вашому організмі: підніметься цукор крові, виділиться багато інсуліну і запуститися процес відкладення жиру! Ви цього хочете?\nВідмовтеся від швидких вуглеводів, вгамовуйте бажання поїсти солодкого фруктами і ягодами, варіть собі каші, їжте багато овочів і тоді інсулін стане вашим другом, і процес накопичення жирів перетворитися на радісне схуднення!\nПідписуйтесь на нові статті сайту на головній сторінці та отримуйте їх прямо на пошту!\nІ не забудьте поділитися статтею з друзями в соц. мережах!\nСпасибі за увагу! Худніть легко і з радістю! Мурк….\nПриєднуйся до мого схудненню! Давай худнути разом! Заповни форму і отримуй нові випуски мого похудательной відео-щоденника на пошту! Дізнайся, чим закінчиться експеримент – чи зможу я схуднути?\nщо ви знаєте про інсулін\nяк пидниметься сахар в крови писля солодкого\nTag: вуглеводи, секрети схуднення


30 вересня, 2021 - 14:01\nОфіс з питань захисту бізнесу створять у структурі Міністерства внутрішніх справ.\nОфіс з питань захисту бізнесу створять для більш ефективної комунікації.\nМіністерство внутрішніх справ має стати центром підтримки і захисту бізнесу. Але це можливо лише за умови тісної співпраці МВС, парламенту і підприємців. Про це повідомив міністр внутрішніх справ Денис Монастирський.\n"Я бачу для себе кілька напрямків, над якими ми повинні попрацювати у боротьбі з нелегальним ринком. Це детінізація ринку тютюну, спирту і пального. За оцінками експертів, мільярди гривень бюджет недоотримує, оскільки велика частина цього ринку знаходиться в тіні. Ця протидія рейдерству. Також боротьба з контрабандою і корупцією у правоохоронній сфері. Четвертим пунктом залишається боротьба з контрафактною продукцією, порушенням авторських прав. Цей напрямок впливає на несплату податків. Ми розуміємо, що правоохоронна система може дати потужний сигнал, що порушувати закон не можна", — розповів Денис Монастирський .\nМіністр підкреслив: якщо вдасться захистити бізнес, тоді вдасться залучити інвестиції, а це — збільшення надходження податків.\n"Тоді ми зможемо просити про перегляд заробітних плат правоохоронним органам і про збільшення витрат на потреби системи", — зазначив голова МВС.\nЗа словами Дениса Монастирського, у МВС буде створено Офіс з питань захисту бізнесу для більш ефективної комунікації у справі захисту підприємців.\n"Я прийняв рішення про створення у структурі МВС Офісу з питань захисту бізнесу. Його буде координувати радник Антон Геращенко. Відповідальним за захист бізнесу буде перший заступник Євген Єнін. Від Нацполіції до Офісу увійдуть — голова Нацполіції України Ігор Клименко і заступник керівника Головного слідчого управління Нацполіції України Сергій Пантелеєв. Загальний контроль за роботою цієї структури залишаю за собою", — повідомив він.\nНагадаємо, у серпні Антон Геращено став радником голови МВС Дениса Монастирського. З вересня 2019 він працював заступником міністра внутрішніх справ, коли міністерство очолював Арсен Аваков. Раніше Антон Геращенко був депутатом Верховної Ради.


Сергій Тігіпко: «Я прийшов в Партію регіонів робити реформи»\nICTV / Свобода слова / Сергій Тігіпко: «Я прийшов в Партію регіонів робити реформи» / 21.03.2012 18:39\nОсобистий рейтинг Сергія Тігіпка перед виборами втричі перевищує рейтинг Партії регіонів. Експерти у студії «Свободи слова» не приховували скепсису у бік заяв політика, щодо його реформ в державі та партії зокрема.\nМоє основне завдання в політиці – робити реформи, – заявив у студії «Свободи слова» віце-прем’єр та міністр соціальної політики України.\nНа думку Тігіпка, змінити систему влади легше в лавах провладної політичної сили. Саме цим і планує займатись новопризначений заступник голови Партії регіонів.\n– «Сильна Україна» зробила свою справу: ми підтягнули людей. Робити реформи набагато легше з потужної сили. Можна об’єднуватись після виборів, а можна до виборів. Те, що ми робимо зараз, я вважаю правильним.\nЕкспертам у студії таке прагнення політика нагадало комуністичне минуле країни. Тоді до лав комуністичної партії вступали нібито для того, щоб підірвати її зсередини. Проте, як саме новоспечений регіонал планує змінювати існуючу владну систему, він так і не зміг відповісти.\nПровокаційні питання та правдиві відповіді. Дивіться повний виступ Сергія Тігіпка у студії «Свободи слова» прямо зараз.


Через кризу заробітчани повертатимуться на батьківщину - Права Людини в Україні\nЕксперти прогнозують, що з-за кордону повернеться близько 200 тисяч українських мігрантів. За даними Держкомстату України, нині на заробітках перебуває понад 1,5 млн. українців. Чи вистачить для всіх роботи?\nЗа кордоном нині працює близько п’яти відсотків працездатного населення України. Половина цих людей трудиться в Росії та стільки ж – у країнах Євросоюзу, свідчать дані Держкомстату. Основною причиною виїзду за кордон люди називають низький рівень оплати праці. Утім, і в Європі через кризу заробляти стало дедалі важче.\nДиректор Інституту економічних досліджень і політичних консультацій Ігор Бураковський прогнозує, що з нового року до України масово повертатимуться українські будівельники та сезонні працівники. Щоправда, на думку експерта, влаштуватися в Україні цим людям буде вкрай важко. «Певні вакансії, які ще зашилися, але є низькооплачуваними, можуть заповнити мігранти. Очевидно, ці люди мають певні заощадження. Це дасть їм якийсь час жити на зароблені за кордоном гроші», - каже Бураковський.\nРазом з тим, Євросоюз усвідомлює можливість повернення великої кількості мігрантів додому, тому єврочиновники вже готують заходи допомоги трудовим мігрантам. Розповідає представник генерального директорату з питань трудової міграції Єврокомісії Дієдерік Паалман: «За кілька місяців ми подамо до Брюсселя три законопроекти, які захищатимуть права мігрантів. Це закон про внутрішню міграцію, сезонних мігрантів та законодавчі пропозиції для тих, хто проходить тут практику. Цей пакет документів має зробити привабливим роботу в країнах ЄС». Паалман радить скористатися цими ініціативами й українцям.


Клюєв може використати мільярди “Укрексімбанку” для свого бізнесу | NewsMarket - Новини України та світу\nКлюєв може використати мільярди “Укрексімбанку” для свого бізнесу\nНовини України. 9 лютого. Підвищення капіталізації державного “Укрексімбанку”, ініційоване першим віце-прем’єром України Андрієм Клюєвим, може посприяти фінансуванню його бізнесів.\nКлюєв використає гроші "Укрексімбанку" для свого бізнесу\nПартнером у реалізації низки проектів братів Клюєвих може виявитися глава Національного банку Сергій Арбузов, пишуть “Экономические известия”.\nВидання нагадує, що раніше на засіданні уряду Андрій Клюєв повідомив про намір скарбниці збільшити статутний капітал державного “Укрексімбанку”.\n“Це необхідно для того, щоб активізувати фінансування програми інвестиційно-інноваційної діяльності до 2015 року, в першу чергу в реалізацію цієї програми будуть включені держбанки”, – сказав чиновник.\nЗа словами першого віце-прем’єра, вже підготовлено перелік з 163 інвестиційних проектів інноваційного характеру загальною вартістю 368 млрд. грн. для початку (або продовження) їх реалізації в 2011 році.\nНа думку голови правління одного з найбільших банків, такими проектами можуть виявитися бізнеси самого Клюєва.\n“У нього багато кредитів в “Укрексімбанку”. Зокрема, позики там отримували “Укрпідшипник”, “Запорізький завод напівпровідників” і деякі інші об’єкти”, – розповів банкір.\nВін вважає, що саме “Запорізький завод” отримає частину коштів, які будуть спрямовані з казни в держбанк.\n“Цей завод виробляє продукцію для реалізації мільярдного проекту з будівництва електростанцій на сонячних батареях в Криму, які визнані інноваційними”, – говорить фінансист.\nУ свою чергу джерело в банку говорить, що виділення коштів на такі проекти буде неможливим без згоди правління.\n“Ситуація в тому, що Андрій Клюєв має вплив тільки на частину правління банку, тоді як інша, значна його частина, зобов’язана своїм призначенням голові НБУ Сергію Арбузову і з розумінням відноситься до його думки. Таким чином, тільки за наявності домовленостей між Арбузовим і Клюєвим вони володіють достатньою кількістю голосів, щоб провести через правління банку необхідне рішення”.\nПри цьому співрозмовник видання відзначає, що ходять чутки про спільні бізнес-інтереси Арбузова і Клюєва.\n“Зокрема, говорять, що проекти з електроенергетики вони реалізовували разом. Зараз Арбузов вийшов з цього проекту (що може пояснювати дохід в 150 млн. грн., Задекларований главою НБУ за минулий рік, – ред.), однак у них занадто давні і щільні стосунки з Клюєвими, щоб він заблокував цю операцію”, – упевнене джерело.\nНагадаємо, Кабінет Міністрів України збільшив статутний фонд “Укрексімбанку” на 19,5 млн. грн.\nПодаткова міліція обшукала офіс ФК “Таврія”\nЖан Рено зніметься у чеченському фільмі


Головна Твори Твір аналіз поеми Реквієм А. Ахматової\nУ 1930-і роки, коли репресії придбали масовий характер, Були арештовані син і чоловік Ахматової. У передмові до поеми Реквієм (1935 – 1940) вона згадувала про те, як стояла в черзі у ленінградської в’язниці: Тоді що стоїть за мною жінка з блакитними губами <…> запитала мене на вухо (там усі розмовляли пошепки): – А це ви можете описати? – І я сказала: – Можу . Це свідчення достовірності описуваних подій передує твір, цілісність якого створюється єдністю трагічного переживання. Реквієм – лірична поема. Особисте страждання автора багато чого тут визначає. Але материнське горе завжди те саме що хресному шляху Богоматері. Загальнолюдське, вічне складає внутрішній простір цієї поеми. Зовнішність ліричної героїні Ахматової в Реквіємі майже не змінився: це жінка, що любить і страждає, кровно хворіє за свою гірку землю, це поет, Який готовий пожертвувати життям заради любові до своєї Батьківщини:\n* Зорі смерті стояли над нами,\n* І безвинна корчилася Русь\n* Під кривавими чобітьми\n* І під шинами чорних Марусь.\nІсторія Росії розчинена у всьому зовнішньому і внутрішньому, у всьому, що складає життя і долю сучасності. Простонародне, суворе, тверде, заявлене вже в післяжовтневих віршах, в Реквіємі стає послідовним імпульсом стіховой мови, її єством:\n* На губах твоїх холод іконки,\n* Смертний піт на чолі … Не забути!\n* Буду я, як стрілецькі жіночку,\n* Під кремлівськими баштами вити.\nБез відмови від колишньої витонченості героїні не вижити. У неї тепер дивне ставлення до пам’яті:\n* У мене сьогодні багато справи:\n* Треба пам’ять до кінця вбити,\n* Треба, щоб душа закам’яніла,\n* Треба знову навчитися жити .\nСлово жити нагадує, Звичайно ж, і про смерть як звільнення від страждань. Залишається тільки мужньо відчинити двері, щоб увійшла ізбавітельніца. Проте бажання смерті, передане у 8-му вірші, вже в 9-м кваліфікується як божевілля. Завершується основна частина поеми двома чотиривіршами, об’єднаними назвою Розп’яття. Мати, на очах у якій страчують сина, не помічена свідками видовища. Але саме до неї прикутий погляд поета. У цьому уваги теж досвід, здобутий ціною особистого страждання. В епілозі Ахматова підкреслила, наскільки важливо у XX ст. пам’ятати про материнську вірності і безміру материнського горя.\nВласний пам’ятник у тюремній стіни – Це не тільки іронія над зламами часу, що заганяє поета в скорботну чергу, але і пристрасне бажання зберегти пам’ять про цих народних випробуваннях. У цьому останньому бажанні – жест того аскетизму, який завжди супроводжує трагічне мистецтво.\nТВІР-РОЗДУМ. 4 КЛАС\nОбраз головного героя в поемі Н. В. Гоголя «Мертві душі»


У Кременчуцькій громаді чоловік та жінка пограбували пенсіонера та кинули його зв’язаним на холоді ⋆ РЕГИОНАЛЬНЫЙ НОВОСТНОЙ ПОРТАЛ ПОЛТАВЫ\nУ Кременчуцькій громаді чоловік та жінка пограбували пенсіонера та кинули його зв’язаним на холоді\nЕвгений Сидоренко\t/ 23. 2. 2021 19:04\t/ Опубликовано в Новости Полтавы\nПолтавська поліція затримала двох мешканців Кіровоградщини, які забрали у кременчуцького пенсіонера 2000 грн і 2 телефони та кинули зв’язаним\nПодія сталася в одному з сіл Кременчуцької громади. 21 лютого, близько 21-ї години, чоловік та жінка зайшли до будинку пенсіонера, побили його та зв’язали руки кабелем, а ноги — велосипедною камерою. Нападники забрали 2000 гривень та два мобільних телефони, після чого зникли. Про це повідомив відділ комунікації поліції Полтавської області.\n22 лютого, близько 10-ї ранку, 68-річного чоловіка знайшли сусіди. Поліцейським Кременчука вони розповіли, пенсіонер живе віддалено у сільській місцевості та веде малорухливий спосіб життя після перенесеного інсульту.\nСлідчо-оперативна група поліції знайшла у будинку літнього чоловіка з тілесними ушкодженнями, який був зв’язаний та мав переохолодження. Потерпілого з травмами доставили до лікарні. Йому надали необхідну медичну допомогу. Стан його здоров’я — середньої тяжкості.\nПаралельно правоохоронці почали шукати нападників. Знайшли їх вже за кілька годин. Це були двоє мешканців Кіровоградської області — 29-річний чоловік та 36-річна жінка. Обидва мають кримінальне минуле. Їх затримали в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України. Вирішується питання щодо повідомлення їм про підозру та обрання запобіжного заходу\nЗа цим фактом відкрите кримінальне провадження за ч. 3 ст. 187 ККУ (Розбійний напад, поєднаний з проникненням в приміщення). У разі доведення вини, фігурантам загрожує до 12-ти років позбавлення волі з конфіскацією майна.\nНа Полтавщине новый заместитель прокурора


Івано-Франківська обласна державна адміністрація :: Надходження до бюджетів всіх рівнів за п'ять місяців п.р.\nНадходження до бюджетів всіх рівнів за п'ять місяців п.р.\nЗа даними ДПА в області, в січні -травні поточного року до бюджетів всіх рівнів податковими органами області мобілізовано 248,7 млн.грн. податків і зборів, що на 42,0 млн.грн., або 20,3 відс. більше, ніж за відповідний період минулого року, до Державного бюджету надійшло 130,8 млн.грн., що на 25,2 млн.грн., або 23,9 відс. більше поступлень січня-травня 2002 року. Дані про поступлення наведені у порівняльних умовах.\nВ розрізі дохідних джерел надходження склали: прибуткового податку з громадян - 80,6 млн.грн. (32,4 відс. в загальному обсязі доходів), податку на прибуток - 49,9 млн.грн. (20,1 відс.), податку на додану вартість - 33,3 млн.грн. (13,4 відс.), 11,1 млн.грн.- рентної плати за нафту та газ (4,8 відс.), 20,5 млн.грн. акцизного збору (8,3 відс.).\nВ порівнянні з відповідним періодом минулого року досягнуто збільшення надходжень по акцизному збору на 15,6 млн.грн., або в 4 рази (ріст досягнуто за рахунок поступлень акцизного збору з нафтопродуктів), прибуткового податку з громадян на 13,2 млн.грн., або на 19,7 відс., податку на додану вартість на 9,8 млн.грн., або на 41,7 відс., рентної плати за нафту на 2,8 млн.грн., або на 30,4 відс.


16 марта 2020 - Просмотры 1771\n"Та плювати на них, на ці санкції. Отже, за різними оцінками, ми втратили десь 50 млрд, але ми і заробили стільки ж", – заявив він в інтерв'ю ТАСС.\n"Ми витратили досить багато грошей на так зване імпортозаміщення і почали виробляти такі продукти і такі технології використовувати, яких раніше у нас не було, або ми їх просто забули і втратили. Ми відтворили це все. І це йде нам, безумовно, на користь, це диверсифікує нашу економіку, по суті, допомагає нам вирішувати ключове завдання ", – заявив президент РФ.\nТакож Путін заявив, що Європа через санкції нібито втратила стільки ж, скільки і Росія. "Конкуренція, вона повинна бути природною, без всіляких обмежень зовнішніх. Але річ у тім, що наші партнери теж втрачають приблизно стільки ж. Європа приблизно стільки ж втратила, за їхніми ж власними оцінками. Вони втрачають навіть більш чутливі речі", – сказав Путін.\n24 апреля 2018 УКРАЇНА, СВІТ\n''С*ки! Спасите по-братски!'' - На Росії на канатній дорозі сталася НП з туристами (відео)


О. Михайло Сивак: «Христос вознісся, але залишив нам найвищу свою присутність» - Духовна Велич Львова\nО. Михайло Сивак: «Христос вознісся, але залишив нам найвищу свою присутність»\n6 Червня 2019 в 08:23\n6 червня християни східного обряду відзначають свято Вознесіння Господнього. Як відчути присутність Христа у своєму житті? Чому попри те, що Христос вознісся і ми не можемо побачити Його на власні очі, як Його учні, Він у особливий спосіб залишається поміж нас? Чому Вознесіння – це також свято довіри Богу та новий етап? Про це та більше ми поспілкувалися із протоієреєм ПЦУ Михайлом Сиваком, проректором Львівської православної богословської академії, кліриком Свято-Покровського кафедрального собору.\nЧи Вознесіння Христа означає те, що Він перестав бути між нами?\n– Ми читаємо в Біблії, як хмара забирає його з погляду Апостолів і водночас він поруч з нами. Мені хотілося б зацитувати видатного біблеїста – англійського богослова ХІХ століття Фредеріка Фаррара, який дуже гарно відповідає на це питання. Він каже про Вознесіння, що хмара стала між апостолами. І вони побачили зодягненого у Славу Викупителя, котрий сидить тепер праворуч Отця. Але погляд віри, може проникати, через цю хмару, фіміам істинної молитви, може піднятися вище неї. Хоч Ісус відійшов від нас, але через Зіслання Святого Духа, Він залишив нам найвищу свою присутність. Більш тісні благодатні обійми, ніж ті, котрими ми би користувалися, коли б жили з Ним, навіть у Його колишньому домі в Назареті або плавали з Ним у невеличкому човні кришталевими водами Генісарета. Повсякчасно, а зокрема, коли стоїмо на колінах і молимось, – ми можемо бути ближчі до Нього, ніж улюблений учень, голова котрого була на Його грудях. Слово Боже до нас близьке: воно і в серцях, і в устах наших.\n– А як відчути Божу присутність? Адже раніше апостоли мали змогу побачити Христа на власні очі?\n– Те, що дуже часто сучасна людина не відчуває Божої присутності, пов’язано з тим, що люди і загалом – людство, відпало від Бога і від правдивого Євангельського життя. Тому що перша плеяда учнів Христа, християни перших віків, в момент П’ятидесятниці і після цієї події, коли збиралися на Літургію, на Причастя, то реально відчували присутність Христа. Спаситель був поруч з ними і вони це досвідчували. І були настільки впевненими у цьому, що не боялися йти на смерть, віддавати своє життя за віру, тому що Христос був з ними і є з ними, з нами всіма, як Він Сам сказав: «по всі дні і до кінця віку» (Мф. 28:20). Але починаючи з четвертого століття, коли в Церкву увійшло дуже багато язичників, й через це чистота віри, духовність людського життя, потихеньку-потихеньку почала знижуватися. Відтак люди почали втрачати це відчуття Божої присутності через свою аморальність. І коли, наприклад, в перші віки, більшість християн були поруч з Христом і відчували його, то зараз, більшість християн переживають присутність Спасителя набагато менше. Але, як казав Фредерік Фаррар, -«Присутність Христа, коли він був ще тут серед людей, в час земного життя, коли його могли споглядати, бачили – це була одна присутність, а після П’ятидесятниці люди могли не тільки його бачити, споглядати, спілкуватися, але й вони тіснішим способом з ним єднались в єдине тіло, в момент Євхаристії». Це така присутність, яку вже апостол Павло описує так: «Вже не я живу, а живе в мені Христос» (Гал. 2:20). Це повна єдність з Христом, це присутність набагато ближча, тісніша, ніж та, яка була лише від фізичного споглядання. Саме до такого відчуття присутності Божої, покликанні всі християни. І ми повинні настільки себе очистити, настільки бути кришталево чистими й духовними, щоб знову цю присутність відчувати найтіснішим чином.\n-Чому Вознесіння також називають новим етапом у стосунках людини з Господом?\n–– Це є черговий етап справи нашого спасіння і у Священному Писанні є кілька таких етапів – доленосних для людей. Початком спасіння – є подія Благовіщення, де сам Бог втілюється: приймає людську природу – стає людиною. Наступний етап важливий – це є народження Христа Спасителя, Його життя тут, серед людей. Кульмінацією спасіння є Хресна Жертва – Голгофа. Потім, на 3 день, явлення Воскресіння, в якому Господь долає смерть, долає гріхи людські, долає наслідки гріхопадіння. Наступним етапом спасіння є Вознесіння, коли Господь не просто лікує нашу людську природу, не просто долає всі ці наслідки гріха, а він ще й її возносить в лоно Пресвятої Трійці, тобто її обожує, робить Причасною Божества, якраз в момент Вознесіння – це відбувається. Ну і завершальним етапом спасіння роду людського є П’ятидесятниця, Зішестя Святого Духа, тобто створення Церкви, в лоні якої ми перебуваємо й можемо причащатися Тіла і Крові Ісуса Христа, здобуваючи вічне блаженне життя. Тому Вознесіння – це один з етапів доленосних для нас людей.\n– Які особливості періоду від Вознесіння до П’ятидесятниці?\n– Особливості цього періоду ґрунтуються на вказівках Святого Письма, які нам говорять про те, що Ісус Христос, після свого Воскресіння сорок днів був на землі, вчив своїх учеників – апостолів. На сороковий день вознісся на небеса і на 50 день після Воскресіння відбулася подія Зішестя Святого Духа. Ці євангельські вказівки також відображені і у церковному Богослужінні. Ми 40 днів святкуємо Пасхальний період, потім відзначаємо Вознесіння і протягом 10 днів після нього, готуємось до П’ятидесятниці. Це все відображено і в Богослужіннях, у піснеспівах, у певних тропарях, молитвах, які читаються протягом цього часу. Таким чином Церква нас налаштовує на величну подію, яка має статися в період П’ятидесятниці, по суті йдеться про день створення Церкви. І в кожному молитвослів’ї про це йде мова.\nТак як після Вознесіння ми вже не вітаємося «Христос Воскрес!», чи означає це, що ми втратили Пасхальну радість і вже почались сірі будні?\n– Ну, насправді, вітатися «Христос Воскрес!», як і чинити будь-які інші привітання, християнин в радості може, навіть, цілий рік і прикладом цього є Преподобний Серафим Саровський, коли він бачив людину яка йшла, він бачив образ Божий в цій людині, бачив воскреслого Христа і завжди вітався: «Христос Воскрес, радосте моя». Це є реальність духовного життя. Кожна людина повинна бачити Воскресіння Христове в своєму духовному досвіді. Однак, ми, окрім такого духовного виміру, ще маємо церковний устав, який відображає хронологію Євангельських подій і, відповідно, оскільки Христос сорок днів являвся після Воскресіння, то ми і сорок днів вітаємось: «Христос Воскрес!». Після Воскресіння і Вознесіння, ми готуємось до П’ятидесятниці і налаштовуємося на те, щоб промовляти молитву «Царю Небесний», яка є зверненням до Святого Духа. (її протягом пасхального циклу, згідно уставу, не читають). Але Великодня радість повинна бути у людини завжди і в підтвердження цього, кожна неділя, протягом цілого року є малою Пасхою, коли люди знов і знов, переживають пасхальний воскресний день.\n– Вознесіння випадає на четвер, і людям іноді складно налаштуватися на настрій великого свята…\n– Часто трапляється так, що церковні свята випадають і в недільні дні, і в будні. У Священному Писанні ми читаємо, що Вознесіння відбулось саме на сороковий день. Тому цей празник завжди випадає на четвер. Але для людини, яка щиро духовно молиться і радіє цьому дню, думаю, не буде проблемою , особливо вшанувати цю подію: при можливості відвідати Богослужіння або, якщо людина працює і скута роботою, вона цей день може провести на роботі, але дуже побожно і щиро.


Відео дня. Як горіла азотна кислота у Рубіжному | Маяк\nВідео дня. Як горіла азотна кислота у Рубіжному\n9 квітня російська армія вдруге влучила у цистерну з азотною кислотою у місті Рубіжне на Луганщині. Пара від вибуху розповсюдилася в районі позицій росіян, повідомляє голова Луганської ОВА Сергій Гайдай.\nРубіжне: як горіла азотна кислота – відео з дрону.\nРосійська армія обстрілює місто у Луганській області. 9 квітня снаряд вже вдруге влучив у цистерну з азотною кислотою pic.twitter.com/xc1JjIUG0x\n— Радіо Свобода (@radiosvoboda) April 10, 2022\nНачальник ОВА закликав місцевих мешканців не виходити з укриттів, а тих, хто перебуває у приміщенні, закрити двері та вікна. Азотна кислота небезпечна при вдиханні, ковтанні та при попаданні на шкіру та слизові оболонки.\nПари кислоти чинять подразнюючу дію на дихальні шляхи. При слабких отруєннях з’являються ознаки бронхіту, легкого бронхіоліту, запаморочення, сонливість; при важких отруєннях — набряк легенів. Для захисту від парів і туману азотної кислоти користуються протигазами.\nПри попаданні азотної кислоти в очі необхідно промивати їх проточною водою протягом 10-30 хвилин. При попаданні на шкіру — уражену поверхню обмити водою, додаючи до неї питну соду, мило. При проковтуванні азотної кислоти показано промивання шлунка великою кількістю води.\nТакож ми писали інструкцію, що робити у разі аварій на хімічних об’єктах.\nНа Київщині собака досі чекає вбиту окупантами хазяйку\nНа Чорнобаївській птахофабриці через росіян загинуло близько 4 мільйонів курей