Інтерактивна виставка-подорож по Україні та з Україною у компанії\n#0. Це освідчення в коханні\n#2. Перше знайомство\n#3. Душевна розмова\n#4. Краєвид за вікном\nПочатково ми хотіли розповісти вам про залізницю. Якою можна поїхати скрізь, яка поєднує всі регіони, міста та містечка, гори і моря, людей усіх поколінь та професій. Але швидко зрозуміли: розповідаючи про українську залізницю, ми розповідаємо про саму Україну. Про нашу вау-країну. Від сходу до заходу, із півночі до півдня Україна вражає. Приголомшує. Зачаровує. Цей проєкт — наше їй освідчення в коханні. Освідчення під стукіт коліс.\nUkraine WOW показує країну, вдивляючись у її географію і культуру, природні багатства та промисловість, в історії великих українців минулого і тих, хто творить наше сьогодні. Роздумує про мрії та сподівання і задає питання про майбутнє, яке залежить від кожного з нас. Ми говоримо про день вчорашній — і використовуємо для цього сучасні технології. Витворюємо живий зв'язок між тим, що було, що є нині, і тим, що тільки може бути. Адже від Ukraine NOW до Ukraine WOW лиш одна риска у літері. Всього один крок. Зробіть його — проходьте.\nУсі ми були дітьми, всі ми вперше кудись їхали. Тут і зараз ви - маленькі. Ви мандруєте разом із дорослими, і вам страшенно цікаво. Все довкола велетенське, просто гігантське. Воно зачаровує, зачудовує. Нові звуки, дивовижні речі. Враження крутяться колесом, за вікном сніжить, ви тамуєте подих і роздивляєтесь. Вглядаєтесь. Обживаєтесь.\nІ куди ж тут без багажу? Певно, ми б могли сказати, перефразовуючи класиків: ви - те, що взяли з собою в дорогу. Багаж - не менш точний ваш портрет, ніж відображення в дзеркалі.\nТа валізи вже занесені, чай заварений, їжа розкладена. Поїхали.\n1.1 Цей дзвін - незвичайний.\nТакі з'явилися на вокзалах одночасно з відкриттям перших залізниць у XIX столітті.\nЗ їхньою допомогою подавали сигнали під час прибуття або відправлення потягів.\nОдин удар - попередження для пасажирів приготуватися до посадки; два - зайняти свої місця у вагонах; три - вирушаємо в дорогу.\nПерше знайомство зі своєю країною - її основами та запахами, звуками і ландшафтами, загальним виразом обличчя та людьми, що її заселяють, - момент безкінечно важливий. У цій точці ваша особиста історія стає частиною більшої розповіді.\nЯке враження раїна справить на вас, чим зустріне? Чи швидко зродиться відчуття, що ви з нею витягли щасливий квиток? І чи сподобаєтесь ви одне одному відразу, миттєво, з коліс?\nБлизько ста п'ятдесяти мільйонів пасажирських перевезень здійснює українська залізниця щороку. Що саме бачать усі ці люди? Що побачите ви?\n2.1 Слухати Україну\nТрембіта і Чорне море, Черемош і спів пташок, шум мегаполісу та натовпу на НСК "Оліймпійський", гамір вокзалу - тільки послухайте, як звучить Україна!\n2.2 Спробуйте вгадати на дотик найдивовижніші архітектурні пам'ятки України\n2.3 Земля під нашими ногами\nУсі знають, що Україні належить третина світового запасу найродючіших земель - чорноземів. Але в цьому боксі не тільки вони. Адже загалом в Україні існують 28 типів та понад 650 видів ґрунтів, які формуються на різних материнських породах. Подивіться, як вони відрізняються одна від одної!\nСупіски грунтів Полісся\nСуглинок грунтів лісостепу та степу\nТорф із львівських торф'яників\nЧервоноцвітні глини, на яких утворюються чорноземи Одещини\nГалька з гірсько-лучних грунтів Карпат\nЧерепашник, на якому утворюються чорноземи південної України\nКрейда, на якій утворюються дерново-карбонатні грунти Подністров'я\nПіски, на яких утворюються дерново-підзолисті грунти Полісся\n2.4 Уздовж України за 10 хвилин\nПотяг №45/46 "Лисичанськ-Ужгород" перетинає всю Україну.\nЗа 31 годину 15 хвилин він долає 1646 кілометрів.\nЦе найкращий маршрут для першого знайомства з країною.\nАле прямо зараз ви можете поглянути у магічне вау-вікно і проїхати її від сходу до заходу всього за десять хвилин.\n00:00-02:48 Луганська обл.\n02:48-04:31 Харківська обл.\n04:31-05:49 Полтавська обл.\n05:49-06:47 Київська обл.0\n06:47-07:05 Житомирська обл.\n07:05-07:15 Рівненська обл.\n07:15-08:20 Львівська обл.\n2.5 Якби Україна була потягом\nУявіть, що ми зменшили Україну до розмірів потягу на 400 місць і зберегли при цьому всі пропорції. Скільки тоді чоловіків та жінок, школярів і студентів, залізничників, айтішників та власників домашніх тварин поміститься в десяти вагонах? А для скількох пасажирів це буде перша за кілька років подорож за межі рідного регіону? Отже, якщо уявити Україну потягом, то сьогодні у ньому подорожуватимуть:\n248 людей, що мають доступ до інтернету\n105 користувачів Instagram\n124 користувачі Facebook\n172 людини, що вірять у Святого Миколая\n100 людей, що вірять у Діда Мороза\n14 студентів вищих навчальних закладів\n4 цьогорічні випускники вишів\n248 людей, що прочитали бодай одну книгу за рік\n60 власників котів\n40 власників собак\n100 мешканців Західної України\n142 мешканці Східної України\n114 мешканців Центральної України\n44 мешканці Південної України\n149 працевлаштованих громадян, серед яких: 3 працівники "Укрзалізниці", 4 шкільні вчителі, 7 бізнесменів та стартаперів, що почали свою справу протягом двох останніх років, 6 працівників будівельної галузі, 10 працівників транспортної галузі та поштової справи, 1 айтішник-підприємець\n76 людей, що побували в інших країнах Європи протягом п'яти років\n148 людей, що протягом 5 років жодного разу не були в інших регіонах України\nКраїна, як і людина, найкраще пізнається в діалозі. Захопливому та чесному. Відверта розмова - запорука порозуміння, симпатії та навіть любові. Але про що саме може розказати Україна, аби нам хотілося слухати годинами, завзято прямуючи маршрутами її оповіді?\nНасправді, про безліч речей: про те, що було і відбувається зараз. Про те, що дане їй природою, і те, що вона сама здобула. Про щось таке велике, як серце залізниці, але також і маленьке, хоч і не менш визначне. Як-от перші срібні гривні часів Давньої Русі.\nНа вас чекають чотири маршрути: їхні кольори і назви ви бачите внизу. Вони розташовані хронологічно і вони перетинаються. Як саме ними ходити, вирішуйте самі: можна бути послідовним, а можна прокласти свій унікальний маршрут.\nІ далеко не один.\nБеззаперечний факт: Батьківщина-мати є найвищою монументальною скульптурою в Європі. Відкрита у 1981 році, висота — 102 метри, автор —Василь Бородай, хоча не він один: працювала велика команда. Зараз там функціонують два оглядові майданчики: на висоті 36,6 і 91 метр. Обслуговують їх два ліфти — вертикальний і похилий.\nПеред вами — диво інженерної думки, яке спочатку викликало у киян іронічну посмішку. Вони навіть вигадали прізвисько для статуї: «Вікторія Петрівна».\nТаким чином обігравалось англійське слово «victory», тобто «перемога», та ім'я й по батькові дружини Леоніда Брежнєва, який приїздив на відкриття монумента. Однак, пройшли роки — і голову Батьківщини-матері почали заквітчувати у пам'ятні дні травня. Вона стала своєю.\nПід час монтажу на скульптуру було накладено 30 кілометрів зварних швів, сама статуя\nпотенційно може витримати землетрус силою до дев'яти балів. Загальна вага конструкції — 450 тонн. Довжина самого тільки меча — 16 метрів, а для його кріплення розробили спеціальну систему амортизаторів. Тонколистових цiльнозварних скульптурних оболонок такого масштабу на той час у світі просто не було. Як немає зараз у Києві кращої точки, аби подивитися на місто згори.\nЗапаморочливий вид — переконайтеся самі.\n3.2 Перша писемна згадка слова «Україна»\nПерша писемна згадка слова «Україна» дійшла до нас разом із Київським літописом, де у статті за 1187 рік є такий фрагмент: « нем же Oyкраина много постона». Що в перекладі виглядає приблизно так: «За ним же Україна багато потужила». Йдеться тут про смерть переяславського князя Володимира Глібовича. Далі є ще згадки України за 1189 та 1213 роки, але ця — найперша серед відомих. Най-най.\n3.3 Коли тризуб з'явився на грошах?\nГривні як грошовій одиниці приблизно тисяча років. Спочатку так називали прикрасу із золота чи срібла, яку носили на шиї, на «загривку». Пізніше гривня почала означати просто шматок срібла: «київська» і «чернігівська» — шестикутник, «новгородська» — довга паличка. Але якщо «київську» справді виготовляли у нинішній столиці, то дві інші отримали свої назви через те, що вперше в скарбах їх знайшли саме у тих містах — Чернігові та Новгороді. Переломний момент в історії гривні — XIII століття: її почали рубати на чотири частини, і кожна з них називалася «рубль».\nНаступний період, в якому гривня знову стає офіційною грошовою одиницею, починається 1 березня 1918 року, коли вона приходить на зміну карбованцям УНР: гривня дорівнювала половині того карбованця, ділилася на сто шагів (ці, до речі, випускалися у вигляді поштових марок) і мала номінали 2, 10, 100, 500, 1000 і 2000. Видрукували їх спочатку у Берліні. Оформлював гроші геніальний український графік Георгій Нарбут.\nНаприклад, в ескізі 10-гривневої купюри ілюстратор використав орнаменти українських книжкових гравюр XVII століття, а в 500-гривневої — алегорію «Молода Україна» у вигляді дівочої голови у вінку. Саме через цю деталь купюра отримала в народі назву «горпинка». Є тут і декоративні шрифти, і зображення тризуба, родового знака князя Володимира Великого, і самостріл, що був гербом Київського магістрату XVI—XVIII століть. Що цікаво, зобразити тризуб було ідеєю Нарбута. Активне його використання як символу українського державотворення починається відтоді.\n3.4 Як медвідь став ведмедем\nПеред вами унікальний експонат. Десять літер з абетки Георгія Нарбута, художника-графіка, ілюстратора численних книг, автора перших українських грошей та поштових марок, проєктів державного герба та печатки української держави, засновника та ректора Української академії мистецтв. Генія.\nГоловним напрацюванням Нарбута, де його талант розкрився максимально, вважають «Українську абетку» 1917 року. Пильніше придивіться: тут не тільки технічна віртуозність та лаконічність — тут ще відгомін барокових орнаментів, і традиції української рукописної книги, і знання європейської школи шрифту, і навіть гумор, що проявляється в комбінуванні елементів на малюнку.\nНарбут спочатку створював «Абетку» двомовною, тому і слова підбирав так, щоби писалися однаково і російською, і українською. Та потім вирішив зробити суто український варіант: перемалював окремі літери і перейменував «медвідя» на «ведмедя». Художник прожив усього 34 роки і встиг зробити лише 15 літер. «Абетка» була надрукована посмертно і настільки маленьким накладом, що побачити її отак — майже всю — неабияка рідкість. Насолоджуйтесь.\n3.5 Сват усія Європи\nКнязь Ярослав Мудрий тому й отримав таке гучне прізвисько, що був людиною далекоглядною, сьогодні сказали би «справжнім стратегом». Він так вправно оженив своїх синів та повидавав заміж доньок, що позаочі отримав титул «свата Європи». Сам він був одружений на королівні Інґіґерді, донці шведського короля Олафа ІІІ Скотконунга. А через Ярославичів пов'язав Русь численними династичними шлюбами із впливовими європейськими родинами, зміцнюючи свої політичні позиції та формуючи антивізантійську коаліцію. І от як це було.\nАнна Ярославна у 1051 році вийшла заміж за французького короля Генріха I.\nСвятослав Ярославич був одружений з Одою Штаденською, німецькою принцесою.\nІзяслав Ярославич одружився з донькою польського короля Мешка ІІ Гертрудою.\nАнастасію Ярославну в 1046 році видали за угорського короля Андраша І.\nЄлизавету Ярославну в 1045 році князь видав за норвезького конунга Гаральда Суворого.\nІгор Ярославич був чоловіком німецької принцеси Кунігунди Орламюндської з династії Асканіїв. Хоча дослідники в цьому сумніваються.\nДружиною Всеволода Ярославича була Марія Костянтинівна, дочка візантійського імператора Костянтина IX Мономаха.\nЄлизавету Ярославну в 1045 році князь видав за норвезького конунга Гаральда Суворого. У вільний від керівних обов'язків час Гаральд складав вірші та співав. Єлизаветі, наприклад, він присвятив пісню, де йшлося про «Еллісіф» — так вікінги називали доньку Ярослава. До речі, коронували Єлизавету двічі. Після загибелі Гаральда вона вийшла заміж за данського конунга Свена ІІ Естрідсена і зійшла на престол Данії.\nЗдається, Угорщині потрібен іще один православний храм!\nАнастасію Ярославну в 1046 році видали за угорського короля Андраша І. У цьому шлюбі народилися четверо дітей, в тому числі Соломон (Шаламон) — майбутній король Угорщини.\nПілпишусь Анна Ръина!\nПро Анну Ярославну ми знаємо найбільше, адже це вона у 1051 році вийшла заміж за французького короля Генріха I. Цікаво, що сватався Генріх двічі — в перший раз Ярослав Мудрий його делегації відмовив. Анна народила королю чотирьох дітей: Філіпп І став королем Франції, а Гуго І Великий був одним із очільників Першого хрестового походу.\n3.7 Радіолокаційна станція «Памір»\nДо 1995 року гора Томнатик в українських Карпатах була стратегічним об'єктом: на її вершині працював космічного вигляду радіолокаційний комплекс, що забезпечував моніторинг повітряного простору західної частини СРСР — від Балтійського моря до узбережжя Туреччини. П'ять куполоподібних конструк - цій стоять там і досі. Побачити їх можна, підкоривши висоту 1565 метрів.\n3.8 Озеро Синевир\nСиневир не тільки найбільше й найглибше високогірне озеро України, а й одне з найкрасивіших. Воно утворилося близько десяти тисяч років тому внаслідок землетрусу. Нещодавно на дні озера виявили сотні врослих стовбурів скам'янілих дерев — вони всі стоять вертикально до поверхні.\nОстаннім часом мальовничими берегами Синевиру зацікавились кінематографісти: тут знімали фільми «Захар Бер - кут» і «Холодна кров» зі світовими зірками Робертом Патріком і Жаном Рено в головних ролях.\n3.9 Мукачівські лижі\nУ це важко повірити, але вся Європа катається на наших лижах. 1995 року Мукачівська «Тиса» та австрійська компанія Fischer запустили спільне підприємство «Fischer-Мукачево». В 2016 році завдяки йому Україна продала в Європу більше лиж, ніж китайські виробники (731 тисячу пар), і стала головним експортером лиж на європейський ринок. Кожного робочого дня на фабриці виготовляють 3,5 тисячі пар лиж.\nА ще мукачівська фабрика виробляє хокейні ключки: за обсягом їх виробництва «Fischer-Мукачево» посідає четверте місце в світі. Цими ключками грають хокеїсти 27-х із 31-го клубу НХЛ.\n3.10 Плебанівський віадук\nУнікальний дев'ятиарковий міст біля села Плебанівка в Тернопільській області побудували в 1896 році під керівництвом італійських та австрійських інженерів. Проїхатися віадуком можна і сьогодні, придбавши квиток на потяг 357К (Київ – Рахів). Він перетинає міст рівно о 23:45. На жаль, вночі важко розгледіти, як сильно віадук нагадує міст у шотландському Гленфіннані, що прославився завдяки фільмам про Гаррі Поттера.\nЩоб дістатися його вдень, доведеться годину їхати від Тернополя до Плебанівки на рейсовому автобусі і пів години пройти пішки. Якщо поїдете, ось вам лайфхак: найкраще робити знімки віадука з сусіднього пагорба.\nОфіційно праліс — це недоторканий ліс. Його ґрунт, клімат, флора та фауна не зазнали втручання людини. Завдяки цьому вчені й дослідники можуть не уявляти, а побачити на власні очі, як виглядали ліси століття тому. Колись букові ліси займали 40% площі Європи.\nЗараз у своєму первісному вигляді вони залишились лише на території міжнародного об'єкта Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО «Букові праліси Карпат», понад 70% якої припадає на Україну.\n3.12 Оптимістична печера\nЯкби Пітер Джексон, режисер трилогії «Володар перснів», знав про Оптимістичну печеру, можливо, тоді би він усі підземні сцени знімав не на зеленому екрані в студії, а на Тернопільщині. Виглядає печера як справжнє королівство гномів. Оптимістична — найдовша в світі гіпсова печера, розвідана довжина її ходів складає 260 км. Гіпсовий лабіринт, що залягає на глибині 20 м, посідає перше місце серед найдовших печер Євразії та п'яте — у світі.\nДо речі, доки протяжність її ходів продовжують вивчати, в нас є шанси піднятися в цьому рейтингу та обігнати мексиканську печеру Окс-Бель-Ха, що лише на 13 км випереджає нашу. До Оптимістичної водять екскурсії різного рівня складності. Дітям і непідготовленим дорос - лим пропонують двогодинний тур по вхідному району підземелля, екстремалам — 11-годинні подорожі, під час яких вам покажуть підземні озера (їх тут вісім) і базові табори науковців та дослідників, що працюють у печері.\n3.13 Подільські Товтри\nПодільські Товтри — найбільший в Україні національний природний парк. Величезний комплекс унікальних рукотворних та природних об'єктів займає територію аж у 261 316 гектарів! Тут вам 19 археологічних пам'яток, понад 300 історико-архітектурних і 129 природних. Можливо, навіть не здогадуючись, ви вже відвідали частину Товтр: наприклад, місто Кам'янець-Подільський. Але причин повернутися на Хмельниччину вистачить ще для безлічі цікавих мандрівок.\nВзяти хоча б Товтровий кряж, що простягнувся на 200 км від селища Підкамінь у Львівській області і аж за Дністер у Молдову. Виявляється, це колишній бар'єрний риф, утворений із древніх коралів, устриць, мушель та водоростей, що населяли моря тортонської та сарматської епох. А ще ж можна піднятися на Кармалюкову гору або на скелю «Голова велетня». Чи спуститись у триповерхову печеру «Атлантида». Вибір за вами.\n3.14 Вузькоколійка Антонівка – Зарічне\nВузькоколійки для сучасної заліз - ниці — те саме, що пароплав для флоту або вініл для музичної індустрії. З одного боку, всі вони — ніби герої вчорашніх днів, що ніяк не вийдуть на пенсію, а з іншого — справжні символи, що мають свої фан-клуби. В Європі вузькоколійок регулярного сполучення майже не залишилось: по них здебільшого катають туристів. В Україні ж досі діють три маршрути, котрі місцеве населення використовує за призна - ченням: для них це найзручніший вид транспорту. Вузькоколійка Антонівка – Зарічне — найдовша з трьох, а отже й найдовша в Європі. Її протяжність — 106 км.\n«Поліський трамвай» ходить по середах, п'ятницях та неділях; весь шлях займає чотири години. Тепер, коли ви знаєте відстань і час, порахуйте середню швидкість потягу. Так, усього 27 км/год. Ідеально, щоб роздивлятися чудові пейзажі за вікном вагону, який, до речі, помітно менший за стандартний. Воно й зрозуміло: колія тут менша за стандартну вдвічі (750 мм).\nПодорож «Кукушкою», як іще називають вузькоколійку, не буде нудною: поблизу села Млинок ви перетнете єдиний у країні великий залізничний дерев'яний міст (153 м довжиною), а всього таких мостів по дорозі буде 31. Стійте, ще не йдіть. А знаєте, чому така назва — «Кукушка»? А тому, що свистки старих малосильних паротягів, що ходили вузькоколійками, видавали не протяжне «ту-ту», як великі паротяги, а коротші та вищі звуки, схожі на кування зозулі. Паротягів давно немає, а прізвисько залишилось.\n3.15 Візьми та видай\nФедоров, Іван Федорович, друкар. Як його не називай, а цей фантастичний фоліант — саме його творіння. Книга, яку він надрукував у Львові разом із білорусом Петром Мстиславцем. Книга, що відкрила цілу епоху в східнослов'янському друкарстві.\nПрацював Федоров над нею рівно рік: від лютого 1573-го до лютого 1574-го. 279 аркушів, друк у два кольори, називають наклад 1200 примірників. До сьогодні збереглися менш ніж 50 примірників. «Апостол» — богослужебна книга, що включає частини книг Старого (Псалтир) та Нового («Діяння святих апостолів») Заповітів.\nУзагалі Львів і Федоров — історія великої любові, порозуміння і плідної співпраці. Саме тут він друкує перший східнослов'янський «Буквар». Тут він врешті і спочив.\nФедоров не був першим друкарем, але став головним. Став легендою.\n3.16 Як українські Гоґвортси навчили Ломоносова і допомогли у Нюрнберзькому процесі\nДатою заснування Острозької слов'яно-греко-латинської школи вважають 1578 рік, а натхненником - самого князя Василя-Костянтина Острозького. Формат був революційним для освітньої православної традиції. Це, як кажуть, була зустріч єзуїтського Заходу із візантійським Сходом.\nВ основу навчального процесу було покладене традиційне для середньовічної Європи вивчення семи вільних наук: граматики, риторики, діалектики, арифметики, геометрії, музики та астрономії. Хоча були й вищі науки: філософія, богослов'я, медицина. Плюс п'ять мов: слов'янська, польська, давньоєврейська, грецька, латина.\nКиєво-Могилянська академія саме у такому статусі постала у 1658 році. Мовою викладання в давній Могилянці була латина. А вчитися треба було аж 12 років!\nВихованцями Могилянки були Іван Мазепа та Григорій Сковорода, гетьмани Скоропадський та Самойлович, Іван Виговський та полковник Безбородько, композитори Артемій Ведель та Максим Березовський. А Михайло Ломоносов, відучившись тут, поніс могилянські освітні принципи та саму структуру навчання на північ, де незабаром із цього народився Московський університет.\nУказом Синоду від 14 серпня 1817 року академію закрили: вона була надто українською. А 19 вересня 1991 року було створено Національний університет "Києво-Могилянська академія". На тій самій території.\nЩе у 1661 році король Ян II Казимир видав декрет, що надавав місцевій єзуїтській колегії "гідність академії та титул університету". Саме цю дату вважають роком заснування Львівського університету. Складався він із чотирьох факультетів: теологічного, юридичного, філософського та медичного.\nВипускниками університету були Іван Франко, Богдан Лепкий, Богдан-Ігор Антонич, Леопольд Стафф та Євген Сверстюк.\nДо речі, там навчалися і Герш Лаутерпахт із Рафалом Лемкіним - юрист та правник, що запропонували концепцію "прав людини" та "геноциду" і допомогли сформулювати обвинувачення проти нацистських керівників на Нюрнберзькому процесі, чим назавжди змінили міжнародне кримінальне право.\nПетро Могила — багатогранний. Легше перелічити, ким він не був, ніж навпаки. Тож пропонуємо розібратися.\nЗа походженням — представник давнього молдавського роду; батько — валаський і молдавський господар; мати — семигородська княжна.\nЯк реформатор церкви, «український Мартін Лютер» ініціював укладання першого православного катехизису.\nЯк митрополит займався відновленням Софійського собору і старої Церкви Спаса на Берестові, розчищенням залишків Десятинної церкви, реставрацією церков Видубицького монастиря. І сприяв утвердженню статусу Руської Церкви як апостольської. Аби вона була рівновеликою Римо-Католицькій Церкві.\nЗа «основним місцем роботи» — архімандрит Києво-Печерського монастиря. Згодом — митрополит Київський і всієї Русі.\nЯк просвітянин відкрив на території Лаври першу школу, яка пізніше, після об'єднання з Київською братською школою, перетворилась на Києво-Могилянську колегію.\nЯк дипломат намагався помирити уніатів і православних після наслідків Берестейської унії. Проте не вдалося\nТа передовсім він є упорядником «Требника Могили» (1646 рік), великої богослужбової книги, яка мало не по кроках розписувала церковне життя: від молитов і нових літургійних правил до конкретних настанов священнику і організації церковних служб. Книга-навігація православною вірою. Саме її ви бачите тут.\n3.18 Серце української культури\nКоли говорять про найбільш оригінальну добу в історії української культури, то мають на увазі саме бароко. Ускладненість форм, підвищена декоративність, принципово надмірна орнаментальність. Бог уявляється грізним, людина — малою. А світ — трагічним і таємничим. Та голов - не: на зміну універсальній людині Ренесансу приходить «людина національна». Часто до слова бароко додають прикметник «козацьке». Чому? По-перше, якраз козацька старшина, нова аристократія, часто виступала меценатом та замовником сакральних і світських споруд, де козацьке бароко явило себе якнайбільш пишно.\nА по-друге, за два століття саме у довколакозацькому середовищі сформувався окремий тип естетики, який ставав усе більш оригінальним. І врешті зайняв центральне місце в тій добі. Яким саме він є? Пройдіться Подолом. Подивіться на Покровську церкву, на церкву Миколи Набережного, муровану браму Іллінської церкви, фонтан Самсон. Усе це спроєктував Іван Григорович-Барський, один із найважливіших архітекторів доби бароко, що змінив вигляд Києва.\nАбо ж Степан Ковнір, який надав Києво-Печерській лаврі сьогоднішнього вигляду: дзвіниці, фронтони, Ковнірівський корпус. А ще ж є споруди у Чернігові та Харкові, Полтаві та Переяславі. Історичне бароко минуло. Книги, партитури та будівлі створено. А українська культура назавжди лишиться передусім саме бароковою. Пишною, радісно-грізною і таємничою. Такою, що твориться на «оздобу вітчизни».\n3.19 Іван Мазепа\nКозацьке бароко має також іншу назву: його часто називають «мазепинським». На честь Івана Мазепи — політичного лідера, який вільно володів польською та російською, татарською і французькою, італійською та німецькою, а ще латиною. Шляхтича, який отримав серйозний вишкіл при дворі польського короля, відбував освітні подорожі Європою, вчився в Києво-Могилянській академії та цікавився літературою. Гетьмана, що 22 роки тримав булаву і весь цей час активно й пристрасно займався меценатством та щедро підтримував українську культуру.\nПозаяк він був не лише одним із найбільш освічених монархів свого часу, але також і одним із найбагатших. Понад усе він підтримував саме церковне будівництво: сьогодні говорять про 12 новозбудованих та до 20 відреставрованих храмів за його каденції.\nТакож збереглися свідчення про «добірну бібліотеку гетьмана». У 1701 році Мазепа купив розкішно орнаментоване та прикрашене мініатюрами Пересопницьке Євангеліє, яке пізніше подарував Переяславському катедральному собору: сьогодні на цій книзі присягають президенти України.\nА от ще один дарунок гетьмана знаходиться за кордоном — у Сирії, в Алеппо. Це переписане його коштом Євангеліє арабською мовою, оздоблене дорогоцінним камінням. Тут ви також можете побачити приклад пречудово оформленого Євангелія, що належить добі «мазепинського» бароко. Дивовижне поруч.\n3.20 Врата у небо\nУкраїнське бароко передовсім у деталях.\nТільки придивіться - і вам відкриється особливий світ.\nЦерковні царська врата перед вами виготовлені у XVIII столітті в Галичині.\nВсі вони з шістьма клеймами - так було зазвичай.\nНа чотирьох нижніх зображені євангелісти Лука, Іван, Матвій та Марк. На двох верхніх - сюжет Благовіщення, діва Марія та архангел Гавриїл.\nІ хоч тематика спільна, однак оздобленням вони різняться. Металева оздоба на перших вратах імітує віконниці та двері кам'яниць, що почали використовувати з XVII століття.\nУ других вратах риси бароко поєднуються з прикметами пізнього ренесансу, а греко-католицький стиль накладається на православний. І не забуваймо про фольклорні, народні мотиви: жовті квіточки - вони звідти. На третіх вратах - виноградна лоза, вона символізує Христа.\n3.21 Коли народилася «ґ»?\nБагатьом здається, що літеру «ґ» вигадали нещодавно. Хоча насправді рік її народження — 1619-й. Своєю появою «ґ» завдячує Мелетію Смотрицькому, який у 1619 році випустив книжку «Граматика слов'янська». Фактично це був підручник церковнослов'янської мови, якою послуговувалися лише в церкві. Та цікавим є інше.\nВідділяючи «мертву мову» від живих слов'янських, якими розмовляли на вулицях і ринках, Смотрицький допоміг розвитку староукраїнської мови. Багато зі сформульованих ним правил є актуальними й для сучасної української літературної мови.\nА ще Смотрицький затвердив вживання літери «й» та ввів нову букву, вже згадану «ґ». У 1933-му з ідеологічних міркувань її вилучили з української абетки, а поновили лише у 1990 році. Цього року літера святкує 400-літній ювілей!\n3.22 Віднайдений майстер\nЧи може так бути, що жив собі, скажімо, галицький скульпторвіртуоз, який спричинився до появи двох десятків шедеврів із дерева та каменю, дав поча - ток цілій генерації талановитих митців і підняв планку ремесла до захмарних висот, а сам із часом загубився у складках історії?\nА от може. І такий скульптор справді був, і жив він у 18 столітті, і звали його Йоган Георг Пінзель. Працював, як правило, на замовлення чи запрошення. Чи був він із народження українцем, невідомо, але що став частиною саме української культури, то це безсумнівно. Наново відкривати його почали вже в столітті 20-му. Але повернімось до складок.\nПінзель передусім відомий як майстер по дереву. І це так: вівтар Домініканського собору у Львові тому найкраще підтвердження. Та без магії та не обійшлось. Бо ті фігури апостолів Петра і Павла, євангеліст Лука, Іван Хреститель...Скільки в них руку, скільки експресії! Скільки складок на їхньому одязі! Скільки брижок та зморшок!\nУ 2012 році роботи Пінзеля виставляли у Луврі. А це вже світове визнання.\n3.23 Цілком таємно\nНе ілюмінати і тамплієри, але свої секретні товариства в українській історії теж були. І ось які:\nПівденне товариство декабристів. Таємна революційна організація декабристів в Україні. Створена в березні 1821 року. А йшлося змовникам передовсім про те, аби встановити в Росії конституційний лад.\nХарківсько-Київське таємне товариство. Підпільна організація, що мала за мету боро - тися з царським самодержавством, засноване студентами Харківського університету в 1856 році.\nСобор Крилоса. Найдавніша згадка про Собор Крилоса зафіксована у грамоті королеви Речі Посполитої Ядвіги від 1387 року. Як товариство воно було створене українським (чи то пак руським) духовенством для збереження та пропагування церкви та державності.\nКирило-Мефодіївське товариство (або ж братство) — перша українська таємна політична організація, що виникла в Києві наприкінці 1845 року та спиралася на традиції українського автономізму. Саме за участь у ньому Тараса Шевченка було вперше заарештовано і засуджено.\nА от українські масони таємними ніколи не були. Іван Котляревський, наприклад, був членом полтавської масонської ложі «Любов до істини», куди входило мало не все оточення тогочасного генерал-губернатора Миколи Рєпніна. Як правило, там говорили про політику та економіку. І жодних вам змов.\n3.24 Головне літературне «Вау!»\nЯкщо вам скажуть, що книги пи - шуться винятково з серйозним обличчям, на самоті і з благородними музами за спиною, — не вірте. Українська культура знає інші історії. Бо нова українська література починається з «Енеїди». Іван Петрович Котляревський вигадував свою епохальну поему прямо за картярським столом. Граючи та жартуючи з колегами-військовими.\nНедарма в книзі згадується так багато назв ігор: «в джгута», «в хлюста», «в пари», «в візка», «в ніска», «у лави», «у памфиля», «в кепа», «в сім листів». «Енеїда» — перша настільки масштабна пам'ятка української літератури, що була написа розмовною українською мовою: не староукраїнською, не мішанкою і не олітературеною старослов'янською. А саме живою українською.\nВ «Енеїді» зафіксовано близько 7 000 слів. Для порівняння: у «Словнику мови Шевченка» зафіксовано близько 10 000 слів.\n3.25 Той, кого не впіймали\n3.26 Сила та витривалість\nСерце залізниці — потяг, а серце будь-якого потяга — двигун. Перед вами — локомотив ЧМЕ3. Тепловоз з електричною передачею, який сам себе забезпечує електроенергією. Чотиритактний двигун, 1350 кінських сил, бак на 6000 літрів пального, якого вистачає на дві з половиною доби роботи. Шість колісних пар, максимальна швидкість — 95 кілометрів за годину. Тягнути може до 1,5 тисячі тонн. Маневрових локомотивів, кращих від ЧМЕ3, до сих пір немає. Сила й витривалість. Всередині нього все гуде та двигтить. Переконайтесь самі: послухайте, як він звучить.\n3.28 Перша українська партія: як це було?\n3.29 Наші інші\n3.30 Камера, мотор!\n3.31 Слухай українське\n3.32 Батько химер\n3.33 Народження герба\nУкраїнська культура знає чимало видатних родин: Косачі, Тобілевичі, Рудницькі. А ще є Кричевські. Василь Кричевський був пульсуючим центром свого роду. Його сини, Василь та Микола, стали художниками, брат - педагогом, а сам він прославився як архітектор та графік. Саме він розробив малий та великий державні герби УНР у 1918 році. Паралельно із тим, як Нарбут працював над ілюструванням грошей. Фактично це прямий прототип сьогоднішнього українського герба. Спроектований 101 рік тому.\n3.34 Не в грошах щастя\n3.36 Весь світ — це Курбас\nНавіть за найбільш доскіпливого погляду, Курбас — світова величина. Хто наприкінці 20-х — початку 30-х років бачив у Хар - кові його «Народного Малахія» та «Маклену Ґрасу», згадували про це і через п'ятдесят років із тремтінням у голосі. У Леся Курбаса було лише десять років, аби створити театр мрії, — і він його створив. «Березіль». Театр, який залишив по собі неймовірно багато: і сьогодні відгомін його естетики можна побачити, скажімо, у постановках легендарного Роберта Стуруа.\nКурбас — театральний революціонер та першопроходець. Це у нього замість декорацій були справжні інженерні конструкції Вадима Меллера. Це у нього в «Макбеті», першій в історії українського театру постановці шекспірівської п'єси, актори діяли і як персонажі, і від власного імені. І це у нього в «Джіммі Гіґґінзі» на сцені з'являвся кіно - екран, перетворюючи спектакль на мультимедійну постановку.\nТа головне: у Курбаса була своя публіка — той театральний Харків, що він його під себе виліпив і виховав. Харків, який ішов на березолівські афіші, мов причарований.\n3.37 Бескидський тунель\nЛьвівська, Закарпатська область\n24 травня 2018 року «Укрзалізниця» офіційно відкрила новий двоколійний Бескидський тунель, а 25 травня ним рушив перший потяг. Тунель відіграє стратегічно важливу роль: через нього проходять понад 60% транзитних вантажів до Західної та Центральної Європи. Тунелем проходить маршрут Пан'європейського транспортного коридору, який перетинає територію Італії, Словенії, Угорщини, Словаччини та України.\nІсторія у Бескидського тунелю довга. Його першу версію побудували 133 роки тому — ще при імператорі Франці Йосифі I, за часів Другої світової війни тунель був частково зруйнований, потім відновлений. Але по-справжньому нове життя отримав тільки у 2018-му. Коли тунель став двоколійним, його пропускна здатність зросла з 47 до 92 пар поїздів на добу, а швидкість проходження — з 15- 40 до 60-70 км/год.\n3.38 Кінбурнська коса\nЩе один туристичний рай на мапі України. Коса — частина Кінбурнського півострова, розташованого між Чорним морем і Дніпровсько-Бузьким лиманом. З одного боку її омиває солона вода, з іншого — прісна. Завдяки цій особливості на косі панує специфічний мікроклімат. Там можна побачити те, що ви не побачите більше ніде.\nНаприклад, низку солоних озер з цілющою білою глиною, близь - ко 240 видів птахів (білохвості орлани і рожеві пелікани — це окреме «вау») та Покровське орхідне поле: найбільше в Європі поле орхідей, де на одному квадратному метрі росте до півсотні квітів.\n3.39 Марганцеві руди\nУкраїна посідає перше місце в Європі і друге в світі за запасами марганцевої руди — 42,3% світового запасу марганцю криється в надрах нашої землі. Без марганцю не може існувати одна з найважливіших галузей промисловості — чорна металургія: на неї йде 90% видобутої сировини.\n3.40 Ботієвська ВЕС\nВ Україні працює одна з п'яти найбільших вітроелектростанцій Центральної та Східної Європи. Її потужності (200 МВт) вистачить, щоб протягом 5 місяців повні - стю забезпечувати електрикою Запоріжжя з усіма його промисловими об'єктами. Раз на тиждень усі охочі можуть піднятися на вежу одного з вітрогенераторів: безкоштовні екскурсії стартують щоп'ятниці о 10:00.\nСтоячи на висоті 94 метри (лише на 8 м нижче Батьківщини-матері) і міцно тримаючись за поручні, бо вітер там дме зі швидкістю 18 м/с, можна оцінити масштаб споруди. Лопаті вітряків, що повільно обертаються перед вашими очима, мають довжину 55 метрів — вони залишаються найбільшим вантажем, який коли-небудь приймав маріупольський порт.\n3.41 Соя, пшениця і кукурудза\nУкраїна вирощує та експортує сої більше, ніж будь-яка інша країна Європи. За обсягами виробництва ми восьмі у світі. Головною «соєвою» областю України є Хмельницька, на другому місті — Житомирська, на третьому — Херсонська.\nНа початку XIX сторіччя Україна вирощувала п'яту частину всієї пшениці на планеті. Сьогодні — трохи більш як 3%. Але справи упродовж кількох років покращуються: виробництво зерна, як і кількість країн, які купують українську пшеницю, зростає. У 2019 році Україна стала головним постачальником пшениці до країн Євросоюзу. З кожної сотні експортованих до Європи пшеничних зернят 42 вирощені нашими фермерами.\nУкраїна — найбільший у Європі та восьмий у світі експортер «цариці полів». Між іншим, це монарше звання цілком справедливе: кукурудза — найпоширеніша зернова культура в світі. В одній лише Україні вирощу - ється 400 гібридних сортів.\nЗ титаном — найтвердішим та найміцнішим металом у світі — в України довга й багата історія. Колись його вважали малокорисним: виплавляти титан було надто дорого, та й незрозуміло навіщо — вистачало інших металів. Але наприкінці 50-х років саме в Києві, в Інституті електрозварювання ім. Є.О. Патона, вперше в світі розробили технологію отримання зливків титану і його сплавів.\nНаскільки це унікальне досягнення, можна судити з того, що й сьогодні, півстоліття потому, лише дві країни опанували повний цикл виробництва титанового прокату — Китай і США. За покладами титанової руди Україна посідає перше місце в Європі: 20% світових запасів «металу майбутнього» зосереджено в родовищах Київської, Дніпропетровської, Харківської та Житомирської областей.\nДе використовують наш титан? Із нього виготовляють деталі сучасних літаків (титанові сплави становлять 8-9% маси планера), корпуси ракет-носіїв і бойових підводних човнів, протези та імпланти (організм людини не відторгає цей метал), пластини для бронежилетів і навіть туристичний посуд (титанові сплави на 45% легші за сталь).\nАле найцікавіше те, що все це виробництво використовує лише 3% видобутої титанової руди. Решту сировини перетворюють на білий барвник для виробництва фарб, покриттів, пластмас і паперу.\n3.43 Соняшникова олія\nУкраїна — експортер соняшникової олії №1 у світі! За останній рік українські підприємства виробили 6,5 млн тонн олії. Вочевидь, самі ми стільки не з'їмо, навіть із квашеною капустою, тож залишки (а це 95%) продали за кордон. Більше за інших українську олію споживають в Індії, Китаї та Нідерландах: туди їде 50% українського олійного експорту.\nНа Ukraine WOW ви можете побачити лише 80 соняшників, насправді ж, тільки у головного експортера олії, компанії «Кернел», 143 000 гектарів соняшникових полів.\n3.44 Розвідні мости\nМиколаївська, Дніпропетровська, Полтавська, Одеська області\nІнгульський міст у Миколаєві належить до однокрилих підйомних мостів. Його розвідний прогін має довжину 76,25 м. Коли треба пропустити відремонтовані судна з Миколаївського суднобудівного заводу, прогін піднімається за принципом мосту в середньовічному замку. Тільки без ланцюгів.\nВарварівський міст, що перетинає Південний Буг у Миколаєві, належить до категорії поворотних дворукавних мостів. Коли треба пропустити судно, його розвідний прогін довжиною 128,7 м повертається на центральній опорі на 90° та стає паралельно течії річки. Тобто відкриває проходи для суден по обидва боки від себе.\nАмурський міст у Дніпрі, Крюківський міст у Кременчуці та міст через протоку поблизу селища Кароліна-Бугаз. Вони належать до категорії вертикально-підйомних мостів. Коли треба пропустити велике судно, рухомий проліт підтягується вгору.\n3.46 Українське золото\nДовкола бурштину продовжують вирувати пристрасті — і це зрозуміло: з давніх часів його називають «золотом Півночі» та «жар-каменем». А Україна посідає друге місце в світі за його покладами. Але що відомо ще? Що сьогодні налічують 32 види бурштину. Його шліфують, різьблять та свердлять. Що українському бурштину — у Прип'ятському, Дніпровському та Дністровському басейнах — від 37 до 50 мільйонів років. А найбільше його у Рівненській області. Що поруч із нефритом бурштин є найдавнішим дорогоцінним каменем, який знала людина.\nДо речі, серед усіх відомих у Європі колекцій археологічного бурштину найбільша походить із Гордіївського могильника, що на Вінниччині. Там було знайдено понад півтори тисячі виробів. Що в Європі поруч із Шовковим існував і Бурштиновий шлях: від Балтійського моря до Єгипту. Він проходив західноукраїнськими землями також. Певно, і у вас удома є щось зроблене з бурштину. Чи це не він? Легко перевірити: справжній бурштин у солоній воді випливе на поверхню, а підробка потоне.\nТут ви бачите бурштин справжній. Жовто-коричневий, вишнево-червоний. Український. Так він народжується, підіймаючись ближче до поверхні. Поволі, але невідступно. Природне диво. Справжнє «вау».\n3.47 Спочатку було колесо\nОдин вагон — це вісім коліс. В «Укрзалізниці» — понад 120 тисяч вагонів. От і порахуйте. До речі, за рік металургійна компанія Interpipe може забезпечити майже половину цієї кількості. Вага коліс різниться: пасажирські вагони можна ставити на колеса від 165 кг, а от локомо - тиви їздять на тих, що важать до 1000 кг.\nОдна колісна пара може витримати вагу до 40 тонн. І пробігти близько мільйона кілометрів: це як від Землі до Місяця і назад. І ще трохи. У народі кажуть «закрутилося колесо», маючи на увазі «пішов процес, розпочалася справа». Хай і у вас прямо тут почнеться щось важливе. Хай закрутиться колесо — велике та міцне. Як те, що ви бачите поруч.\n3.48 «Укрзалізниця» — головний перевізник країни\nЗа протяжністю колій «Укрзалізниця» третя в Європі — 19790,9 км, що становить майже половину довжини екватора. За обсягами вантажних перевезень — четверта на Євразійському континенті після залізниць Китаю, Росії та Індії.\nЛише в 2018 році «Укрзалізниця» упродовж доби перевозила 414 тисяч пасажирів (населення Херсона і Ужгорода разом) і 883 тисячі тонн вантажів (загальна вага 1962 скульптур Батьківщини-матері). У перерахунку від загального обсягу перевезень усіма видами транспорту частка залізниці сьогодні складає 80,2% вантажних і 32,1% пасажирських перевезень в Україні.\nХочете проїхатися в кабіні машиніста? Хутчіш одягайте віар-окуляри!\n3.49 Космічна галузь\nУкраїнський космос почина - ється в Дніпрі. Тут знаходяться конструкторське бюро «Південне» і Південний машинобудівний завод. Завдяки їм були втілені в життя найважливіші проєкти («Космотрас», «Морський старт», «Алкантара») та розробки (ракети «Циклон», «Дніпро» і «Зеніт»).\nЗавдяки їм у часи незалежності України в космос полетіли 154 ракети-носії та 380 космічних апаратів — як суто українських, так і побудованих на замовлення 24 країн світу. До 2025 року заплановані запуски ще шістьох українських супутників: системи зв'язку «Либідь», системи науково-технологічного призначення «Мікросат-М» і системи дистанційного зондування Землі «Січ-2-1», «Січ-2-2», «Sat4EO» і «Січ-2М».\nДонедавна зайти всередину діючого українського маяка було неможливо. Всі вони охоронялись як навігаційні об'єкти, що означало — жодних сторонніх. На щастя, Міністерство інфраструктури змилостивилось і цього вересня відкрило перші чотири маяки, що офіційно прийматимуть туристів.\nСтаніслав-Аджигольський задній маяк є найвищим в Україні (64 м). Побудований він у 1911 році неподалік села Рибальче Херсонської області. Маяк стоїть на штучному кам'я - ному острівці площею 400 м 2 і має вигляд ажурної гіперболоїдної конструкції зі сталевих стрижнів.\nСіверсів передній маяк у Миколаєві має вигляд шестигранної білої башти висотою 18 м, дві грані якої (з боку Бузько-Дніпровсько-лиманського каналу) пофарбовані червоним.\nВоронцовський маяк на Рейдо - вому молі в Одесі. За століття історії міста змінилося кілька Воронцовських маяків. Сучасний — заввишки 26 метрів, із білою баштою і червоним ліхтарем — встановили у 1954 році. Його попередник, чавунний 17-метровий маяк, був першим в Україні та четвертим у світі електричним маяком.\nГенічеський маяк — це білий двоповерховий будинок із чотиригранною маячною вежею посеред фасаду. Йому вже більш ніж 140 років.\n3.51 Рожеве — то птахи\nОрлани й сичі, чаплі та горлиці, куріпки й тетеруки: всього в Україні нараховують близько 430 видів птахів. Є серед них і пелікан. Справжній рожевий пелікан. Не чули? Його занесено до Червоної книги України. Цих пеліканів можна побачити в дельті Дунаю, де Україна межує з Румунією.\nМіж іншим, мова про найбільшу в світі колонію: їх тут буває до 30 тисяч особин. Але це тільки влітку — на зиму вони летять на африканське озеро Вікторія. Хоча й це не найбільш дивовижні факти, пов'язані з рожевими пеліканами.\nРозмах їхніх крил може сягати трьох із половиною метрів. А сам пелікан є одним із найважчих птахів, що літають. Ще вони хвацькі рибалки: найкраще їм на мілководдях, у дзьоб може влізти близько трьох відер харчу, а з'їсти риби за день вони спроможні кілограма півтора. А то й більше.\nПелікан віддавна є символом самопожертви та милосердя. Данте Аліг'єрі у «Божественній комедії» навіть називає Христа «нашим пеліканом». Овва! Тобто по-нашому — таки вау!\n3.52 Станіславські кручі\n«Це дійсно в Україні?» — ось типова реакція людини, яка вперше бачить світлини Херсонських гір (інша назва — Станіславські кручі). Ці глибокі балки, густо вкриті степовою рослинністю, знаходяться на узбережжі Дніпровсько-Бузького лиману неподалік села Станіслав. З їхньої вершини, а це 40 метрів над водою, відкриваються дивовижні краєвиди: з одного боку — на лиман, а з іншого — на степ.\nЦі місця описував ще давньогрецький учений Геродот: Станіславський мис у нього наз - ваний мисом Гіполая. А Кузьма Скрябін вважав Херсонські гори одним із «місць щасливих людей» — у 2011 році він зняв тут однойменний відеокліп.\n3.53 Урочище «Каскади»\nУрочище «Каскади» — це рідкісне місце для рівнинної України, адже тут є природні водоспади. Вік валуна, по якому збігає вода, — 2 мільярди років. Так, саме мільярди: тут на поверхню виходять породи Українського щита, однієї з найдавні - ших геологічних структур Землі.\n3.54 Радіотелескоп УТР-2\nЧи бувають на Сатурні блискав - ки? Завдяки найбільшому у світі радіотелескопу декаметрових хвиль УТР-2 ми знаємо: бува - ють. Він найпершим зафіксував їх 13 років тому. А чи багато у Всесвіті пульсарів? Багато, але до 2010 року всі радіотелескопи світу виявили тільки 12 таких об'єктів у декаметровому діапазоні. А УТР-2 додав до цього списку ще 30.\nУкраїнський Т-подібний радіотелескоп 2-ї модифікації (скорочено УТР-2) займає площу 150 тис. м 2 — це приблизно 25 футбольних полів. Виглядає він фантастично: весь його простір заповнений антенами чудернацької форми заввишки 3 метри кожна. Всього їх тут 2040. І це не все: віддалік виблискують ще 550 антен радіотелескопа ГУРТ (Гігантського українського радіотелескопа), що, як буде на те державна ласка, має шанс стати втіленою мрією астрономів усього світу — радіотелескопом площею 1 млн м 2.\n3.55 Білокузьминівські скелі\nЗа якихось 15 кілометрів на схід від Краматорська знаходиться географічна пам'ятка природи достоту поважного віку — 90 мільйонів років. Йдеться про Білокузьминівські скелі, вони ж «стовпи».\nЗаради чого ще варто їхати? Слухати тишу, милуватись неораним ковиловим степом, знайти стоянку первісної людини або принаймні шматочок кременю.\n3.56 Нікопольська сонячна електростанція\nПершу сонячну батарею створили ще в 1839 році. Її ККД дорівнював 1%. В 1954 році ККД сонячних батарей становив 4%, а в 2018 році — 66%. За прогнозами, вже через 30 років чверть споживаної людством енергії буде припадати на енергію сонячних станцій. Таких як Нікопольська.\nЦе найбільша сонячна електростанція України й одна з трьох найпотужніших СЕС в Європі. Розташована вона на території відпрацьованого рудного кар'єру поблизу села Старозаводське Дніпропетровської області. Сумарна потужність 750 тисяч сонячних панелей — 246 МВт. Цього досить, щоби забезпечити енергією 140 тисяч будинків.\n3.57 ІТ підкорює світ\nМинулого року 184 тисячі українських програмістів забезпечили експорт IT-продукції на $4,5 мільярда. В Україні працюють 4 000 IT-компаній і понад 110 R&D центрів всесвітньо відомих міжнародних компаній.\nУкраїнські проєкти вже давно переросли межі країни — про них чули навіть ті, хто далекий від IT-галузі: Depositphotos (п'ятий за розміром фотобанк світу, кількість зареєстрованих користувачів перевищує 5 млн); Grammarly (найпопулярніший сервіс перевірки грамотності англійських текстів; 20 млн користувачів щодоби; ринкова вартість — $1 млрд); Petcube (найпопулярніші у світі камери нагляду за домашніми улюбленцями; кількасот тисяч зареєстрованих користувачів).\nА ще є низка «широко відомих у тісних колах» стартапів із багато - мільйонними інвестиціями. Є й такі, яких уже придбали гіганти індустрії: першим на думку спадає одеський Looksery, який Snapchat купив за $150 млн. У 2018 році IT забезпечили понад 20% від усіх послуг, що експортує Україна, і стали другою галуззю в цьому секторі.\n3.58 Залізна руда\nЗа обсягами видобутку залізної руди Україна посідає шосте місце у світі. За обсягами виробництва сталі — 13-те: минулого року українські підприємства виплавили 21 млн тонн. Найбільші поклади залізної руди в Україні знаходяться на території Криворізького залізорудного басейну в Дніпропетровській області — 20 млрд тонн.\nТам, на підприємстві «АрселорМіттал Кривий Ріг», розташована й знаменита «Дев'ятка» — найбільша доменна піч Європи. Зовні вона вражає висотою в 35-поверховий будинок, а всередині… Хоча слова зайві — вдягайте віарокуляри і дивіться самі!\n3.59 Політик – то не професія\nЗдається, ніби гетьмани і президенти, воєначальники та політичні лідери такими й народжу - ються. Або хоча б на таких вивчаються. Часто це геть не так. Ким за освітою були й де вчилися наші політичні лідери?\nБогдан Хмельницький, гетьман Війська Запорозького, вчився у Львівській єзуїтській колегії.\nМихайло Грушевський, голова Центральної ради УНР, був професійним істориком, навчався в Київському університеті Святого Володимира.\nСимон Петлюра, головний отаман військ УНР та голова Директорії УНР, вчився у Полтавській духовній семінарії.\nВолодимир Винниченко, голова Директорії УНР та голова Ради Народних Міністрів, був виключений з юридичного факультету університету Святого Володимира за політичний активізм і агітаційну роботу. Став куди більш успішним літератором, ні\nРоман Шухевич, головнокоманду - вач УПА, навчався у Львівській політехніці на відділі будівельної архітектури.\nСтепан Бандера, голова Проводу ОУН-Б, відвідував агрономічний відділ Високої політехнічної школи у Львові.\nВ'ячеслав Чорновіл, політик та дисидент, вчився на філології, аби згодом перевестися на журналістику.\nІван Мазепа, голова козацької держави на Лівобережній і всій Наддніпрянській Україні, вчився в Могилянській академії, де поміж іншого вивчав риторику та латину.\n3.60 Він режисер, він так бачить\nКоли мова заходить про українське кіно, на думку миттєво спадають два прізвища: Довженко і Параджанов. Довженко, який зняв «Звенигору» та «Арсенал», «Землю» та «Івана», разом із Сергієм Ейзенштейном та Дзиґою Вертовим, проклав магістральний шлях для кіно ХХ століття.\nЙого «Землю», де так багато про глибинний, кровний зв'язок людини і природи, визнано не лише найкращим фільмом в історії українського кіно — стрічку називають з-поміж десятка фільмів, що складають світовий золотий кінофонд.\nХоча приз у Венеції Довженко отримав за іншу роботу — за «Івана», свій перший звуковий фільм. Поруч — Сергій Параджанов, який зняв настільки конгені - альне кіно за повістю Михайла Коцюбинського, що мало не затулив ним першоджерело. На зйомках актори робили десятки дублів під штучним дощем при майже нульовій температурі, режисер бився з оператором, а скелі фарбували у синій колір.\n«Тіні забутих предків» отримали 39 міжнародних нагород і 28 призів на фестивалях, серед яких 24 були Гран-прі: Кубок МКФ у Римі, Золота медаль на фестивалі у Салоніках. У 2019 році фільм уже нашого сучасника, Валентина Васяновича, «Атлантида» переміг на Венеційському фестивалі у програмі «Горизонти».\n3.61 Тарілка над Києвом\nЄ митці, які не піддаються точ - ному визначенню і традиційним характеристикам. Класифікації для них замалі.\nОт ким слід вважати Флоріана Юр'єва? Він багато десятиліть вивчає колористику і зв'язок кольору та звуку, пише музику («музику кольору»), виготовляє чудові скрипкові інструменти та, врешті, малює. Але передусім його знають саме як архітектора, який ніколи не боявся експериментувати та виглядати екстраординарним.\nСаме за проєктом Юр'єва побудований конференц-зал Інституту інформації, що його в народі називають «Літаючою тарілкою». Подібним чином тоді, наприкінці сімдесятих років, не проєктував ніхто! Макет «тарілки» ви бачите поруч. Як Будинок із химерами Городецького став символом Києва початку XX століття, так і «тарілка» Юр'єва вже сприймається невіддільним атрибутом еклектичної столиці. Атрибутом, який ми не можемо втратити.\n3.62 Міфи, скандали, розслідування\nІнколи так хочеться чимось пишатися, що ми видаємо бажане за дійсне. Особливо коли йдеться про минулі звершення та величні реліквії, які мають підсилити нашу історію. Ось тут — найбільші з наших міфів, такі, що сприймалися за правду протягом століть.\nДітей обманути важко. В літературі — майже неможливо. Коли вони приймають когось як «свого автора», коли починають говорити цитатами з його книжок та до нервових дрижаків чекати продовження історії, що полюбилася миттєво, — це абсолютний успіх, рідкісний і тим страшенно важливий. Так сталося із Всеволодом Нестайком у 60-х, коли він почав публікувати трилогію «Тореадори з Васюківки»: пригодницький цикл про хлопців-школярів Яву та Павлушу, яким ні хвилини не сидиться на місці. Успіх був запаморочливим.\nЧитачі різного віку й літературних уподобань раптом відчули: в українській літературі з'явилося щось іскрометне. Ще одним підтвердженням тріумфу книги Нестайка є той факт, що «Тореадорів» внесено до «Особливого почесного списку Ганса Крістіана Андерсена», найавторитетнішої світової премії у царині дитячої літератури. Інших українських авторів там немає. Поки.\n" - Виходить, я буду в тебе дикуном. — уже веселiше сказав я — Вiн, значить, герой… А я, значиться, дикун. От Кукурузо! — Та Крузо, а не Кукурузо! Робiнзон Крузо. — То вiн був Крузо, а ти — Кукурузо. Якраз пiдходяще для тебе iм'я. Пiсля вчорашнього…"\n"У нас була прекрасна, благородна iдея — про - вести пiд свинарником метро. Це мало бути сюрпризом. Перша лiнiя метро у — Васюкiвцi! Станцiя «Клуня» — станцiя «Крива груша». Три копiйки в один кiнець. Родичi — безплатно. З учительки арифметики — п'ять копiйок"\n"Вiн чогось не любив, як ми крали кавуни з баштана. Вiн любив, щоб ми просили. А ми не любили просити… Воно не так смачно"\n"Гарне мiсто Київ! Гарнiше вiд Пирятина, вiд Крижополя, вiд Жмеринки — вiд усiх мiст, якi я бачив. Столиця!"\n3.64 Вдягни українське\nУкраїнська мода ХХ сторіччя — це історія про повернення славетних імен до своєї країни. Спочатку на весь світ стали знані імена іммігранток.\nВ 1928 році киянка Валентина Саніна Шлеє відкрила в Нью-Йорку модний дім Valentina, в якому створювала вбрання для Грети Гарбо, Кетрін Хепберн, Марлен Дітріх, багатьох інших кінодів та жінок із вищого світу. Харків'янка Варвара Каринська, яка працювала в театрі і кіно, в 1949 році стала володаркою першого в історії «Оскара» в номінації «Кращий костюм» за роботу над кінострічкою «Жанна д'Арк» з Інґрід Берґман. Також була величезна імперія, що знеособлювала.\nВ 1944 році в Києві створили перший в Україні Будинок моделей, з'явилась офіційна українська мода, що від імені СРСР упродовж десятиріч сяяла на міжнародних конкурсах та у вітчизняних модних журналах. Але імена її творців залишалися невідомими.\nСьогодні ми відновлюємо історію і славу Герца Мепена, Михайла Біласа та інших видатних модельєрів того часу. Нині, у незалежній Україні, дизайнери нарешті возз'єднались зі своєю країною, а їхні імена звучать усе гучніше і в нас, і за кордоном.\nМинулого року з нагоди свого 60-річчя співачка Мадонна знялася у фотосесії для Vogue Italia, де вона позує в капелюшку, створеному українським дизайнером Русланом Багінським. А The New York Times називає українську дизайнерку Ксенію Шнайдер однією з кращих у світі з-поміж тих, хто працює сьогодні з модою сталого розвитку.\nСупергерої можуть бути різними. І володіти різними супернавичками. Скажімо, знати силу-силенну мов та перекладати з них. Неймовірне вміння. Яким в українській культурі володіли не раз. І не два.\nПантелеймон Куліш (1819 — 1897).\nПереклав дуже багато з Шекспіра, Ґете, Байрона, балади Міцкевича. Разом з Іваном Нечуєм-Левицьким та вченим-фізиком Іваном Пулюєм за 20 років переклав із грецької Новий Заповіт.\nАнатоль Перепадя (1935 — 2008).\nСаме у його виконанні ми читаємо Бальзака та Камю, Сервантеса і Пруста, Паскаля та Монтеня. І Рабле: зав - дяки Перепаді у нас є переклад «Ґарґантюа і Пантаґрюеля» саме зі старофранцузької мови, а не пізніших обробок.\nМикола Лукаш (1919 — 1988).\nВільно перекладав із 20 мов. Першим повністю переклав українською «Фауста». Робота над перекладом тривала 18 років. А також Флобера з французь - кої та Боккаччо зі староіталійської, Керрола і Шекспіра з англійської та Сервантеса з іспанської.\n3.66 Традиція оживає на ваших очах\nТкацтво на ручному верстаті відоме ще з часів неоліту. Але до XIII століття воно було тільки хатнім ремеслом. Майже в кожному домі стояв верстат, матері обов'язково вчили доньок плести, ткати і вишивати. Для цього сіяли коноплі та льон, розводили овець. Щоб зіткати сорочку і рушник, нитку вибілювали, а щоб килим - фарбували травами і корою дерев. Килимами прикрашали стіни оселі, стелили на лави, столи, долівку, а також покривали сани і вози.\nУ ХIV столітті з'явилися перші цехи і поміщицькі мануфактури у Бродах (Львівська обл.), Богуславі (Київська обл.) та Кролевці (Сумська обл.). Найбільший розквіт килимарства прийшовся на XVII-XVIII століття. Сьогодні ним займаються на Полтавщині, Львівщині та в Карпатах. У горах досі популярним у побуті є ліжник.\nНа Ukraine WOW традиція оживає. Протягом усього проєкту майстриня ткатиме килим 1,5х2,5 метри. Роботу буде завершено ближче до Нового року, тож обов'язково приходьте до нас іще раз!\n«Я — митець, що став на шлях експерименту у мистецтві, мене не можна вважати ні революціонером, ні реакціонером. Я шукаю нове з тим, щоб вирішити пластичні проблеми, викликані моєю добою й натхненні моїми почуттями».\nЄ українські митці, які від початку були попереду загалу, самотужки прокладали нові художні шляхи та започатковували мистецькі епохи. Про них знає весь світ, але ми можемо не до кінця усвідомлювати їхній масштаб. Час розставити крапки над «і». Час іще раз придивитися до людини, що змінила скульптуру — а разом із нею дизайн та рекламу — назавжди. Знайомтеся: Олександр Архипенко.\nАрхипенко, киянин, що поїхав із рідного міста, аби через Москву, Прагу, Париж та Берлін дістатися Америки. Стати там легендою. Мати понад сотню персональних виставок по всьому світу. І не забувати за тим усім про Україну. Що слід про нього знати? Його батько був інженером-винахідником і викладав у Київському університеті, а дід був іконописцем і навчав онука малювати.\nВперше Архипенко демонстрував свої роботи 1906 року в сільському магазині. Це була скульптура «Мислитель», виготовлена з теракоти і вкрита червоною емаллю. Тепер вартість його робіт сягає кількох мільйонів доларів. У 1910-му Архипенко виставлявся в паризькому «Салоні Незалежних» разом із Малевичем та Пікассо.\nТоді ж він став першим українським художником, виставка робіт якого об'їхала Західну Європу. А через десять років Архипенко вже був першим українським художником, що взяв участь у Венеційській бієнале.\nВ Америці він зацікавився кінематографом і оселився в Голлівуді. А дуже скоро після того продемонстрував свій винахід — «рухомий живопис», або ж «архипентуру». За допомогою механізму художник змінював зображення на полотні, що складалось із нарізаних та підсвічених смужок.\nСьогодні за таким принципом по всьому світу функціонують рекламні білборди. Працював Архипенко не тільки з металом — він усе життя експериментував: бронза, мармур, скло, плексиглас, целулоїд. У 1933 році в Чикаго відбувалась Всесвітня виставка «Століття прогресу». Вперше на такому рівні Україна була представлена окремим павільйоном: цим опікувалась не радянська влада, а наші емігранти. Один із залів — як і на Ukraine WOW — відвели під роботи Архипенка. Ажіотаж був шалений.\nДо речі, сам митець багато років мріяв про те, аби мати виставку в Україні. Вперше одну з його робіт експонували у Львові в 1934 році, це був жіночий образ із циклу «Ма». Рівно через 85 років скульптури великого українця тут, перед вами. Придивіться, як художник навмисно деформує людський образ, зміщує площини, витворює порожнини і всіляко порушує цілісність: він прагне, аби за цим проступила інша реальність, проступило невидиме. Отвір та порожнина стимулюють думку глядача, він сам стає співтворцем. Спробуйте і ви.\n3.68 Інь-ян по-українськи\nТриста років, із XVI по XIX століття, чумаки возили сіль. Чумацький шлях пролягав лівим берегом Дніпра через запорізькі степи до Перекопу, а звідти — у Крим. Часто сіль доводилось добувати власноруч, проте це приносило свої плоди: саме із заможних чумаків вийшли, приміром, родини українських мільйонерів-меценатів — Терещенків та Харитоненків. Вугільній промисловості в Україні понад 120 років. Її майбутнє залежить від нас.\nАдже за запасами вугілля Україна посідає перше місце в Європі та восьме у світі. Сіль та вугілля. Біле та чорне. Сила і характер. Невіддільна частина української історії. Українського серця.\n3.69 Малевич: український вимір\n«Чудовим залишився у моєму сприйнятті Київ. Будинки, зведені з кольорової цегли, гориста місцевість, Дніпро, далекі обрії, пароплави. Усе його життя впливало на мене дедалі більше. Селянки човниками перепливали Дніпро, везли масло, молоко, сметану, заповнюючи береги і вулиці Києва, надаючи містові особливого колориту»\nЗрозуміти феномен Малевича-художника, Малевича-теоретика і Малевича-мислителя поза українськими контекстами неможливо. Казимир Северинович Малевич народився в Києві, на вулиці Жилянській. Хрестили його в костелі Св. Олександра, куди, до речі, ходив і Тарас Шевченко. До вісімнадцяти років він жив по різних українських селах, адже батько був інженером цукрового виробництва: родина часто переїжджала.\nТоді Казимир і почав малювати. Рідних мов у нього було дві: польська вдома та українська на вулиці. Російську він вивчив пізніше, та все одно до кінця життя вживав силу-силенну перекручених українізмів. Вірогідно, що Малевич вчився у художній школі Миколи Мурашка, яку утримував меценат Іван Терещенко. А вчив його Микола Пимоненко, видатний живописець, чия картина є і в Луврі.\nСам Малевич врешті вчителювати теж приїхав до Києва з Ленінграда: із 1928-го по 1930-й був професором у Київському художньому інституті. Викладав разом із художниками Федором Кричевським, Михайлом Бойчуком, Олександром Богомазовим, Віктором Пальмовим, сценографом Вадимом Меллером. Остання персональна виставка митця також відбулася в Києві, у Київській картинній галереї, де поміж іншого демонструвався і «Чорний квадрат».\nМалевич регулярно називав себе українцем: і в щоденникових записах, і в анкеті арештанта у НКВС. Крім того, Малевич — чи не єдиний художник, який у своїх тогочасних роботах відгукнувся на колективізацію та Голодомор. Його картина «Селянин поміж хрестом і мечем» (інша назва — «Людина, що біжить») та майже весь «селянський» цикл кінця 20-х — початку 30-х найсильніше тому підтвердження.\nСеляни важили йому надзвичайно: саме серед них він уперше «займався мистецтвом», допомагаючи прикрашати печі. Вважають, що і його ключовий мистецький винахід — супрематизм, «геометричний живопис» — іде корінням у сільське мистецтво: абстракції супрематизму походять від народної безсюжетної орнаменталістики.\nУ Малевича є декілька автопортретів: у піджаку, в мантії. Проте виставлений тут — останній, написаний за 11 місяців до смерті, у 1934 році. Цю роботу митець надіслав своєму другові — поету-футуристу Григорію Петнікову. «Так я выгляжу сейчас — Маркс в могиле. Когда выхожу на улицу, дети кричат «Карл Маркс», — так художник підписав малюнок у листі до Петнікова. Останній надіслав Да - виду Бурлюку, художнику та видавцю, фото автопортрета — і вперше ця робота була опублікована Бурлюком у його журналі Color and rhyme у Нью-Йорку. Знайшли автопортрет у середині 90-х в Криму. Це вкрай символічно. Малевич як авангардист і супрематист творив універсальне, понаднаціональне мистецтво. Однак коріння цього мистецтва — в Україні.\nЯкщо подивитися на Україну свіжим поглядом, вона вразить розмаїтістю.\nЗдається, тут є все. З одного боку, природа: хочете - гори й праліси, а хочете - степи й моря. З іншого, людське бажання освоїтись та почуватися посеред цього впевнено: тоді з'являються тунелі та маяки, шахти і шосе. І потяги - бо куди ж без залізниці!\nА над цим усім - небо. Як перспектива і повітряний купол. Як місце, куди можна скерувати погляд, засинаючи горілиць.\nЯкщо ще ні - спробуйте, це неймовірно.\nХоча поспати можна й у вагоні. Рожевому вагоні.\nЗнайомство і розмови позаду, вас сповиває приємна втома. Час відпочити та помріяти.\nЗасинаючи, ми стаємо чесними і щирими. У наших снах ми ті, ким би хотіли стати.\nАле про що мріють українці? Чого бажають собі та країні, про що прохоплюються лише з близькими та пошепки? Про що говорять, поки їх не чує ніхто сторонній?\nХоча не менш захопливе питання: а про що мріє сама Україна? Чим снить і що їй сниться: велике минуле, сповнене викликів сьогодення, ще не до кінця зрозуміле майбутнє? Замки, вокзали, мости? Страшенно цікаво.\n5.1 Друге життя вагона\nЗараз цей вагон страшенно красивий, але насправді він уже списаний. Міг би стояти у відстійнику, натомість тепер пофарбований у рожевий та сповнений розмов і мрій: українців і про Україну.\nТут можна послухати, подумати, помріяти про власне майбутнє. Вам приємно, а вагон - живий.\n5.2 Хустський замок\nХустський замок - могутня фортеця, яку угорці зводили понад сто років: з 1090-го по 1191-й, для захисту соляного шляху з Солотвино. Вона повноцінно функціонувала майже шість століть. Споруду неодноразово перебудовували. Фортеця була чи не повністю зруйнована через вибух порохових складів під час грози у 1766 році.\n5.3 Садиба Даховських\nс.Леськове, Монастирищенський район, Черкаська область\nСадибу будували зусиллями чотирьох поколінь родини польських поміщиків Даховських. Останню споруду зводив Тадеуш Даховський, відомий любитель коней, який третину територій віддав під кінський завод. Садиба займає близько 85 гектарів землі: замок, листяний парк на лівому березі ріки Конелка і хвойний - на правому, а ще гребля, водосховище і сад.\nЗведення замку розпочалось у 1880 році та вирізнялось неабияким розмахом. Брати Даховські навіть побудували свій невеликий цегляний завод, а кожна цеглина маркувалася фірмовими ініціалами.\n5.4 Шарівський замок\nсмт Шарівка, Богодухівський район, Харківська область\nШарівський замок був побудований у 1836 році для родини відомих харківських дворян Ольховських. Цю двоповерхову неоготичну споруду білого кольору прикрашали дві восьмигранні вежі, увінчані зубцями і шпилями, та стрілчасті вікна.\nУ 1881 році замок придбав цукровий магнат Леопольд Кеніг, саме тому його часто називають цукровим замком.\n5.5 Невицький замок\nРобота Івана Ілька відтворює Невицький замок у тривимірному просторі. Замок, побудований на горі вулканічного походження, переживав часи найбільшого розквіту на початку XVI століття. Сьогодні ж він руйнується що не день, то все більше.\nАби відновити зовнішній та внутрішній вигляд споруди, Іван зібрав усі можливі документи, малюнки та літературу, а також провів детальну зйомку з дрона, завдяки чому візуалізовані розміри співвідносяться з реальними. Допомагав Ільку ужгородський історик Олександр Дзембас, який багато років вивчав саме цей замок.\nУ відео можна побачити місця навколо споруди та навіть побувати всередині. Вдягніть VR-окуляри, щоби побачити реконструйований замок.\n5.6 Міст. VR\nРобота Микити Шаленого «Міст. VR» потрапила навіть на сторінки The New York Times. І ось чому: цей міст простягається на 40 000 кілометрів. На створення цієї роботи художника надихнув київський міст, що веде від Подолу до Рибальського півострова. Його наразі демонтують. Так, міст, що веде в нікуди, художник перетворив на міст, що тягнеться через усю Землю.\nСвіт, який оточує міст, художник намалював сам. Перед тим він переглянув усі доступні фотографії користувачів інтернету, що були створені на уявній прямій, яку можна провести як продовження мосту. Музику для подорожі мостом створила композиторка Надія Одесюк, а виконав її струнний квартет.\nЗазирнути за горизонт нереально. Але це можливо в тій реальності, що її створив художник та ваша уява.\nМиготіння стовпів і дерев за вікном змінюється видами вокзалів та привокзальних площ. Далі - краєвиди полустанків.\nРух чергується із зупинками. А зупинка - це момент контакту. Момент зустрічі та здивування: невже поміж усього нами знаного існує і таке?\nЗупинка - це як шафа з безліччю дверцят: ніколи не знаєш, що побачиш за наступною.\nА Україна - наче велетенська камера схову: тут сила-силенна всього чекає слушного моменту, аби продемонструвати себе вам.\nТільки прийдіть, відкрийте (очі) та подивіться.\n6.1 Вітаємо на зупинці\nУ потягах освідчуються у коханні та пропонують руку й серце, ведуться душевні бесіди та співаються пісні. І всім цим оркестром почуттів та подій мають керувати провідники і провідниці. Тільки послухайте, що трапляється на зупинках!\n6.2 Миколаївська обсерваторія\nМиколаївська обсерваторія, одна з найстаріших у Східній Європі й перша на території України, безперервно працює вже 198 років. У ній діє один із найкращих у світі автоматичних меридіанних телескопів: 1999 року його включено до переліку об'єктів, що становлять національне надбання України.\nЗ 2009 року тут працює і наш перший мобільний телескоп "Мобітел".\nQirim. Саме так звучить назва півострова кримськотатарською. Земля між двома морями, стародавня й сповнена небувалих сил. Таврія, Тавріанія, Таврида. Крим парадоксальний, він багатоликий.\nЗ одного боку, конкретний і реальний: Керч, Перекоп, Євпаторія, Салгир, Ай-Петрі, Форос, Демерджі, Бахчисарай. А з іншого, існує також Крим-фантазія, Крим як мрія про спокій і відпочинок, і мудрість, і тепло.\nКрим як норовливий та правіч - ний простір, що кориться лиш невідступному ритму моря. Є ще багато різних, глибоких образів Криму, позаяк у кожного він - свій.\n6.4 Розмаїття Чорного моря\nПонад 200 видів молюсків із черепашками різного кольору, розміру і форми можна зустріти в Чорному морі. Найпоширеніші молюски — це рапани, світлячки, модіоли, скафарки, мідії, устриці, петари, нани, триції, донакси, мії та венерки. Деякі з них зариваються глибоко в прибережний пісок, або ж кріпляться до водоростей, скель, каміння, причалу. А деякі живуть у морі на глибині 10-25 метрів і навіть глибше. Якісь види потрапили до Чорного моря з інших регіонів.\nНаприклад, найбільші чорноморські молюски - рапани (до 15 см) - родом із Тихого океану, де ними живляться морські зірки. Трапляються і вкрай рідкісні види: серцевидки, гребінці, бели, а також такі чудернацькі як колодочка (або бамбуковий молюск), яку діти прозвали «нігтем русалки» за видовжену форму черепашки.\n6.5 Кримські історії\nСказати «люблю» під усипаним зірками небом Судака; варити для гостей каву за старим родинним рецептом в одному з сільських будинків Джанкойського району; поїхати на холодне море Феодосії; загубитися серед стародавніх колон у Керчі; співати народних пісень у Коктебелі — кожного пов'язують із Кримом свої спогади, та всі вони однаково теплі.\nЗ 1998 по 2014 рік жив у Севастополі\nМені було дев'ятнадцять. Я запросив свою дівчину на побачення до Судака. Ніколи не забуду той вечір. Ми вийшли з ресторану, додому зовсім не хотілося, тож звернули до моря. Остигле солоне повітря, запах ялівцю, дзижчання цикад, море, що світиться від планктону.\nРаптом вона посміхнулася: «А знаєш, я ніколи не плавала вночі!» Я не встиг відповісти. Вона вже бігла до води у своїй новій темно-синій сукні. Мені залишалося гасанути слідом. Ми плавали в одязі посеред ночі, одні в цілому Чорному морі! Вийшли на берег, загорнулись у вовняну ковдру, що принесли з собою.\nНебо сяяло: кожен його сантиметр був просотаний зорями. Вона підняла голову, аби краще їх роздивитися. А я подивився на неї. Тієї самої миті в Криму, коли тисячі зірок віддзеркалилися в її зелених очах, я подумав і від несподіванки злякався своєї думки: «Я її люблю».\nЗ 1990 по 2015 рік жила у селі Октябр, містах Джанкой та Євпаторія\nЯ кримська татарка, якій пощастило народитися на історичній батьківщині, в Криму. Вікна мого будинку у селі Октябр Джанкойського району виходили на поле. Кожного сезону його засаджували різними культурами, і між колосками пшениці чи стеблами кукурудзи де-не-де проростали різні квіти.\nПоле постійно змінювало колір — було то фіолетовим, то бузковим, то червоним. Запах квітів і польового різнотрав'я хотілося, наче торт, нарізати на шматочки та з'їсти. Єдине, що могло змусити мене піти з поля у літній чи весняний день, це голос батьків: «К'авешка, гості!» «К'авешка» з кримськотатарської перекладається як «кава». Це найперше, що я навчилася готувати, тому й отримала таке прізвисько.\nЗа традиціями нашого народу, кожного гостя, який приходить до твого дому, потрібно зустріти філіжанкою кави. Обов'язково з пінкою. Інакше це означатиме, що ти його не поважаєш. У кожної родини особливий рецепт. За нашим, каву варять на повільному вогні, перед тим додавши у турку щіпку солі, а перед кипінням — тричі «лякають», зменшуючи-збільшуючи вогонь. Я й досі часто варю собі каву за родинним рецептом — і тоді ніби здалеку чую мамине «К'авешка, гості!»\nЗ 1978 по 2014 рік жив у Феодосії\n«Коли вони вже приїдуть?» та «Коли нарешті вони поїдуть?» Ці два запитання розділяють рік мешканців усіх курортних містечок на дві частини — до початку туристичного сезону і під час нього. Ми з дружиною і дітьми Міланою та Арленом багато років прожили у Феодосії. Однак на море їздили переважно взимку. Лише тоді можна побути з ним наодинці. Часто бувало, дружина скаже у лютому: «А поїхали до моря!» Швиденько збираємося — і за десять хвилин нас уже зустрічає порожній пляж.\nПам'ятаю, якось приїхали, а там холодно, вітер скажений. Повертаю голову, аби сказати щось дружині, а вона не чує ані слова. Тим часом маленька Мілана стоїть на березі, вдягнута як капустина: з комбінезона лише очі виблискують. Підходить до моря, вдивляється у холодну воду, розглядає пісок, мушлі під ногами. І раптом як упаде туди обличчям! Перевертається на спину, руками згрібає той пісок, висипає на себе, сміється. Радість!\nА далі ми всі біжимо до машини грітися. Більш ніж п'ятнадцять хвилин на зимовому кримському пляжі просто так не постоїш. Та кожного разу здавалося, що це найщасливіші п'ятнадцять хвилин у житті.\nЗ 1993 по 2015 рік жив у Керчі та Сімферополі\nУ дитинстві я думав, що всі міста на планеті стародавні. Як моя рідна Керч, якій понад дві з половиною тисячі років. Потім поїхав навчатися до університету Сімферополя. Коли почув, що місту трохи більш як двісті років, подумав, що, мабуть, одна цифра загубилась. Відтоді особливо став пишатися, звідки я родом. На канікулах обов'язково підіймався на гору Мітрідат в центрі Керчі.\nТут відкривається унікальна панорама Керчі на 360 градусів, яка дозволяє побачити порти з кораблями, що чекають на ремонт або вантаж; портові крани, що стоять рядком, наче олов'яні солдатики; вкриті бруківкою центральні вулиці та розкидані по берегу моря спальні райони. Сидячи на камінні, якому більш ніж два тисячоліття, я дивився на сучасні дороги та будинки, яких ще кілька десятків років тому не існувало. І намагався осягнути, де закінчується «зараз» і починається вічність.\nЗ 2003 по 2013 рік по шість місяців жила в Коктебелі\nМи з чоловіком придбали квартиру в Коктебелі, коли вийшли на пенсію. Хотіли, щоб четверо наших онуків могли відпочивати біля моря з травня по жовтень, а діти й друзі — проводити тут відпустку. Сімсот метрів від моря, поблизу парк із маками й трояндами — що ще потрібно для відпочинку? Протягом усього сезону до нас приїжджали гості з Києва, Вінниці, Запоріжжя, навіть Прибалтики — одні змінювали інших.\nА бувало, що й одночасно тридцять людей приїздило! «Ніно, ми до вас!» — чула я у слухавку й одразу вирушала до Феодосії на центральний ринок. Передусім, за рибою: ми з чоловіком дуже любили кримську барабульку, яку за червоний колір ще називають «царською». Коли приїздили гості, стіл уже ломився від страв: риби всіх сортів, голубців, битків, сирних бабок. Починалося застілля.\nВ його розпал чоловік заводив пісню. «Зеленеє жито, зелене», «В саду гуляла» чи якусь іншу українську народну невдовзі співали всі тридцятеро. Ми широко відчиняли вікна, і під ними збиралася публіка. Скоро співала вся вулиця! На годину-дві ми з сусідами і випадковими перехожими ставали однією родиною. Напевно, таке можливо лише у Криму.\nЗ 2005 по 2015 рік жила у Євпаторії\nУ дев'ятому класі я щотижня у понеділок, середу і п'ятницю відвідувала заняття з легкої атлетики. Вони проходили в старенькій спортшколі у лісопарку в Євпаторії — без душу, опалення і з обшарпаними стінами. «От куди тебе несе? Залишайся вдома!» — любив відмовляти мене від вечірніх тренувань тато. Але я все одно йшла.\nПід час розминки ми бігали вздовж озера Мойнаки. У ньому поодинокі туристи приймали грязьові ванни: заходили у саме серце озера, та вода все одно була їм лише по коліно. Чайки вишикувались у рядок — чомусь обов'язково у профіль — на стовпчиках від зламаного моста.\nПризахідне сонце віддзеркалювалось у воді й зафарбовувало її у персиковий чи помаранчевий колір. Я дихала запахом сосен і продовжувала бігти.\nХтось міг подумати, що в ці хвилини я мрію про чемпіонські медалі й великі перемоги. Та насправді я приходила сюди, бо просто любила ці стовпчики на воді, чайок і призахідне сонце Криму.\n6.6 Чернівецький національний університет\nЗа розташуванням та формою будівель Чернівецький університет нагадує школу чарівників із фільму "Гаррі Поттер". Наш "Гогвортс" - споруда чималенька: коли в 1864 році почалося будівництво, в Чернівцях запустили два цегляні й один черепичний заводи, продукція яких призначалася винятково для будівель університету. Зробили це за порадою архітектора Йозефа Главки, відомого за проєктом Віденської опери.\nЧернівецька черепиця вийшла такою колоритною, що згодом стала візитівкою вишу. Зроблені з неї восьмиколірні візерунки на даху, які нагадують орнаменти буковинських килимів і гуцульських писанок, вразили експертів ЮНЕСКО: з 2011 року комплекс включений до списку об'єктів світової спадщини.\n6.7 Каннський лев\nКаннський лев - найпрестижніша у світі нагорода для креативних агенцій. Її переможці отримують статуетки у вигляді левів. Минулого року каннський лев за дизайн уперше дістався Україні. Його отримала агенція Banda за брендинг 62-го конкурсу "Євробачення", що проходив у Києві.\n6.8 Підгорецький замок\nс.Підгірці, Бродівський район, Львівська область\nПідгорецький замок був побудований у XVII сторіччі для польських панів Конєцпольських, він поєднував функції магнатської резиденції та оборонної фортеці. Квадратний ренесансний палац має на рогах п'ятикутні бастіони: вони прикрашені мідними скульптурами атлантів, один із яких тримає на плечах Землю, а інший - Всесвіт.\nУ палаці зберігся найдавніший в Україні готель, а заразом корчма - "Гетьманський заїзд". Тут свого часу зупинявся Оноре де Бальзак.\n6.9 Вінникарство на Одещині\nСавранський район на півночі Одеської області - відомий осередок виробництва віників. Особливо вирізняються Осички, Саврань та Вільшанка. І це при тому, що в сусідніх селах віники ніхто не в'яже. Спитаєте, чому? Річ у тім, що Осички, Саврань та Вільшанка стоять на піщаних грунтах. Ні кукурудза, ні пшениця там не родять. Натомість просо, з якого в'яжуть віники, родить пречудово. "Просо піску не боїться", - кажуть віникарі й продовжують робити віники для всієї країни.\n6.10 Хата Поліни Райко\nОдна із загадок людської душі — як біль та страждання створюють прекрасне: музику, поезію, живопис. Інколи зовсім несподівано. Поліна Райко народилася і прожила все життя в містечку Олешки на Херсонщині. Працювала на землі: в колгоспі та на власному городі.\nА в 69 років взялась за пензля і почала малювати наївні фрески на стінах та стелі свого будинку, літньої кухні, на паркані, на електричних дротах і навіть на вимикачах. До творчості її привела особиста трагедія: в автокатастрофі загинула донька, за рік помер чоловік, невдовзі потрапив до тюрми син. Туга Поліни вилилась у мистецтво.\nЗа п'ять років Райко вкрила живописом усі стіни й стелю семикімнатної хати. Зображення фантастичних істот (чудернацьких риб, птахів, леопардів-сов) у неї перемежаються з портретами людей: чоловіка на тому світі з новою вудочкою, яку так і не встиг купити за життя, сестер милосердя, рідних на весіллі, Богоматері з дитиною та янголів.\nПісля смерті художниці її будинок купило подружжя з Канади, щоб перетворити його на музей. Невідомо, скільки ще протримається оригінальний розпис, адже маленької пенсії Райко вистачало лише на дешеву малярну фарбу. На Ukraine WOW відтворено малюнки цієї надзвичайної художниці, але все ж таки краще побачити їх на власні очі.\n6.11 Як звучать села України\nНатисніть, щоб почути народні пісні з різних регіонів\nБойківщина - "Жнеме барвінок, жнеме" (весільна)\nГуцульщина - "Лежели берви барвінковії" (весільна)\nЗахідне Полісся - "В полю, в полю" (жнивна)\nНижнє Подніпров'я - "А Оленка та й на оді ході" (весільна)\nПолтавщина - "Зеленая ой дібрівонька" (козацька)\nСереднє Подніпров'я - "Чоловік мене бив, ой бив та й учив" (жартівлива)\nСереднє Полісся - "Я в бору жито жала" (жнивна)\nСлобожанщина - "Ой чого ж ти, дубе, на яр похилився" (лірична)\nСхідне Поділля - "Ягіль, ягільочка" (веснянка)\nСтеп - "В суботу пізненько" (солдатська)\nСхідне Полісся - "Шо й з-пуд гари да вітер павиває" (лірична)\nУ нашій країні настільки люблять мед, що пасіку має кожен сотий українець: понад 400 тисяч бджолярів утримують 4 мільйони вуликів. У нас так люблять мед, що бортництво - збирання меду диких бджіл, один із найдавніших промислів слов'ян - досі існує як професія, а назву "карпатський мед" вже цього року обіцяють зареєструвати як географічне зазначення. Тобто він буде захищений у ЄС так само, як італійське прошуто чи французьке шампанське. Україна стабільно потрапляє в топ-5 з експорту меду у світі, а у 2019-му має всі увірватися до трійки лідерів.\n6.13 Аудіогід Полтава\nВізьміть слухавку! Здається, хтось хоче розповісти вам про своє місто.\n6.14 Зазирнути всередину світу українських сіл\n6.15 Затоплене селище Бакота\nДністровське водосховище в районі Бакоти - одне з найбезлюдніших та найбільш мальовничих місць України. Воно нагадує море, з якого виростають величезні, сто метрів заввишки, зелені гори.\nВ 1981 році, під час будівництва в Хмельницькій області Новодністровської ГЕС, селище Бакота було повністю затоплене водами Дністра. Сьогодні на місці Бакоти розташоване водосховище протяжністю 194 км.\n6.16 Де мій дім?\nСтаном на 5 серпня 2019 року кількість внутрішньо переміщених осіб із Донбасу та Криму складала 1 397 304. У відсотках це 3,3% українців.\n6.17 Музей "Укрзалізниці" на станції Київ-Пасажирський\nПаротяги, теплотяги, електротяги, мотовози стали експонатами музею Південно- Західної залізниці, відкритого в 2011 році. Є серед них і абсолютно унікальні.\nНаприклад, особистий вагон Петра Столипіна або вагон-салон Володимира Щербицького. Останній експонат - справжній шедевр вагонобудування. Він повністю броньований (тому й важить чи не вдвічі більше за звичайний - 80 тонн), розрахований лише на двох пасажирів, має ванну кімнату і зал для переговорів. Всередину вагону можна зайти і сьогодні.\n6.18 "Академік Вернадський"\nРаніше одна з найстаріших антарктичних станцій називалася "Фарадей" і належала британцям, які побудували її на острові Галіндез в 1953 році. В 1996 році Британія вирішила, що 5 станцій в Антарктиді для неї забагато, і продала одну Україні за символічну суму - £1. Так "Фарадей" став "Академіком Вернадським".\nСьогодні на станції постійно працюють 12 фахівців. Минулого року її відвідали понад 4000 туристів.\nПотрапити до "Академіка Вернадського" можна лише влітку: решту часу підходи заблоковані айсбергами. Стандартний шлях мандрівника до Антарктиди: дістатися портового міста Ушуайя на півдні Аргентини - звідти до білого континенту відправляється більшість суден.\n6.19 Центральний залізничний вокзал Києва\nМинулого року Центральний залізничний вокзал в Києві став найбільш завантаженим з-поміж усіх вокзалів України. Протягом року через його головний хол пройшло 23,4 млн пасажирів.\n6.20 Косівський фестиваль "Людинє" і Смоднянський ринок сувенірів\nКосів, місто в Івано-Франківській області, називають столицею народного мистецтва. Саме тут на початку липня відбувається наймасштабніший гуцульський етнофестиваль "Лудинє".\nАвтентичне гуцульське вбрання, посуд та музичні інструменти під час фестивалю можна придбати на знаменитому Смоднянському ринку.\n6.21 Так почалося життя\nНаші пращури вважали, що боги були першими гончарами, які виліпили з глини зорі, сонце, місяць, землю, а потім і усіх живих істот.\nНе дивно, що гончарі високо стояли у суспільстві, адже їм підкорювались стихії: земля, вода, повітря та вогонь. Зволожену у воді та випалену у печі глину вони, наче чарівники, перетворювали на предмети мистецтва.\nВ Україні гончарство виникло наприкінці мезоліту. Найбільший розквіт українського гончарства прийшовся на XVII-XVIII століття. Тодішні майстри виготовляли високоякісний посуд, іграшки, кахлі та архітектурні конструкції, зокрема рельєфні і мальовані кружала. На початку ХХ століття в Україні діяло понад 700 гончарних осередків. Кожен мав власні художні риси - в залежності від природних властивостей тамтешньої глини, технологічного рівня та місцевих традицій.\nПеред вами кераміка того часу - глечики, вази, тикви, свічники - з різних куточків України.\nЦей шедевр конструктивізму, розташований на найбільшій в Україні площі Свободи, завжди виглядав незвично, навіть авангардно: як наприкінці 1920-х, так і зараз.\nЗбудований у 1928 році, Будинок державної промисловості люблять називати "першим радянським хмарочосом", але тут не обійтися без пояснень. Дійсно, висота споруди складає 108 метрів, тобто її можна класифікувати як хмарочос, проте такою вона була не завжди. Проєктна висота будівлі - 63 м.\nНа початку 1950-х у ній розміщувався телецентр, і для забезпечення необхідної якості трансляції на даху встановили 45-метрову телевізійну вежу, одну з перших в Україні. Після апгрейду і так немала будівля стала здаватися просто величезною.\nВи, а точніше ваша голова, в музеї! У червоній залі Національного художнього музею України. Будівлю спроєктував московський архітектор Петро Бойцов, а керував роботами відомий архітектор Владислав Городецький.\nПерша виставка відкрилася у недобудованому приміщенні в серпні 1899 року. Тоді музей називався Київський міський музей старожитностей і мистецтв.\nПотім він став Першим державним, з 1924-го - Всеукраїнським історичним імені Тараса Шевченка, з 1936-го - Державним українським, з 1939-го - Державним музеєм українського мистецтва. Під час німецької окупації Києва у 1942 році музей називався Державним музеєм східноєвропейського мистецтва. А з 1994-го нарешті став Національним художнім музеєм України. Головним.\n6.24 Поспіваємо? Потанцюємо?\nВ Україні останнім часом стільки всього відбувається! Обирайте!\nКиївський фестиваль Atlas Weekend увійшов до списку найкращих фестивалів світу у 2018 році за версією британського музичного видання Gigwise.\nНа початку 2017 року популярний німецький музичний портал Electronic Beats включив Київ до десятки кращих напрямків для техно-туристів. На українські електронні вечірки "Схема", фестивалі Brave! Factory i Strichka з'їжджаються світові зірки та рейвери з усією Європи.\n6.25 Свято Маланки на Буковині\nМісто Вишківці, що в Чернівецькій області, невеличке: трохи більше ніж п'ять тисяч мешканців. Але на Старий новий рік його населення зросте в кілька разів: на знамените вашківецьке гуляння свята Маланки з'їдуться туристи з усього світу. Бо саме на Буковині про цю традицію ніколи не забували.\nСвято Маланки називають так, бо воно збігається з днем пам'яті Преподобної Меланії.\nЦей різдвяний карнавал завжди починається ввечері 13 січня. Хлопці й чоловіки в карнавальних костюмах і масках (їх неодмінно власноруч виробляють із пап'є-маше) ходять по хатах, вітають хазяїв і проганяють з осель злих духів. За це їх пригощають.\n6.26 Двері до печери\nПечера - перша оселя людства, хоч ми про це забули. Але варто опинитися в печерній тиші, як приходить спокій - подібний до того, коли дивишся, як горить вогонь або тече вода.\nПечери України відомі у світі здавна. Ще у 1721 році польський учений Габріель Ржачинський писав у своїй книзі про великі печери в селі Кривче (тепер ми її знаємо як Кришталеву). В середині 19-го сторіччя розвіданих печер у міжріччі Дністра-Прута та Придніпров'ї нараховувалося вже 34.\nА нині в кадастрі Української спелеологічної асоціації зареєстровано 2196 розвіданих печер. Більшість із них припадає на Поділля, Буковину, Причорномор'я та Крим. Тих, що придатні для візиту туристів - 157. Цілком достатньо, щоб запланувати відпустки на роки вперед.\n6.27 Залізнична гілка на набережній Бердянська\nПобудована в 1899 році, гілка з'єднує морський порт зі станцією "Бердянськ". Унікальність цього залізничного маршруту в тому, що він проходить прямо по пішохідній зоні міської набережної, лише в кількох метрах від моря.\n6.28 Аудіогід Львів\nЗніміть слухавку! Здається, хтось хоче з вами поговорити.\n6.29 Києво-Могилянська академія\nЄдине в Україні місто на воді. Його почали будувати в дельті Дунаю старовіри й козаки-некрасівці у 1746 році. Для того, щоб побудувати житло, вони намивали з мулу та грунту штучні острівці. Так утворилася 46-кілометрова система каналів, що їх місцеві мешканці називають єриками.\nДістатися міста нескладно: потягом до Одеси, а звідти - на рейсовому автобусі, що ходить до Вилкового кожні три години.\nТембр цього народного інструмента, поширеного переважно на Західній Україні, схожий на спів бугая (болотної чаплі), звідси й назва. Бугай створений, аби грати басовий акомпанемент: якби The Beatles були українським народним гуртом, Пол Маккартні грав би саме на ньому.\nВізуально це дерев'яний циліндр, один отвір якого обтягнутий шкірою-мембраною, до якої в центрі прикріплений пучок кінського волосся. Бугай зазвучить, якщо вологими пальцями потягнути за цей пучок.\n6.32 Виробництво насіння в Україні\nУкраїна - світовий лідер із виробництва насіння соняшнику. Цього року наші фермери виростили 15,8 млн тонн соняшнику, який продали до більш ніж 40 країн. Основними імпортерами продуктів з українського насіння є Китай, Індія, Туреччина, Нідерланди, Франція, Італія та Іспанія.\nЩодо гарбузового насіння, то його, як і соняшникове, залюбки купують за кордоном: в Ізраїлі, Північній Африці, Австрії. Попит на сировину для виробництва гарбузової олії призвів до того, що за останній рік площа, виділена українськими фермерами під гарбузи, збільшилася вдвічі.\n6.33 Вітрильна школа в Сергіївці\nВідчуваєте вітер? Ви зупинилися в Сергіївці! Це місце в Одеській області вважається одним із кращих вітчизняних чорноморських курортів. Бо тут і море, і прісноводний Будацький лиман (можна обирати, де відпочивати), і цілющі грязі (Сергіївка - найбільш клімато-бальнеогрязевий курорт Одещини), і одна з кращих в Україні шкіл вітрильного спорту.\nЛіпшого місця для вітрильної школи годі й шукати: завдяки тому, що лиман відокремлений від моря піщаною косою, там тихо і спокійно навіть під час шторму. Вітер є, а хвилі лагідні - ідеальні умови для навчання юних яхтсменів.\n6.34 Заповідник "Острів Бирючий"\nБирючий, що входить до складу Азово-Сиваського національного природного парку, донедавна був закритою територією. Туризм на острові (через постійне намивання піску він уже перетворився на півострів) стали розвивати кілька років тому. Один з атракціонів Бирючого - сафарі, що проводять місцеві єгері.\nПодивитися є на що: 48 тварин острова занесені до Червоної книги України. Завдяки природоохоронному статусу об'єкта там збереглося багато оленів, ланей, муфлонів, куланів, єнотоподібних собак, лебедів і білих чапель.\n6.35 Центр реабілітації бурого ведмедя "Домажир"\nПрямо зараз ви побачите ведмежат, які граються. Адже ця зупинка - "Домажир" - найбільший у Європі Центр реабілітації для бурих ведмедів. Тут, неподалік Львова, мешкають 30 ведмедів із дуже непростими біографіями: когось вчили танцювати, виводячи на розпечену металеву плиту, хтось служив навчальною принадою для мисливських собак. Зараз тварини проходять реабілітацію, а невдовзі їх випустять на волю у рідні карпатські ліси.\n6.36 Вічна папороть\nІз шахт підіймають не лише вугілля. Там іще можна натрапити на гірську породу: це частина земної кори, яка не становить об'єктивної цінності, але може мати вартість суб'єктивну. На породі, зважаючи на її багатомільйонний вік, унаслідок тривалого контакту можуть бути помітні відбитки рослин.\nІ це красиво. Шахтарі Донбасу приносили такі шматки гірської породи, прикрашені самою природою, своїм дітям та дружинам: у якості "суворих" сувенірів.\nВи бачите шматок магматичної гірської породи з міста Горлівка, добутий Олександром Божковим у шахті №5 у 60-х роках.\n6.37 Потьомкінські сходи\nВідомі на весь світ одеські сходи побудували в 1841 році за наказом графа Михайла Воронцова, а звичну нам назву вони отримали завдяки фільму Сергія Ейзенштейна "Броненосець Потьомкін", знятому в 1925 році.\nСучасні сходи - це спуск довжиною 142 метри, що поєднує центр Одеси з Морським вокзалом. Кожного року у вересні тут відбувається шоу-забіг "Вгору Потьомкінськими сходами" - змагання зі швидкісного підйому. Рекорд, який уже кілька років ніхто не може побити, - 22, 8 секунди. Будете в Одесі, спробуйте пробігтися. Може, у вас вийде швидше.\nЛедачим радимо скористатися фунікулером (до речі, в Україні їх усього два). Дві хвилини - і не треба долати 192 сходинки.\nТисніть на кнопку і слухайте, як вітаються в різних куточках України!\n6.39 Перонні квитки\nДо 1960 року на Київському вокзалі продавали так звані перонні квитки, які давали дозвіл виходити саме на перон. Наприклад, щоб зустріти родича. Чи, навпаки, когось провести. В деяких містах Німеччини такі квитки продають і досі, а в Україні їх можна побачити лише в столичному Музеї залізничного транспорту.\n6.40 Мавринський майдан\nДатовану другим тисячоліттям до нашої ери земляну споруду в селі Межиріч Дніпропетровської області називають "українським Стоунхенджем". Майдан - це система пагорбів заввишки 10 метрів, які з висоти виглядають, наче велетенський павук або краб. Вважається, що ця споруда могла виконувати функції обсерваторії. Як і Стоунхендж. Проте в обох випадках, як кажуть серйозні вчені, це не точно. Але точно, що тут зовсім не ростуть дерева, не літають птахи, а вода між пагорбами ніколи не затримується.\nДістатися до цього містичного місця можна з Дніпра приміським потягом №6156, зупинка "Межиріч".\n6.41 Озеро Світязь\nРозташоване на Волині озеро Світязь - найбільше і найглибше карстове озеро України. Тобто водойма живиться тільки підземними водами, в неї не впадає жодна річка. Площа озера становить 27,5 км² (це в тринадцять разів більше за площу такої держави як Монако), а максимальна глибина - понад 58 м.\n6.42 Чемпіонат із хокею на тернопільському озері\nШтучне озеро в Тернополі, утворене в 1548 році, завдячує своїм існуванням засновнику міста Яну Амору Тарнавському. Вже чотири роки поспіль на цьому водоймищі проводять чемпіонат "Хокей на озері", в якому беруть участь 18 команд із 8 міст України.\n6.43 Аудіогід Кам'янець-Подільський\nЗніміть слухавку! Здається, хтось телефонує вам із Кам'янця-Подільського.\n6.44 Полтавський борщ\nЧи існує рецепт справжнього полтавського борщу? Звичайно. Їх кілька сотень. І всі вони справжні, але водночас і авторські: з куркою або качкою, галушками, копченими грушками або чорносливом, смаженими карасями або сушеною пліткою, пісний або затовчений салом із часником.\nЧи відрізняється полтавський борщ від львівського або поліського? Так. Львівський не такий густий. З-поміж усієї городини обов'язково буряк, свіжий або квашений, і дуже часто квасоля.\nУ Поліссі борщ варять із грибами або грибними вушками (пельменями). На півдні України до борщу ще сто років тому обов'язково додавали солодкий та гострий перці. А от помідори увійшли до рецептів лише в середині ХХ століття.\n6.45 Дерев'яна санна траса в Кременці\nПершу дерев'яну санну трасу в Україні збудували в Кременці на Тернопільщині на початку 1970-х років. Нову трасу - теж дерев'яну, з соснового бруса, - на початку нульових. Вона й досі залишається єдиною в країні, призначеною для тренувань санкарів і змагань із санко-роликового спорту.\nЇї загальна довжина - 1157 метрів. Максимальна розрахункова швидкість руху саней - 112 км/год, але це для олімпійців. Якщо не забракне сміливості, вам дозволять проїхатися на відрізку з трьома-чотирма віражами (всього їх 12) зі швидкістю 30 км/год. Та повірте: цього досить, аби вам здалося, буцімто ви летите кулею.\n6.46 Тунель кохання, Клевань, Рівненська область\nУявіть довгий тунель. Його стіни й склепіння утворені живими кущами та деревами. Звучить надто казково, але він реальний. Цей залізничний проїзд розташований на відрізку між селищами Клевань і Оржів у Рівненській області.\nІснує кілька легенд, пов'язаних із його появою. Найбільш конспірологічна: колись цим маршрутом ходили потяги з військовою технікою, і лісовий тунель створили, щоби рух був непомітним з повітря - десь на 4-кілометровому відрізку техніку розвантажували. Повірити в таку версію чомусь легше, ніж у те, що зелений тунель настільки правильної аркової форми утворився сам по собі.\nТа як будете там гуляти, майте на увазі: колія досі працює. Вантажні потяги проходять нею тричі на добу.\n6.47 Солоні озера України\nСолоні озера можна зустріти в багатьох містах України, але найбільше їх на узбережжях Чорного та Азовського морів. Рожеве озеро - одне з найсолоніших у світі - розташоване в Херсонській області. Солоність його води сягає 300 г/л. За цим показником Рожеве озеро майже не поступається ізраїльському Мертвому морю, концентрація солі в якому близько 310 г/л.\n6.48 Як співають вокзали\nНатисніть кнопку, щоб почути, як співають вокзали!\n6.49 Купе знайомств\nПід час подорожей залізницею часто буває так, що люди знайомляться і починають товаришувати. Зав'язується дружба, іноді щось більше. Або менше. У цій зоні ви можете не просто відпочити — вам слід із кимось почати розмову. Кимось незнайомим. Ви бачите три пари полиць, і ці пари різні. А ви оберіть собі одну до смаку і під настрій. Там, де відстань між лавицями найдовша, присядьте, дочекайтеся, поки навпроти вас також хтось сяде, і почніть розмову.\nАле умова: оскільки відстань чимала, то й говоріть про щось далеке. Абстрактне. Виберіть середню дистанцію, якщо є бажання поговорити про Україну. А от щодо найкоротшої: дозвольте собі поділитися там особистим.\nХтозна, може, саме сьогодні боги залізниці будуть у винятково доброму настрої — і ви підете звідси не одна чи один, а вже зі знайомим або вірним другом. Чи кимось іще. Тим, із ким отак говорити можна буде щовечора.\nЗнаєте вірш напам'ять?\nЯк вам проєкт?\nХодите по музеях?\nПогода не дратує?\nЯке «вау» у вашому місті?\nЯке краще — Чорне чи Азовське?\nЧасто мандруєте Україною?\nЯку країну обожнюєте, окрім нашої?\nУкраїна — це «вау»?\nЗнаєте, що таке терикони?\nЛюбите спати в потягах?\nМаєте тату? А шрам?\nВірите у любов назавжди?\nЯкий ваш перший спогад?\nЕмігрувати не збираєтесь?\nКави хочете? Може чаю?\n#7. Багаж / знання\n7.1 Де в Україні є музеї залізниці?\nВ Україні працюють чотири виставки історичного рухомого складу, 24 залізничні музеї, 37 музейних кімнат на виробничих підрозділах.\nСьогодні найбільшим залізничним музеєм в Україні вважається Музей історії та залізничної техніки Південної залізниці, який знаходиться в Харкові. Він був відкритий 7 липня 2014 року, в день 145-річчя Південної залізниці.\nЕкспозиція музею розміщена в трьох залах, де відвідувачі можуть побачити близько тисячі експонатів. На відкритому майданчику розташована раритетна техніка, яка експлуатувалася в різні періоди розвитку магістралі.\n7.2 Які найбільш популярні залізничні маршрути в Україні?\nНайпопулярнішими маршрутами за результатами 2018 року є:\nКиїв-Львів: перевезено 879,5 тис.пасажирів за рік, або 2410 за добу; ЛЬвів-Київ: 874,1 тис. Пасажирів за рік, або 2395 за добу;\nКиїв-Харків: перевезено 861,3 тис.пасажирів за рік, або 2360 за добу; Харків-Київ: 873,8 тис.пасажирів за рік, або 2394 за добу.\n7.3 Де в Україні сьогодні працюють вузькоколійки?\nВ Україні вузькоколійки існують на території регіональних філій "Одеська залізниця" (Рудниця-Голованівськ, загальна протяжність 130,5 км) та "Львівська залізниця" (Антонівка-Зарічне та Берегове-Хмільник-Виноградове, загальна протяжність 192,3 км). Вузькоколійна лінія Берегове-Хмільник-Виноградове складається з дільниць Берегове-Приборжавське протяжністю 61,2 км та Хмільник-Виноградове протяжністю 19,5 км.\n7.4 Де в Україні найстаріші вокзали - пам'ятки архітектури?\nЗалізничний вокзал - ворота міста, перше, що бачать мандрівники. Краса або оригінальність цієї споруди залишається в пам'яті надовго.\nДо найстаріших в Україні належать будівлі вокзалів таких станцій: Івано-Франківськ (1866 рік); Коломия (1866 рік); Козятин (1898 рік); Полтава-Київська (1901 рік); Жмеринка (1903 рік); Чернівці (1906 рік); Київ (1933 рік).\n7.5 На якій із регіональних залізниць України найбільша щільність покриття?\nСеред регіональних філій "Укрзалізниці" лідером за цим критерієм є "Південно-Західна залізниця". Розгорнута довжина колій (ширина 1520 мм) на цій залізниці становить 9388,4 км. Друге місце посідає регіональна філія "Львівська залізниця" - 8313,9 км. Колії "Південно-Західної залізниці", проходять територією Київської, Вінницької, Житомирської, Чернігівської, Сумської, Хмельницької та частково Рівненської, Чернівецької, Черкаської, Полтавської та Тернопільської областей. У районі розміщення залізниці проживає понад 10 млн чоловік.\n7.6 На яких маршрутах працюють сьогодні в Україні швидкісні потяги?\nШвидкісні потяги "Інтерсіті" в Україні з'явилися в травні 2012 року, напередодні чемпіонату Європи з футболу. Тоді відбувся перший рейс із Києва до Харкова. А менше, ніж за місяць, 7 червня 2012 року, потяги класу "Інтерсіті" та "Інтерсіті+" почали регулярний рух. За результатами 2018 року, швидкісними поїздами було перевезено 5,7 млн пасажирів, що на 9,2% більше, ніж у 2017 році.\nСьогодні швидкісні поїзди курсують за маршрутами: Київ-Перемишль, Київ-Костянтинівка, Київ-Харків, Київ-Запоріжжя, Київ-Покровськ, Київ-Львів, Київ-Кривий Ріг, Київ-Тернопіль, Київ-Одеса\n7.7 Яка найдовша ділянка залізниці в Україні? Де вона знаходиться? Коли побудована?\nНайдавніша залізнична лінія на території України - гілка Львів-Перемишль. Перший пасажирський поїзд "Ярослав" із чотирьох вагонів прибув із Відня (через Перемишль) на львівський вокзал 4 листопада 1861 року.\nСимволічно, що за 155 років після цієї події, яка вважається початком залізничної епохи в Україні, в грудні 2016 року з Києва до польського міста Перемишля (через Львів) вирушив у перший рейс швидкісний потяг "Інтерсіті+".\nТільки за перший рік існування цього маршруту швидкісний поїзд №705/706 Київ-Перемишль-Київ перевіз 213 300 пасажирів.\n7.8 Який найбільший залізничний вузол в Україні? Скільки потягів він пропускає за добу?\nНайбільший за обсягами руху потягів залізничний вузол України - залізнична станція Знам'янка регіональної філії "Одеська залізниця". За добу залізничний вузол Знам'янка пропускає близько 100 потягів. Місто розташоване за 40 кілометрів від Кропивницького. Знам'янка заснована му 1869 році, коли відкрився рух поїздів ділянкою Одеса-Харків, тоді ж відкрили й однойменну залізничну станцію.\n7.9 Який найдовший залізничний маршрут в Україні?\nНайдовший пасажирський маршрут в Україні з'єднує Ужгород із містом Лисичанськ Луганської області. Це сполучення було відкрито 10 грудня 2017 року, ним курсує пасажирський потяг №45/46: 14 вагонів, кількість запропонованих місць - 594. Протяжність маршруту складає 1656 км. За 2018 рік у сполученні Ужгород-Лисичанськ перевезено 636366 пасажирів, або 1748 за рейс; у сполученні Лисичанськ-Ужгород перевезено 631202 пасажири, або 1734 за рейс.\n7.10 Яку ділянку української залізниці вважають найбільш романтичною?\nТунель кохання біля селища Клевань у Рівненській області, який є частиною залізниці, називають найромантичнішим місцем в Україні. До Клевані можна доїхати потягом, селище знаходиться по дорозі з Рівного до Луцька. Зелений тунель у формі ідеальної арки утворений заростями дерев і кущів.\nКолись ця залізниця вела до військової бази, і її обсадили деревами для маскування. В останні роки дерева і кущі перестали обрізати - так утворився природний тунель. Його ідеальна форма з'явилася завдяки потягу, який ходить до місцевого заводу, обламуючи задовгі гілки на своєму шляху.\n7.11 Знайдіть олімпійських чемпіонів\n- Чотирикратна олімпійська чемпіонка 2000, 2004 років (плавання): перше місце на дистанціях 200 та 400 метрів, друге місце - 800 метрів.\n- Олімпійський чемпіон 2008, 2012 років (бокс): перше місце.\n- Олімпійська чемпіонка 1996 року (спортивна гімнастика): перше місце в абсолютній першості, перше місце у вільних вправах, друге місце в колоді.\n- Олімпійський чемпіон і срібний призер Олімпійських ігор 2016 року (спортивна гімнастика): перше місце - паралельні бруси, друге місце в абсолютній першості.\n- Олімпійський чемпіон 2012 року (бокс): перше місце.\n- Олімпійська чемпіонка (фехтування) 2008 року у командній першості, бронзова призерка 2012 року.\n- Олімпійський чемпіон 2018 року (лижна акробатика): перше місце\n- Олімпійський чемпіон і срібний призер 2000, 2004 років (спортивна гімнастика): друге місце у складі збірної України, перше місце на паралельних брусах.\n- Олімпійська чемпіонка 2008 року (фехтування): перше місце\n- Перша олімпійська чемпіонка незалежної України, 1994 рік (фігурне катання): перше місце.\n7.12 Спробуйте зібрати\nСофійська дзвіниця, Київ\nВисота - 76 метрів.\nДзвіниця Собору святої Софії в Києві - пам'ятка української архітектури в стилі українського бароко.\nЗбудована дзвіниця в 1699-1706 роках, значно перебудовувалась у 1744-1748 роках.\nВелика Лаврська дзвіниця, Київ\nВисота - 96,5 метрів.\nНайвища дзвіниця України. Являє собою восьмигранну чотириярусну башту із позолоченим куполом.\nЗбудована дзвіниця в 1731-1745 роках.\nДзвіниця Спасо-Преображенського собору, Суми\nВисота - 56 метрів.\nДвокупольний собор, виконаний у поєднанні архітектурних стилів: Ренесансу, бароко та класицизму. На дзвіниці встановлений годинник із циферблатом.\nЗбудована дзвіниця в 1776-1788 роках.\nДзвіниця Успенського собору, Харків\nВисота - 89,5 метрів.\nСобор виконаний у стилі бароко з елементами українських архітектурних традицій.\nЗбудована дзвіниця у 1821-1844 роках.\nОсновний малюнок лицьової сторони - портрет Богдана Хмельницького.\nОсновний малюнок зворотної сторони - церква в селі Суботові.\nРозмір - 63х118 мм\nДата друку - 2015\nДата введення в обіг - 01.07.2015\nОсновний малюнок лицьової сторони - портрет Михайла Грушевського.\nОсновний малюнок зворотної сторони - зображення будинку Української Центральної Ради.\nРозмір - 72х136 мм\nДата друку - 2014\nОсновний малюнок лицьової сторони - портрет Григорія Сковороди.\nОсновний малюнок зворотної сторони - Києво-Могилянська академія.\nРозмір - 75х154 мм\nДата друку - 2018\nДата введення в обіг - 22.02.2019\nОсновний малюнок лицьової сторони - портрет Володимира Вернадського.\nОсновний малюнок зворотної сторони - зображення будівлі Президії Національної академії наук України.\nРозмір - 75х160 мм\nДата друку - 2019\nназва міста в перекладі з кримськотатарської мови означає "сад-палац". Розташоване у внутрішньому пасмі Кримських гір, в долині річки Чурук-Сук.\nце місто в Миколаївській області розташоване за 480 км від столиці України.\nмісто обласного значення у Дніпропетровській області. Сьоме за чисельністю населення місто області.\nмісто обласного значення у Львівській області. Бальнеологічний курорт України.\n7.15 Приберемо за собою?\nНаша подорож майже завершилась. Саме час побути ідеальним пасажиром і прибрати за собою купе.\nЩоби зібрати сміття в кошик за допомогою технології Kinect, рухайтеся вперед та назад, можете навіть присідати. Ваша задача - підчепити віртуальними руками папірці та пляшки й кинути їх у пакет.\nЗараз ви будете користуватись ігровим контролером, але рівень чистоти довкола нас у реальному житті - це серйозно. Це теж історія про наше майбутнє. Чим чистіше - тим воно ясніше.\nУкраїна — справді вау, жодних сумнівів. Але що таке це «вау», що за ним стоїть, окрім досягнень минулого? Вау — це ресурс, який людина видобуває з себе і яким вона може ділитися з іншими. Вау — це ви, ваші менші та більші звершення. Вау — це наше щоденне ставлення до себе, одне до одного і до України. Вона є лише тому, що є ми: країна без людей неможлива. Саме ми своїм спільним зусиллям заряджаємо країну, робимо її достойною захоплення та любові. Ми її ваувізуємо.\nUkraine WOW, бо ми — WOW. І кожен окремо — також вау. По-іншому бути просто не може. Скажіть це собі прямо зараз: «Я — вау!» І хай усе буде тільки вау. Хай усе буде Україна.\n8.1 Серце України\nЗнаєте, як буває, коли вам хтось сильно подобається: ви його бачите, стає млосно, терпнуть ноги, у горлі лоскоче. А серце… Воно починає битися швидше. Підстрибує та вистрибує.\nА якщо симпатія взаємна, то відчуття стають сильнішими у сотні разів. У тисячі. Знаєте? Так само й з Україною. Коли вона відчуває, що ви нею цікавитесь, що ви захоплені та причаровані, що ви тут і з нею, — її велике серце готове битися тільки для вас. Пульсувати понадміру та пристрасно. Як зараз. Ви схвильовані Україною? Вона вами — безумовно.\n8.2 Розкажіть про своє WOW\nКоли ми починали, то хотіли показати вам найкраще.\nХотіли зібрати це в одному місці. Однак усвідомили, що така місія нездійсненна. WOW-потенціал України просто величезний. Неосяжний. Тому ми потребуємо вашої допомоги.\nРозкажіть про "вау", яких тут не побачили, але вони - на вашу думку - варті всеукраїнської уваги. Люди, події, місця: додавайте, що вважаєте за потрібне. У такий спосіб ви станете частиною проекту, що у цих стінах лише починається, аби не закінчитись ніколи. Адже захоплення Україною - це назавжди.\n8.3 Саме ті слова\nЄ такий вислів: поезія - це найкращі слова у найкращому порядку. Монолог Богдана Ступки хочеться окреслити подібним чином. І хоч це відео було записане в 2012-му, а великого актора немає з нами вже сім років: це одне з найбільш щемких зізнань у коханні Україні.\nІ такий захват, що надихає на власну подорож.\n"Мені пощастило! Я бачив світ!\nЯ бачив величну Амазонку, але подих у мене перехоплює від спокійної величності Дніпра. Мені було цікаво у Великому каньйоні, та я був просто приголомшений, побачивши базальтові стовпи Рівненщини.\nМене охоплювали теплі води Карибського моря, та лише Синевир наповнює мене енергією вічної молодості. Я торкався каменів Стоунхенджу, та нічого не відчував. Лише скелі Демерджі відповідали на мій дотик теплом кримського сонця. Розкіш Версаля вразила мене, та мені більше до вподоби затишна краса палацу в Масандрі.\nЯ спускався в найкрасивіші печери Америки, та вони не зачаровують так, як галерея казок у Мармуровій печері. Я був у лондонському Тауері, але справжню міць я відчуваю в суворих вежах Луцького замку.\nЯ бачив ще багато чого, але я люблю Україну. І вірю, ви теж її любите!"\nБогдан Ступка, актор\n8.4 Активуйте "ВАУ"!\nНа початку вас радо зустрічали три великі літери: миготіли, крутилися, всіляко звертали на себе увагу. Тут, у самому кінці проєкту, ми розкриємо секрет: ці літери, наше WOW, приводите в дію ви. Наші відвідувачі.\nБо жодне "вау" без людини не відбудеться. А тепер нумо тисніть, тягніть, крутіть! І дивіться на екрані, як WOW оживає.\nМи щасливі, бо змогли стільки всього вам показати.\nЦе таки вау.\nСкоро поїздка закінчиться. Проте ваша власна мандрівка може тільки-но стартувати. Хай наша маленька спроба перевідкрити Україну стане початком вашої великої подорожі нею.\nПеред тим, як піти додому, заверніть до залізничних кас і купіть квиток. Неважливо куди - важливо, що ви ще раз проїдетесь Україною. Що виставка розімкнеться у життя, побачені тут ландшафти й об'єкти набудуть реальності - і ви вигукнете свої "Вау! Вау! Вау!" від зустрічі з нашою, такою фантастичною Україною ще не раз.\nЗробіть це. Не зупиняйтесь.