Головна Підручники Підручник Свавілля як проблема сучасної філософії (Конспект лекцій) скачати онлайн Момент свавілля в екзистенційній свободі\nКласична німецька філософія, поставивши під сумнів загальність фізичного детермінізму, утверджуючи владу розуму над силами природи, запропонувала погляд на людину не як на складову Універсуму Божества чи Природи, а як на вияв Безкінечного Начала (Абсолютного Розуму, Духу, Ідеї”). Істотна риса цього безкінечного начала полягає в тому, щоб реалізуватися в людині, гарантувати її прогресивний розвиток, згладжувати й виправдовувати недоліки, спрямовувати її до добра. Тут людина постає у її найудосконаленішому й витонченому вигляді.\nНа противагу такому поглядові, філософія екзистенціалізму звертає увагу на нестійкість і слабкість людської реальності і прагне показати, що людина – це кінечна реальність, яка існує та діє на свій страх і ризик. Вона перебуває під владою детермінізму, який може зробити марними і неможливими її прагнення. Тому поряд з духовністю, внутрішнім світом екзистенціалізм визнає важливим для людини і зовнішній світ, сферу матеріального, земного. Людина, на думку екзистенціалістів, повинна жити по-справжньому і не в умоспоглядальному, надприродному, а у дійсному світі. Отже, вона повинна вибирати, вирішувати і брати на себе обов’язки й відповідальність. Водночас вирішувати повинна кожна окрема людина всією своєю екзистенцією, а не тільки розумом.\nОдним із перших мислителів Нового часу, хто зумів не покоритися диктатові розуму і, більше того, протиставити йому постулати екзистенційної філософії, був С. К’єркегор. “Щоб знайти Бога, потрібно втратити розум”, – цитує Л. Шестов вислів С. К’єркегора і далі коментує його, що не тільки той “дискурсивний розум”, а всі розуми, всіх якостей і станів, великі і малі, які до сих пір були й продовжують бути єдиним джерелом істини для людини -від усіх них потрібно відректися, звільнитися: справжнім джерелом істини є віра.\nСам Л. Шестов вів непримиренну боротьбу з тією філософією, яка вбачала добро в тому, щоб шукати не те, чого людина хоче, а те, що розум їй укаже вважати за краще. Він філософією займався тільки для того, щоб розвінчати розум і обернути людину до віри. Усе життя він стверджував, що відкрити реальність можна тільки вірою, і ніколи не належав до жодної конфесії.\nПроти намагань чи спроб, що йдуть ще з давньогрецької філософії, звести людину до розуму і тим самим позбавити її окремості, унікальності та неповторності виступає М. Бердяев. Він зазначає, що розум сам по собі не особистісний, а універсальний, загальний, безособистісний розум. М. Бердяева лякає розчинення особистості в безособистісній стихії, якою б вона не була- природно-космічною чи морально-розумною. Кожна з них небезпечна і загрожує, на його думку, людині рабством, тобто втратою нею самостійності, а значить свободи, діяльності за власною волею.\nК. Ясперс, занепокоєний розвитком подій в Європі, особливо в Німеччині, у першій половині XX століття помітив, що, залишаючись тільки на грунті екзистенції, неможливо відокремити свободу від індивідуального свавілля (у його негативному сенсі). Він не наважується покластися тільки на екзистенцію. Вона хоч і є джерелом буття, але водночас являє собою комплекс переживань, різних почуттів, нахилів, інстинктів тощо, а тому без розуму може перетворитися в насильство і свавілля. З цього приводу К. Ясперс зазначає, що екзистенцією нерозривно зв’язане дещо інше, спрямоване на єдність усіх способів охоплюючого. Це не нове ціле, а лише постійна вимога й рух. Воно називається розумом.\nОтже, К. Ясперс якоюсь мірою повертається до Платона, Арістотеля, І. Канта і водночас протистоїть представникам першого покоління “спростовувачів розуму” А. Шопенгауерові, Ф. Ніцше і 3. Фрейдові. На його думку, розум виконує регулятивну функцію, він є засобом, спонукою руху екзистенції, а не її головною чи вищою здатністю, незважаючи на їх тісний зв’язок.\nУ чому ж полягає смисл “бунту” проти розуму?\nС. К’єркегор ставив собі за мету, зазначає І. Бичко, визволення індивіда від тієї “диктатури загального”, що її нав’язувала, наприклад, гегелівська система. Там немає місця індивідуальній, конкретній людині з усіма її стражданнями й пориваннями. Не задовольняє С К’єркегора визначення людини як мислячої істоти, тому що це не головне в її існуванні, і не в цьому її сутність. Р. Декарт, Б. Спіноза, Г.В.Ф. Гегель йшли, на думку С К’єркегора, не тим шляхом. Він наголошує на тому, що існувати – означає відчувати, переживати, страждати, прагнути.\nЛ. Шестов не погоджується з поглядами І. Канта на цю проблему. Він зауважує, що за Кантом над усім стоїть закон. Спочатку був закон. Не природа і не людина диктує закони, а природі й людині диктуються закони законами ж.\nТакі міркування Л. Шестова поділяє певною мірою і М. Бердяев. Вважаючи особистість особливою духовною реальністю, він наполягає на тому, що до неї не можна застосувати ніякий закон, адже кожний закон є примусом, а людина повинна бути вільною; виходячи з цього, він не приймає кантівського морального імперативу у ролі вищого закону для людини. По особливому сприймає М. Бердяев і кантівську ідею автономної волі. Він погоджується з тим, що ніщо зовнішнє, ніякі авторитети не можуть служити законом для окремої волі, тому він категорично проти того, щоб людина визнавала над собою якісь закони і потім їм підкорялась.\nТаким чином, “бунт” проти розуму обумовлений страхом втратити свободу, яка для екзистенціалізму є найістотнішою рисою людського буття. З цього приводу Ж.- П. Сартр зазначає, що не існує різниці між буттям людини і її буттям – вільним, а М. Бердяев, у свою чергу, наголошує на тому, що особистість не просто наділена свободою, а сама є свободою.\nЯкою ж бачать свободу представники екзистенціалізму, адже вони розглядають цей феномен дещо по-іншому, ніж це було представлено в класичній європейській філософії?\nПо-перше, заперечується розуміння свободи як вибору між добром і злом. Першим, хто висунув цю ідею, був С К’єркегор. Услід за ним на це вказує Л. Шестов, який пише, що не та свобода, яку знав і сповістив людям Сократ, свобода вибору між добром і злом, а свобода, яка, говорячи словами Кіргегарда, є можливістю. Л. Шестов опонує представникам середньовічної філософії та теології. Головним аргументом у його позиції є положення про те, що якби свобода була вибором між добром і злом, то в такому разі вона повинна б була бути притаманною і самому Творцю, як Істоті вільній. Але в такому випадку цілком можна припустити, що, маючи вибір, Творець міг би вибрати і зло. Тут, підкреслює Л. Шестов, для всієї середньовічної філософії виникає проблема. З одного боку, не можна припускати, що Бог “має право” віддати перевагу злу, а з іншого – під впливом еллінського уморозуміння не можна відмовитися від свободи як вибору між добром і злом. Саме з цього непримиренного протиріччя, вказує Л. Шестов, народилося те “парадоксальне” вчення Д. Скотта, що підірвало всі устої, на яких будувалася його попередниками християнська етика. Д. Скотт наважився вимовити те страшне, нестерпне для розумного сприйняття слово, яке так старанно приховувалося навіть віруючими філософами: свавілля.\nЛ. Шестов впевнений, що справжня свобода зв’язана з свавіллям і примхами нашої “самості”, що терор розуму і добра від Сократа підкорив собі все інше, включаючи свавілля і свободну творчість.\nНеобхідність вибирати між добром і злом М. Бердяев називає примусом, а не свободою. Людина в такому випадку, вважає він, поставлена перед обов’язковістю вибору, перед нормою, а це є закріпаченням, необхідністю вибирати те, що нав’язується. Тому він і заперечує кантівське трактування свободи як підкорення загальному моральному закону. Свобода в тому, щоб нікому й нічому не підкорятися. Для мене, вказує М. Бердяев, свобода означає щось зовсім інше. Свобода є моя незалежність і визначеність моєї особистості зсередини, і свобода є моя творча сила, не вибір між поставленими попереду мене добром і злом, а створення добра й зла. Сам стан вибору може давати людині почуття пригніченості, нерішучості, навіть несвободи. Я вірив все життя, що божественне життя, життя в Богові є свобода, вольність, вільний політ, безвладдя, анархія.\nМабуть, саме таке розуміння свободи і лякало представників німецької класичної філософії, про яких згадує Л. Шестов: Кант, як і ті, хто за ним ішов- Фіхтє, Шеллінг, Гегель, багато і натхненно говорили про свободу – але, як тільки дійсна свобода поставала перед ними, вони приходили в жах і кам’яніли, нібито це була не свобода, а окутана гадюками голова медузи.\nПо-друге, екзистенціалізмом проголошується концепція тотальності свободи або ж, принаймні, приреченості людини до свободи, істотним моментом якої є свавілля. Це витікає з позиції М. Бердяева, який переконаний, що свобода повинна бути нічим не визначеною і мати коріння тільки в самій людині. Таким чином, свобода за М. Бердяєвим, це відсутність обмежень як з зовні, так і з середини. Самообмеження він також розглядає як несвободу, з зовні накладену заборону. У тому сенсі, в якому він розуміє свободу останньою може володіти тільки Бог. Отже, він приписує людині божественну могутність, здатність, подібно Богові, творити з Нічого, а це є свавілля. Цієї ж концепції дотримується також Ж.-П. Сартр. Він зазначає, що свобода не є буття: вона є буття людини, інакше кажучи, позбавленість буття. Людина не може бути інколи вільною, а інколи обмеженою у своїй свободі: вона завжди або повністю вільна, або її взагалі немає. Ми є свобода, яка вибирає, але ми не вибираємо бути вільними: ми приречені на свободу. У зовнішньому світі речей “ніщо” виступає як “недостатність”, “рідкісність”, або як “щілина”, “отвір”. “Ніщо” – це визначальна характеристика людського буття, але це не якесь окреме буття, що має існувати рівноправно з світом речей. Сартр ставить питання інакше: повинно існувати буття, завдяки якому “ніщо” приходить у речі. І таким буттям є буття людини. Саме вона приносить у світ активність, заперечення, сумнів, запитання тощо. Цю можливість людини приносити у світ “ніщо” він назвав “свободою”. Не випадково тому, говорить І. Бичко, в 60-і роки у філософській і ідейно-політичній позиції Ж.-П. Сартра здійснюється орієнтація на суб’єктивістське свавілля, як головну “практичну” силу соціальної і індивідуальної, філософсько-теоретичної та політично-практичної творчості і дії.\nУ руслі концепції тотальної свободи витримані погляди А. Камю. Однак, його увагу ситуація “приреченого на свободу” приваблює в дещо іншому ракурсі. Якщо тотальна свобода обертається тиранією, вважає він, то, мабуть, усяка людська свобода у своїй найглибшій основі відносна. Щоб свобода не виглядала свавіллям, якого всі уникали б, щоб вона не набувала сатанинського образу, А. Камю формулює й пояснює її зміст через поняття бунту. Якщо Ф. Ніцше запропонував людству, що втратило християнську віру, міф про “вічне повернення”, то А. Камю пропонує міф про “утвердження самого себе” – з максимальною прозорливістю розуму з усвідомленням долі, що випала, людина повинна нести тягар життя, не примиряючись із ним; самовіддача і повнота існування важливіша від у сіх вершин, абсурдна людина вибирає бунт проти усіх богів.\nНайважливіші істини відносно себе і світу, людина відкриває, вважають екзистенціалісти, не шляхом пізнання, а через певне почуття, що нібито висвічує її існування (у С. К’єркегора- це меланхолія, страх, у Ж.-П. Сартра – нудота, у К. Ясперса – тривога і страх, у М. Хайдеггера – тривога й турбота).\nА. Камю почуттям, що характеризує буття людини, вважає почуття абсурдності. Хоча під впливом жахливих подій XX століття його початкова концепція абсурдності людського буття змінюється: з абсурду можна вивести і необхідність все життя присвятити лікуванню прокажених і заповнення невинними людьми табірних печей; совість можна оголосити химерою, дух неправдою, а насильство звеличити до героїзму. Однак він вважає, що абсурд як методичний сумнів являє собою певну цінність. Абсурд, коли є сумнівом, здатний, звертаючись до власної суті, спонукати людину до нових пошуків. Якщо людина ні в що не вірить, якщо для неї все виглядає безглуздим, то вона повинна вірити хоча б у свій протест.\nБунт, в розумінні А. Камю, є не тотальною свободою, а процесом, який робить свободу повною. Свобода – це не тільки незалежність від зовнішніх факторів, але й внутрішня переконаність особи у своїй волі, у своєму праві так чинити, тому прагнення до бунту коріниться одночасно і в рішучому протесті проти всякого втручання, яке сприймається як просто нетерпиме, і в невиразній переконаності бунтівника в своїй добрій волі, а вірніше, в його почутті, що він має вправо робити ось те і ось те.\nОднак, зазначає А. Камю, якщо нічого не можна уявити собі чітко, доки в кінці часу не буде явлена істина, всяка дія є свавіллям. и такої ситуації людина може вийти двома протилежними шляхами:або ж вона, пізнаючи світ, буде узгоджувати свої дії з його закономірностями, або ж оголосить себе божеством, наділеним правом на все, що воля побажає, як це зробив один з героїв “Бісів” Ф. Достоєвського інженер Кирилов – “атрибут божества мого -Сваволя!” Таким чином, у поглядах А. Камю начебто виникає суперечність. Людина не повинна діяти свавільно і в той же час повинна, оскільки, з одного боку, вона є єдиною в світі (безкінечному і не прозорому для розуму) конечною істотою, наділеною ясністю бачення, а з іншого – у неї відсутня універсальна свідомість (як Єдине Парменіда, світ ідей Платона, Бог С. К’єркегора чи Л. Шестова), і індивідуальній свідомості немає з чим співвідноситися, а тому, людині самій за себе потрібно вирішувати, самій давати відповіді на всі актуальні питання, які виникають в процесі її життєдіяльності у цьому світі. Однак суперечності тут немає. Просто позитивну роль свавілля , коли людина протестує проти своєї долі, коли вона повстає, бореться, діє заради утвердження гідного існування, – А. Камю називає бунтом. А от коли бунт виходить за певні межі (правові, моральні, релігійні і т.п.), коли бунтар стає людино-богом, який успадкував у відкинутого ним іншого божества все те, що ненавидів – абсолютизм, претензії на останню й остаточну істину, то тоді – це вже свавілля.\nК. Ясперс, на відміну від М. Бердяева і Ж.-П. Сартра, вважає, що свобода не є “раніше” всього і не є “приреченість”, а є тим, що, досягається діалектичним розвитком індивідуального буття в об’єктивному світі. На його думку, є універсальний порядок існування й світ існування людини (або окрема її екзистенція). При цьому людина, як окремий індивід, ніколи не розчиняється повністю в порядку існування, яке залишає йому буття тільки як функцію, необхідну для збереження цілого. Він може правда жити в апараті завдяки тисячам зв’язків, від яких він залежить і всередині яких він діє; але оскільки він там у своїй змінюваності настільки байдужий, начебто він взагалі ніхто, він повстає, якщо вже ні в якому разі не може бути самим собою. Однак між цими двома світами існує напруга, оскільки універсальний порядок прагне дійсне існування індивіда перетворити в функцію, а індивід, функціонуючи в даному йому порядку існування, прагне свого буття. Хоча, зауважує К. Ясперс, якби людина повністю поборола противника порядку свого існування, вона б утратила саму себе в створеному нею світі. Тому він зазначає, що духовна ситуація людини виникає лише там, де вона відчуває себе в межових ситуаціях. Там вона перебуває в якості самої себе в існуванні, коли воно не замикається, а весь час знову розпадається на антиномії.\nЗа К. Ясперсом, людину звільняє трансценденція. Свобода, вказує він, це подолання того зовнішнього, яке все-таки підпорядковує мене собі. Свобода виникає там, де це інше вже не є мені чужим, де навпаки – я узнаю себе в іншому або де це зовнішньо-необхідне стає моментом мого існування, де воно пізнане й отримало певну форму. У той же час, підкреслює К. Ясперс, свободу не можна визначити твердо встановленим поняттям. Свобода як предмет наукового пізнання не існує, бо вона не володіє реальним існуванням у світі, яке б можна було досліджувати шляхом спостереження. Але те, що не досяжне для предметного пізнання, можна, вважає він, охопити мисленнєво, довести в русі думки до понятійної присутності – і тоді говорити про свободу так, начебто вона дійсно існує.\nНа думку К. Ясперса, свобода починається з свавілля. Справа в тому, що не згоджуючись з своєю долею, з умовами власного існування в універсальному світі людина повстає (чи бунтує за А. Камю, чи прагне безвладдя, анархії за М. Бердяєвим і т.п.). Тобто те, що є її свавіллям, чинить опір, бореться. Цим опором, боротьбою людина стверджує свою значимість, свою перевагу. А це, у свою чергу, вимагає від неї певних особистих вольових зусиль, необхідності виходу за межі розумних розрахунків, ризику. Створюючи простір, говорить К. Ясперс, у якому самобуття може реалізуватися як існування, свавілля є начебто тілом цього порядку, який сам по собі знаменує його крах, але при певних умовах є його дійсністю.\nТаким чином, людське існування, шукаючи свій світ за Допомогою свавільного, впадає в суперечність з універсальним порядком існування, який весь час намагається підкорити собі цю силу, вважаючи її нерозумною, ірраціональною. Однак, ірраціональне тут необхідне, адже воно відповідає потребі, позитивному інтересу людини, якщо ж воно небажане, то воно просто переборюється. Отже, свобода, вважає К. Ясперс, є разом із тим подоланням власного свавілля.\nДещо відмінною від усіх розглянутих вище поглядів виглядає позиція стосовно свободи у Н. Аббаньяно. Зважаючи на існуючу думку про те, що свобода дається людині, що вона вірить в неї і це надає сенс її життю, беручи до уваги іншу думку про те, що в світі абсурду і хаосу людина довіряє більше власному свавіллю і свободу вбачає в постійній боротьбі із зовнішньою детермінацією, він опосередкує ці два підходи і визначає свободу як екзистенційний вибір.\nРозглядаючи ситуацію людини у світі, Н. Аббаньяно відзначає, що людина з одного боку детермінована, а з іншого – повинна бути вільною для виконання свого призначення. Людина детермінована як зовнішніми, так і внутрішніми причинами. Серед зовнішніх детермінацій він відзначає залежність людини від фортуни, випадку, мінливостей долі; речі детермінують її через потреби, які вона в них має; інші люди детермінують її тисячами способів, впливаючи на неї, на її найінтимніші почуття. Одночасно людина залежить від множини різних внутрішніх спонук. Інтереси, прагнення, пристрасті, наголошує Н. Аббаньяно, найвитонченішим способом упливають на її поведінкові установки, на формування її характеру і самої її природи. Отже, людина не може розірвати ті тисячі невидимих ниток, які підкоряють її внутрішні спонуки будь-якого роду зовнішнім детермінаціям. Але, зазначає Н. Аббаньяно, та сама ситуація, яка детермінує людину, в той же час вимагає від неї свободи, вона повинна бути вільною для виконання нею свого призначення. Якщо вона, підкреслює Н. Аббаньяно, обмежується тим, щоб бути коліщатком механізму, вона стане невідповідною до своїх завдань. Від неї вимагається завзяття, рішучість, енергія. На неї покладається важкий тягар, який вона зможе нести тільки тоді, якщо буде відчувати себе вільною для своєї місії. Від неї вимагається дієвий ентузіазм, вірність, пожертвування. А цього б вона не змогла зробити, якби її екзистенція не приймала форми свободи і не була внутрішньо вільною. Отже, екзистенція приймає в себе свободу, і тому є внутрішньо вільною. Але вона може і не бути такою. Тому екзистенція не тотожна свободі.\nДля визначення свободи, впевнений Н. Аббаньяно, потрібно користуватися не спекулятивним і не морально-розумовим способом, адже ні об’єктивний, ні суб’єктивний розум не можуть бути підставами свободи. Свобода, зазначає він, ні в якому випадку не є здатністю чи власністю людини, якою вона наділена фактично. Проблема свободи дійсно постає перед людиною тільки в акті, в якому вона серйозно йде назустріч можливостям своєї екзистенції і приймає відносно них рішення. Кожний такий акт або рішення людини можна назвати й екзистенціальним актом, тому що він захоплює все її єство. Але кожний такий акт одночасно включає у свій зміст і у свій результат невизначеність і ризик. Та чи інша діяльність, ті чи інші вчинки, можливо, будуть мати успіх і здійсняться, а можливо і ні. Життя, світ цінностей, розгортається перед людиною не як щось дане й гарантоване, а у вигляді різноманітних можливостей. На думку Н. Аббаньяно, екзистенція якраз і є тією сукупністю можливостей, яку людина повинна реалізувати. На відміну від Ж.-П. Сартра, який вважає, що будь-який вибір виправданий у силу рівнозначності усіх людських можливостей, він переконаний, що не всі вони є такими. Серед них є можливість можливостей або трансцендентальна можливість. Тому людина повинна прагнути вибирати справжню серед них. При цьому Н. Аббаньяно зауважує, що свобода не є невід’ємною рисою всякого людського вибору чи рішення. Вона не є тим станом, у якому перебуває людина ледве не від народження. Справжньою можливістю є можливість, яка не перетворюється в неможливість. Саме таку і повинна вибирати людина, саме вона і є свобода.\nОтже, Н. Аббаньяно не наголошує на відмінності чи суперечливості акту свободи й акту свавілля як таких. Він обстоює позицію, що людина повинна вибирати, приймати рішення всім своїм єством.\nЗ вищесказаного видно, що філософія екзистенціалізму, не зводячи свободу тільки до визначень розуму, до вибору між добром і злом, сприймаючи її як екзистенціальний вибір, апелює до людської Цілісності, виводить людину на новий рівень її можливостей у самовизначенні, самодетермінації, самоутвердженні, самовідокремленні тощо, тим самим підходить до визнання в свободі (в тих чи інших межах) конструктивної ролі свавілля.


У центрі Львова проведуть 2 безкоштовних майстер-класи з йоги - ZAXID.NET\nУ центрі Львова проведуть 2 безкоштовних майстер-класи з йоги\nСуспільство — Ірина Скіць, 13:10, 10 серпня 2015 0 0\nЙога-марафон у парку І. Франка\nУ середу, 12 серпня, о 18:00 на площі перед Оперним театром інструктори Української федерації йоги проведуть для усіх охочих безкоштовний майстер-клас із йоги для новачків. Опісля цього, о 20:00 розпочнеться майстер-клас із йога-танців на пілоні.\nЯк розповіла ZAXID.NET інструкторка Української федерації йоги Наталя Шестопалова, безкоштовні уроки йоги приурочили до святкування річниці відкриття філіалу федерації йоги у Львові.\n«За допомогою цих майстер-класів ми хочемо привернути увагу львів’ян до користі занять йогою та здорового способу життя. Сподіваємось, що після цього до нас прийдуть нові учні»,- розповіла Наталя Шестопалова.\nОрганізатори сподіваються, що на урок йоги прийдуть щонайменше 20 людей – це учні та викладачі Української федерації йоги. Також мають надію, що приєднаються близько 20-30 львів’ян.\n«Уроки, що ми будемо презентувати, – нескладні. Будь-хто зможе виконати ці вправи. Головне – мати зручний одяг та власний каремат», - зауважила інструкторка.\nНаразі це перший відкритий урок йоги від Української федерації йоги. Однак для львівських йога-клубів така практика вже стала звичною. Цього року відбувся п’ятий йога-марафон у місті.


РАЇСА ШУЛЬГА: «Я ЗРОЗУМІЛА, ЩО ПОПАЛА В ПЕКЛО…» | Приміське життя\n– Це був жовтень 1994 року. Пацієнтів районної лікарні за ніч евакуювали в медичні заклади Житомира. За мною з роботи приїхала додому десь о п’ятій ранку машина, потім я побачила, як багато машин швидкої допомоги було біля райлікарні у Станишівці, – згадує Раїса Петріна Шульга. – Так як я працювала старшою медичною сестрою інфекційного відділення, мене разом із завідуючим відділенням викликали в створений штаб, де вже було керівництво області і представники міністерства охорони здоров’я. Говорили про те, як створити у відділенні умови на випадок виявлення пацієнтів з підозрою на чуму.\nКоли зібрали весь персонал і запропонували працювати, усі відмовилися.\nМене із завідуючим викликали в штаб, просили вмовити медичних працівників працювати в новоствореному госпіталі. Коли в черговий раз повернулася у свій кабінет, на столі лежали заяви усіх працівників на звільнення. Люди злякалися небезпечної хвороби і готові були звільнитися з роботи.\nЛікарня охоронялася по периметру, контролювалися усі входи та виходи.\nУ штабі були занепокоєні, що не можуть забезпечити медичним персоналом госпіталь. Головний лікар районної лікарні Олександр Юхимович Місюров просив мене знайти людину, яка б могла працювати адміністратором госпіталю. Бажаючих не було, медичні працівники залишили територію лікарні. На прохання головного лікаря я погодилася працювати адміністратором госпіталю, не знаючи, що мене чекає. Додому мене вже не пустили, навіть щоб взяти необхідні речі.\nЗ Одеси був викликаний кандидат медичних наук, фахівець з особливо небезпечних інфекцій. Він відмовився поселитися в районній лікарні, його розмістили в дитячій обласній лікарні, де й облаштували лабораторію.\nСеред пасажирів небезпечного делійського рейсу були родичі керівництва України. Їм були створені всі умови для комфортного перебування в госпіталі.\nДо приїзду в лікарню пасажирів літака я одягла протичумний костюм, який був явно не мого розміру,чоботи резинові 43 розміру. У всьому цьому потрібно було ходити по поверхах. Це було дуже важко.\nВсіх пасажирів літака, а це 250 чоловік, серед них українські бізнесмени, індійські студенти, які навчались у вузах України, а також два екіпажі потрібно було розмістити по поверхах та організувати умови для їхнього проживання.\nКрім того, необхідно було підготуватися до знезараження, зробити дезінфікуючі розчини, навчити солдатів ними користуватися.\nЯ зрозуміла, що попала в пекло.\nСпостерігали за станом здоров’я пасажирів літака два лікарі-інфекціоністи. З індійцями важко було спілкуватися, вони не розуміли нашої мови. Правда, один студент третьокурсник хоч якось володів російською і завдяки йому вдавалося дізнаватися, чого хочуть індуси.\nНа третій день при ранковому обході у одного студента виявили підвищену температуру. Студент був родом зі штату Індії, у якому було найбільше захворювань на чуму. У всіх виник страх. Нам одразу привезли багато протичумних костюмів, ліки, які потрібно було пити для профілактики. На щастя, у студента була застуда.\nЄдиним зв’язком з навколишнім світом був один телефон в приймальному відділенні, по якому зі мною зв’язувалися зі штабу та різних міністерств.\nОдразу не могли вирішити питання з харчуванням індусів, адже вони свинини та яловичини не їдять. На третій день завезли курятину, індуси жадібно їли, досі пам’ятаю студента, який похапцем запихав собі їжею рота.\nКоли заговорили про знезараження літака, серед пасажирів почали виникати сварки. До мене висловлювали претензії, запитували, чим будуть проводити знезараження.\nЗ Одеси виїхав спеціальний автомобіль, оснащений обладнанням для знезараження літака.\nОсобливо нервували бізнесмени, адже в літаку знаходилися їхні речі та вантажі, серед яких були й закуплені ліки. Вони переймалися тим, що після дезактивації їхній товар може стати непридатним . Вони все ж таки домоглися, щоб автомобіль з Одеси з напівдороги повернувся назад. А з Угорщини прислали спецавтомобіль з іншими складовими для дезінфекції.\nКоли охорона дозволила випустити на аеродром два бізнесмени, два пілоти та два студенти, зчинився бунт, усі бізнесмени вимагали, щоб бути присутніми при знезараженні літака. Натовп кинувся до дверей, однак охорона його зупинила.\nЯк розповідав командир літака, борт був перевантажений більше ніж у два рази, він ледве відірвався від злітної смуги аеродрому в Делі. Українські бізнесмени «запакували» літак саму зав’язку.\nОднієї ночі я почула чийсь плач. У коридорі в куток забився студент індус і плакав, у нього вкрали гроші, які були призначені на оплату за навчання. Він плакав і кричав на всю лікарню. Студенти були вихідцями з різних каст, а тому між ними вибухнула сварка. Гроші знайти не вдалося. Допомогти обкраденому студенту його земляки відмовилися.\nЯ не спала жодної ночі протягом карантину, який тривав сім діб. Мене заспокоювали: потерпи, скоро це закінчиться і тобі віддячать за роботу.\nСеред пасажирів літака була дружина посла Індії в Москві зі своїм одинадцятилітнім сином. Якось до мене звернувся хлопчик і кивнув, щоб я зайшла до них в палату. Жінка скаржилася на біль в животі. Я оглянула її, була підвищена температура. У жінки був приступ гострого апендициту. Доповіла в штаб, але ніхто з хірургів не погодився зайти в госпіталь. А до закінчення карантину залишалось ще три дні. Протизапальні препарати, які я дала індійці, допомогли, біль зник. Коли їй покращало, вона попросила подзвонити своєму чоловікові. Потім вона записала мої дані і сказала, що її чоловік віддячить за надану допомогу.\nМені було відомо, що до Житомира згодом приїздила машина з Москви з подарунками, але ми нічого не отримали.\nПісля карантину, слава Богу, хворих на чуму не виявили, усіх, хто був задіяний у цих екстремальних подіях, викликали в обласну адміністрацію і подякували за професійне виконання своїх обов’язків. Я отримала подарунок – пилосос.\nРаїса Петрівна Шульга досі працює в Житомирській районній лікарні. Її стаж медичного працівника – понад 50 років, з них 11 років була старшою медичною сестрою інфекційного відділення районної лікарні, 20 років – головною медичною сестрою. Раїсі Петрівні присвоєно звання «Заслужений працівник охорони здоров’я України».\n« ПРО «НЕМОЖЛИВІСТЬ ДАРУВАННЯ» І «ВСТУПУ У СПАДОК» – КОМЕНТУЄ НОТАРІУС ВІКТОР ДОБРОЛЬОЖА\nУ ГЛИБОЧИЦІ ГОВОРИЛИ ПРО ЯКІСТЬ ОСВІТИ В ОБ’ЄДНАНИХ ГРОМАДАХ »


Сергій Тихий: Головний гріх української журналістики – безпідставна пиха на тлі лінощів і низької ерудиції — Тексти.org.ua\nСергій Тихий: Головний гріх української журналістики – безпідставна пиха на тлі лінощів і низької ерудиції\nШановні колеги, давайте спробуємо структурувати те, про що йтиметься. Я переконаний, що перешкоджання свободі слова, тиск з боку влади і власників є серйозною проблемою української журналістики, але це не єдина її проблема, і як на мене, - не головна.\nКонспект лекції редактора Сергія Тихого: "Чи є в Україні власна школа журналістики? Як українські редактори і журналісти можуть зробити свої ЗМІ якіснішими і цікавішими", яка відбулася 15 липня. Організатори TEXTY.org.ua і MediaNext\nНабагато більший негатив несуть суспільне і господарське середовища, в яких існують українські ЗМІ. Це по-перше. А по-друге – якість і стиль роботи редакційних колективів, а відтак – якість публікацій, сюжетів, ілюстрування, подачі тощо. Печальний факт – абсолютна більшість нині існуючих ЗМІ залишаються в минулому столітті – і ментально, і технологічно.\nЯк на мене, для багатьох редакційних колективів проблема полягає в елементарних речах, на які звикли не звертати уваги. Організація повсякденної роботи, планування, стосунки між редакторами журналістами, більдредакцією, дизайнерами, зверхнє ставлення до технологій – не тільки сучасних, але й традиційних.\nБільшість наших журналістів, з якими мені доводилося спілкуватися, упереджено ставляться до редакторських втручань в їхню роботу. Це непрофесійно. Редактор несе кінцеву відповідальність за те, що виходить під його підписом. І він має право вимагати того, щоб газета вийшла така, якою хоче бачити її він, а не люди, що приносять йому неоковирні, нечитабельні тексти і кажуть «я так бачу».\nНа це є добра відповідь у мого друга, російського письменника Володі Тучкова. В нього сказано щось таке: «Ви, батєнька, сто долларов как всє відітє? Ілі тоже по-своєму?». Даруйте, як на мене, на таке навіть поет не має справа, бо мистецтво - це все-таки засіб спілкування, а не шифр. Що вже казати про журналістику…\nДавайте по пунктах. Я хочу назвати ключові запитання, тези, чинники впливу на ситуацію про які йтиметься. Отже:\n1.\tЩо таке «школа», якщо мова йде не про заклад народної освіти? Зокрема, яку «школа журналістики» несе суспільну місію? Що вона визначенням має дати державі Україна, і як справляється з цим завданням?\n2.\tШкола журналістики не є чимось єдиним. Вона поділена на декілька «факультетів». Які це «факультети», чи функціонують деякі з них узагалі? Яку якість кадрів вони здатні забезпечити в Україні?\n3.\tРоль взірця, орієнтира в школі журналістики. Стверджую: в Україні їх гостро не вистачає.\n4.\tХто кращий Учитель – викладач у виші, чи редакційний колектив?\n5.\tЯк навчити людину писати? Перш за все, відсіяти тих, кого навчити неможливо. Якість відбору потенційних журналістів – це ключове питання. Які критерії варто враховувати.\n6.\tЯк навчити людину бути редактором? Це складніше. Чого редактор не має права не знати, не уміти, не відчувати.\n7.\tГоловний гріх української журналістики – абсолютно безпідставна пиха на тлі лінощів, відсутності зацікавленості, низького рівня ерудиції, невміння бачити, відчувати реальний інтерес аудиторії.\n8.\tЩо таке успіх у журналістиці на сьогоднішній день? Як нині співвідносяться успіх одиночки з успіхом команди?\n9.\tАбсолютна більшість українських ЗМІ залишаються у минулому столітті – і технологічно, і ментально.\n10.\tХочете щось змінити в своєму професійному житті? Почніть з очевидного: генерація ідей, планування, організація повсякденної роботи, обговорення зробленого.\nПочнемо з атмосфери, яка склалася в суспільстві навколо нас з вами. Вона є дикунською. Але давайте будемо чесними – провина за це і відповідальність лежить не лише на державі, чиновнику, інвесторі, але й на нас з вами, на наших читачах, і НЕчитачах.\nБув період з 1995 по 2004 рік – коли з одного боку ходили якісь люди із девізом «Із задоволенням витратимо ваші гроші, зробимо вам газетку», а у медіа-інвесторів укріплювався стереотип, що «газетку» може зробити будь-хто. Наслідки будемо розхлебтувати довго.\nЖурналістика – як медицина, чи то сільське господарство – завжди на видноті. Ледве не кожна людина береться обговорювати, радити, всі знають, як треба. Зарадити цьому не можна. А тут ще так «неприємність» випала нашому поколінню - від середини 1990-х р галузь переживає небачені за всі 400 років свого існування трансформації. Змінюється сам спосіб сприйняття продукту аудиторією, змінилися засоби нашого спілкування з аудиторією, його розклад тощо. Як завжди це буває при глобальних змінах – вони відбуваються швидше, ніж людство здатне сформулювати своє ставлення до них. Звідси – поверховість оцінок і її численні діти – стереотипи.\nНаприклад, модна балачка №1: професійна журналістика помирає. Все замінить «народна журналістика», яка поширюватиметься через соціальні мережі в інтернеті. Люди будуть самі щось писати, знімати. Необхідності в газетах і телеканалах більше не буде. Але ж даруйте, цими ілюзіями уже перехворіли ключові країни світу. Там, до речі, вклалися в народну журналістику по-серйозному, грошима а не словами, не так як це звикли робити у нас.\nБули серйозні інвестиції. І що виявилось? Із 100 повідомлень народної журналістики 95 - присвячені красивим світанкам. І це ще не означає, що решту 5 варто публікувати. І не можливо цих людей масово навчити елементарному: Що? Де? Коли? І тому професійна журналістика не помре, і нікуди від неї світ не дінеться. Тим більше в наш час, коли ЗМІ стало практично все: від банку до мережі магазинів. Усі ці ресурси потребують про-фе-сі-о-на-лів. Бо інформацію треба вміти збирати. Відсіювати непотрібне треба вміти. Забезпечити подачу інформацію треба вміти. І вчитися всьому цьому треба. Отже, із професією не прощаємося. Скоро ці балачки скінчаться.\nІнша річ, що українська журналістика переживає надскладний етап – з одного боку, вона зовсім недавно почала розвиватися з уламку провінційної радянської журналістики, вона не мала кадрів для цілих секторів ринку, не мала і відповідних традицій.\nЯ не хочу сказати, що все погано. Змін є, вони позитивні і колосальні. Дуже просунулася українська тележурналістика, є успіхи в інтернеті, інформаційні агентства зробили колосальний крок уперед. Але й негативні наслідки так швидко не подолаєш, вони відчуваються й досі.\nНасамперед – слабка редакторська школа. Через це у нас дуже одноманітний ринок ЗМІ. Подивіться, як схожі наші газети, тижневики, ілюстровані журнали. Бо всі мавпують з лідерів, а ті, в свою чергу, мавпують із закордонних зразків. Ні, це природно, засвоювати чужий досвід необхідно, але справжній клас приходить одночасно з власними ідеями. А з цим – проблеми. Бо школа слабка, традицію – провінційна. І тут, повірте, влада ні при чому.\nІнша річ економічні чинники, які обтяжують нашу роботу. Назвемо речі своїми іменами – вони близькі до катастрофічних. Не думаю, що це непоправна ситуація, але наразі вона така. ЗМІ, особливо центральні, розраховані на загальнодержавну аудиторію, які не відповідатимуть своєму статусу без належного рівня контенту, практично не можуть вийти на рівень економічної доцільності. Бо класний контент і широке розповсюдження – це багато людей, адекватні зарплати тощо.\nА чому в нас настільки катастрофічно скоротилися мережі дистрибуції? А чому ті, що залишились, дозволяють собі такі «коники»? Я починав отримувати редакторський досвід у часи, коли Союздрук у Києві приймав тиражі до 5 години ранку. І брав 25% торгової націнки. Потім почали приймати до 3 години, а відсоток став 40. Потім до 1 години, до пів на першу. Відсоток – 45-47. Останнім часом, минулого-позаминулого року, дійшло до 60%. Дедлайн 23-30, 23-40. При цьому вони вигадали таке: братимуть гроші ще за сортування і доставку. Даруйте, а за що ж ви берете 60%?!\nНаш папір – найдорожчий в світі. Рекламний ринок – катастрофічно малий. На два порядки менший ніж у Росії чи Польщі. У Польщі газета, яка має 5-6 місце в рейтингу, продає шпальту реклами без знижок за $40 тис. А у нас за тисячу попробуйте продати. Демпінгує телебачення, забирає в газет рекламні заробітки.\nЯ знаю колег у регіонах, які й за цієї ситуації примудряються працювати в плюс. Але повторюю, переважна більшість центральних ЗМІ, які покликані створювати інформаційний простір держави, є дотаційними, або жевріють близько нуля, не маючи можливості забезпечити собі, ані належного рівня впливовості, ані тиражів, ані розвитку. І через це дуже потерпають у ставленні до себе з боку тієї ж влади.\nБув романтичний період кінця 1980-початку 1990-х років. Журналісти ходили в сяйві слави, вони знімали заборони, це надавало їм особливого флеру. Ті часи минули давно. Тепер до журналістів та редакторів в Україні є дві оцінки і два способи ставлення: або зневага (якщо нашим колегам доводиться слухняно виконувати забаганки власників чи влади) або ненависть і страх – якщо йдеться про тих наших колег, які мають певні принципи і яких не можна загнати в це гетто. Нічого робочого, яке було б посередині, на сьогодні нема у ставленні влади і суспільства до нас із вами. Наше завдання – змінити цю ситуацію своєю працею.\nШкола в професії – це такий комплекс відбору «учнів» та «учителів», навчальних програм та практики, який забезпечує суспільству постійне відтворення необхідної кількості фахівців необхідного рівня.\nЯкісна школа журналістики – це в ідеалі гарантія підготовки достатньої кількості спеціалістів, які, по-перше, не дадуть представникам влади і тим, хто до неї наближений грошима, чи впливом, навіть можливості думати, що їм удасться пошити всю громаду у дурні.\nПо-друге, якісна школа журналістики – це елемент самоповаги суспільства і громадянина, якщо хочете, це одна з ознак повноцінної державності. Давайте будемо відвертими, в Україні з цим не дуже добре.\nПодивіться, хто у нас є «обличчям» ключових телеканалів – це дуже часто іноземці. Не будемо називати імен, вони добре вам відомі, вони прегарно працюють і мають заслужену популярність. Але ж в Україні є власні кадри, здатні забезпечувати високий рівень того, що вони роблять. Але вони явно не в рівних умовах з тими, кого запрошують з-за кордону.\nЦе стосується всього: і часу ефіру, і рівня зарплатні, і в рівні впливовості. Ті, від кого залежить, кому що доручати і скільки на це давати, і як реагувати не довіряють вітчизняній школі на підсвідомому рівні.\nЯкщо говорити про класичні журналістські спеціалізації – друкована преса, радіо і тележурналістика – не можна сказати, що вони не представлені в українських університетах, але повірте мені, головному редактору з багаторічною практикою, дуже важко, практично неможливо одразу пересадити людину зі студентської лави – на робоче місце у ньюзрумі. Чому?\nПро це можна довго говорити, і я би міг докладно відповісти на запитання з цього приводу. Але людину для ньюзруму в принципі можна підготувати узагалі поза університетською аудиторією, наприклад, якісний пишучий журналіст – це на 90% правильний вибір професії плюс практика.\nВ рамках нормальної, з правильно виставленими критеріями редакції, людина з певним набором особистих якостей може стати цілком адекватним журналістом, на якого може покластися редактор.\nАле спробуйте відповісти на питання: в яких вузах готують фотожурналістів, більдредакторів, спеціалістів з газетно-журнального дизайну? Це, зверніть увагу, традиційні мас-медійні спеціальності. Мова й не йшла про вимоги до ЗМІ у новому тисячолітті? Так, не все робиться одразу, потрібен час.\nТак, є виші, хоча б таж магістерська програма НАУКМА (яку в цьому році, як ви знаєте, міністерство освіти позбавило держзамовлення) де почали вчити і сучасному менеджменту ЗМІ, і особливостям інтернет журналістики та маркетингу. Але все це крапля в морі.\nНарешті, як підготувати ключову фігуру - самого редактора?\nЦе, як на мене, питання №1 для української школи журналістики. На редактора немає сенсу учити вчорашнього школяра. Ясно, потрібний життєвий і професійний досвід. Але яка навчити людину створити атмосферу генерації яскравих ідей? Як виховати прищепити їй відчуття і розуміння сучасності?\nЩоб вона не продукувала районку 50-60 років минулого століття. Які дисципліни має вивчати і здавати студент, щоби навчитись спілкуватися з колективом – з одного боку, жорстко, а з іншого, не давлячи творчої ініціативи?\nРедактор це не така собі «виправлялка-переписувалка» текстів, хоча і це він, у разі необхідності, має робити швидко і якісно, бо редактор – це гарант того, що з видання, як кажуть, не будуть коні сміятися. Але головне в редакторі не це, а здатність поставити на рейки процес генерації яскравих ідей і бути прикладом у цьому; забезпечити якісне і послідовне планування; бути безкомпромісним і послідовним у відстоюванні концептуальних засад видання.\nАле найголовніше – бути логічним у всьому, бо в першу чергу українським ЗМІ бракує логіки і здорового глузду. Звідси – ляпи, дурниці в текстах і в підписах під фото, невміння попасти в реальний читацький інтерес, запізнення з тим, що треба висвітлювати зараз, а не через тиждень все те, що ставить видання поза межею професійності.\nТому я б, набираючи людей, що мають досвід в журналістиці на якісь ( про це треба говорити окремо) програми з підготовки журналістських кадрів, пропонував би здавати іспит з… математики, хоча б у межах шкільної програми. Бо ж давайте будемо відвертими: скільки абітурієнтів прориваються до журналістських факультетів і відділень лише через те, що там «не треба математики здавати»? От і маємо те, що маємо…\nРепліка з залу: Це ж гуманітарний напрямок!\nНі, логіка, найперше, чого не вистачає українським ЗМІ. Потрібне ще й вміння узагальнювати. Не тільки редактор, будь-який журналіст мусить знати і відчувати, що з цього-ось витікає оце, а якщо про оце не згадати попередньо, то вся конструкція тексту розвалюється.\nХтось, хто не розуміється на музиці, може думати, що диригент – це необов’язково. Стоїть якийсь дядько, махає руками – нащо він? Редактор - це диригент. Десь приглушити, десь підкреслити партію. Тому їх варто готувати так, як готують диригентів і режисерів.\nЧому б для підготовки редакторів високого рівня, не перейняти відповідний досвід? Як набираються слухачі у клас народного артиста Х, так само дати можливість, допомогти методологічно, організаційно - заснувати свої «іменні» класи визнаним авторитетам у найбільш дефіцитних недійних спеціальностях?\nВ журналістиці дуже важливо мати орієнтири, взірці - те, або тих, з чого (з кого) хочеться брати приклад, бути схожим. У цьому журналістика схожа на літературу.\nТак, як в світі є великі літератури – німецька, французька, англійська, російська, американська – так є і великі журналістики. Російська журналістика, скажімо, незважаючи на її сьогоднішні стан і положення, є великою, хоча б за масштабом фігур, які утворюють її історію.\nПершим російським масовим і великим публіцистом був Радіщев з його «Подорожжю з Петербурга до Москви», а потім, через 100 років був Чехов з його подвигом подорожі на Сахалін. Прочитайте, це варто зробити всім, хто мріє про велику журналістику.\nА потім були Гіляровський, Кольцов, Еренбург, Аджубей, Аграновський, Тетяна Тес, і так до батьків і синів Яковлевих і Мостовщикових, Андрія Колеснікова і взагалі – легенд Видавничого дому «Коммерсант». В української журналістики були і є особистості, але нема й близько такого ряду. На те є об’єктивні причини, але це є даність, яка не може не впливати і на школу, і на якість. Отже, колеги, давайте створювати прецеденти, давайте ставати легендами.\nПитання: А які хороші редакції? На кого рівнятися?\nЯ вважаю, що конкуренція у ЗМІ в столиці призвела до того, що тут є редакційні колективи, які дотримуються стандартів. «Газета по-київськи», про її долю ви знаєте, багато в чому могла б бути взірцем. В організації планування, продукування ідей, в рівні вимогливості, в умінні не стояти на місці. Концептуальні зміни вносилися не раз на 5 років. ГПК змінювалася щороку. Потрошку, але весь час шукала нове обличчя, яке відповідає часу. В багатьох аспектах професійно працює «Сєгодня». Є чому повчитися у «Фактов».\nПитання: А газета «Сегодня»? Це не пропаганда?\nА яка вам різниця? При чому тут пропаганда, багато чого вони роблять перші і якісно. Ви на це звертайте увагу. На кількість цитувань і посилань.\nПитання: А Газета по-українськи»?\nЯ віддаю належне колегам, вони створили помітний проект, але ГПУ – це не моя газета. Зате мені дуже подобається журнал «Країна».\nПитання: Хоч пару слів про «Країну»? Що подобається?\nЗ наших ілюстрованих тижневиків чи не єдиний повною мірою відповідає визначенню – це справді ілюстрований тижневик. Там справді найкращі ілюстрації, найкраще продумані й подані. Вони грають разом із текстом. Це вищий пілотаж в цьому секторі – забезпечувати, щоб текст та ілюстрації були єдиним цілим. .\nКонцепція. Вона нетрадиційна в хорошому сенсі слова. Абсолютна більшість конкурентів копіюють – дуже скрупульозно – традиційну модель журналів Нюсьвік чи Тайм. Це добре, але час змінився. Потрібні кроки, щоб врахувати аудиторію, напрямки її зацікавленості, її можливості доступу до інформації. «Країна» враховує ці моменти, це зразу видно, журнал підкреслено зорієнтований на реальні інтереси сучасних «міських» українців.\nЯкість планування. Там нема прохідних текстів. В щоденній газеті цього досягти просто неможливо. Та м є «піки», які вивищуються над загальним тлом. А в тижневику, місячнику кожен текст має бути цукеркою. «Країні» це частіше за все вдається.\nКрім того, «Країна» забезпечує певні зразки жанру. Правильно побудований репортаж – там в кожному номері і не один. Інтерв’ю. Наші ЗМІ забиті супертрадиційними інтерв’ю, які дуже набридли. У випадках, коли інтерв’юер відповідає за рівнем тому, з ким розмовляє, бувають класні роботи, але традиційні. У «Країні» знайшли кілька форм – а вони лежать на поверхні – сучасних інтерв’ю, говорять не про все на світі, а беруть певний аспект проблеми.\nАбо обходяться в інтерв’ю без запитань, а в результаті – матеріал виходить «без води», видно реальний масштаб людини. Такі речі примушують журналістів ретельніше готуватися до інтерв’ю. У нас часто буває, що журналіст приходить і не знає, що спитати.\nНедолік «Країни» – їхні пошуки, як на мій смак, часто відгонять самоціллю. І це трохи знижує рівень.\nХто кращий учитель? Викладач чи редакційний колектив?\nМи вже торкалися цього питання. Треба дивитися на те, про кого мова. Для пишучого журналіста початкового рівня краще за всякий виш – попасти в нормальну редакцію.\nРедактор – важче. Тут практика теж має бути в редакції, але велика роль особистостей, з яким він спілкується. Тому це різні речі – підготовка журналіста та редактора. Ідею про редакторські школи я сформулював.\nЯк навчити писати? Спершу жорстко відсіювати тих, хто писати нездатний.\nМоже, з них вийде прекрасні інженери, лікарі, художники. Але писати ця людина не може. За моїм досвідом, людей, в яких «первинні журналістські ознаки» є, немало – 20-25%. Кожен 4-5-й писати може. Але – пардон – тих, хто не може, більше. І треба якось, не ображаючи їх, їм це пояснити.\nЗнайти тих, хто може, набагато легше, ніж 10 років тому. Форуми в Інтернеті, соцмережі – настільки потужний механізм відбору цих людей, що я дивуюся, чому в нас нема ще спеціальних коротких програм для перепідготовки на журналістів людей, яких знайшли в Інтернеті. Це б сильно поліпшило ситуацію з кадрами.\nЯкі ж такі якості потрібні журналісту? Які властивості претендентів треба принципово перевіряти? Дуже болюча проблема – відсутність ерудиції. Як початкової, так і здатності до її поглиблення. Дуже мало книжок читають. Навіть Інтернетом не користуються, так як треба для інтенсивного всотування інформації. Чому в школах не проводять тренінги із серфінгу по Вікіпедії? Це настільки цікава річ! Вибираєш якийсь об’єкт із 21 століття і по лінках доходиш до первіснообщинного ладу. А потім – у зворотньому напрямку.\nСаме ерудиція – найкращий інструмент, щоби робити тексти цікавими – завдяки доречним деталям, паралелям, посиланням на історичні обставини.\nЗдатність до узагальнення також базується на ерудиції і асоціативному апараті людини. Для розвитку цих якостей є тести, спеціальні задачки. Але я, на жаль, нічого не чув про подібні курси у журналістських вишах.\nЖурналіст має щиро цікавитися людьми. І сам бути цікавою людиною. ( мається на увазі відповідник російському слову «любопитний»). Класну журналістику не можна робити з кислими очима.\nЖурналіст уміє бачити значущі деталі й виділяти нюанси. Це теж можна перевіряти на рівні тестів . Чому, скажіть, цього не робиться?\nЖурналіст має бути придатним до логічного мислення. Можете казати, що це мій «контк», але математику на рівні початкової школи треба опанувати. Написання матеріалу це не література, а журналістика – логіка тут потрібна в першу чергу.\nЗдатність переборювати страх білого аркуша. Я знаю багато людей, які дуже красиво розповідають, узагальнюють, проводять фантастично точні паралелі – але їх не можна примусити сісти і записати це все. Це ментальна властивість, тут навчити неможливо.\nНарешті, пункт, який, може, в когось викличе здивування. Журналіст має бути трохи поверховою людиною. Не те, щоб усюди скатати галопом. Але відчувати межу, за якою не треба глибше копати. Читач не оцінить цих зусиль. Навпаки, ця зайва деталь чи подробиця ускладнить сприйняття матеріалу, «зафарбує» його в сіре.\nЯкщо закопуєшся глибше – йди в науку, а не в журналістику. Вхопити головне, швидко, яскраво, обґрунтовано і дохідливо викласти. І бігти далі, на іншу тему – може, діаметрально протилежну. Сьогодні пишеш про землетрус, а завтра про дитячий садок - тільки людина, яка вміє сказати «далі не лізу», може так.\nНарешті, хто такий редактор?\nЦе людина, яка має принципи і вміє їх відстояти.\nРедактор артистично володіє відчуттям міри.\nРедактор має відчувати баланс, бореться за нього.\nРедактор має добротний смак.\nРедактор шкодує, що інколи читає мало книжок. Відчуває від цього дискомфорт.\nРедактор володіє апаратом асоціативного мислення. Тому в редакторах дуже цінні люди, які певний час захоплювалися поезією на рівні, хоча б трохи вищому за графоманію.\nРедактор вміє знаходити спільну мову з людьми. Вміє й любить генерувати ідеї – і не тільки генерувати, а й дарувати і не відчувати від цього дискомфорту.\nРедактор має за необхідності працювати по 14 годин на добу без вихідних і відчувати від цього задоволення.\nІ нарешті – редактор це людина, яка регулярно дякує Богові за те, що вона стала редактором.\nЧому наші ЗМІ відстають скажімо від російських?\nСтереотипні концепції, дуже багато непродуманого мавпування, не вистачає свободи мислення й підходів до того, що ти робиш – у першу чергу в тих, хто редагує.\nАле я хотів би зупинитися на прикладах більш конкретних. Дуже шкодять лінощі та незацікавленість. Наприклад, кілька днів тому на одному з сайтів з ТОР-20 з’явилася інформація про те, що в центрі Києва між площею Толстого та вул. Саксаганського обвалилася стіна будинку.\nПривалило машину, вона не застрахована – абсолютно другорядна деталь. Я читаю цю інформацію і не можу зрозуміти - що за будинок? Там люди жили? Це офіс? Як це все виглядає? Це ж у Києві, у самому центрі! Підняти п’яту точку і туди поїхати подивитися ніхто так і не наважився.\nДалі більше. Вже за годину в інтернеті почали поширювати цю новину. І один до одного, як по естафеті, переписувати ті самі дурниці. Не цікавитися очевидними питаннями,\nРепліка: Це не журналістика. Інтернет-ЗМІ про це не думають вони женуться за кліками.\nТа що ви говорите? Чому не журналістика? Це та сама робота з інформацією. Але треба підняти п’яту точку й поїхати. Є купа способів щось дізнатися корисне. До жеку подзвонити. Пройшов тиждень, і ця новина уже подавалася в телетижневиках. Так само – вони дізналися не набагато більше.\nЯ досі не знаю, що там насправді відбулося. Це яскравий зразок нашої тупої роботи, наших важких професійних проблем, невміння відібрати людей, які нцколи не дозволяють собі такого публікувати. Не можеш, не виходить – не публікуй!\nІнший недавній приклад. Бій Володимира Кличка з Хеєм. Вся країна з нетерпіння чекає цього поєдинку, хочеться знати якомога більше про те, що там. А як це подають українські ЗМІ? Вони мовчать. Бій переносять – мовчать, нічого не пояснюють, бій почався – повна тиша. Колеги, далеко не всі в цей час можуть дивитися відповідний канал ТБ. Де ж інтернет – ЗМІ нового тисячоліття?\nНу самих вас там немає, бо це дорого, але ж, у Гамбург, поїхало багато українців. Невже не можна було заздалегідь домовитися, щоб тримати з ними телефонний зв’язок? Щоб розповідали? Або репортаж в СМС-ках від Пупкіна – чим не жанр ХХ1 століття?... Ніде. Нічого. Пусто. Це невміння відчувати реальне зацікавлення, настрій суспільства, задовольняти його - одна з колосальних вад нашого цеху. І це не лише боксу стосується…\nЗ таких-от цеглинок більшість наших продуктів і складається. І їхній вплив, їхні економічні показники залежать від подібних обставин. Можна ображатися на державу, у неї є зобов’язання перед пресою. Але повірте моєму досвіду – читацькому, а не редакторському. Це не головне.\nПитання:. Як ви ставитеся до вузької спеціалізації? Наприклад, коли: редактор – ставить задачу. Журналіст – пише. Рірайтер – переписує. Редактор – перевіряє факти.\nЦе один з методів організації редакційної роботи. Підкреслюю: один з…Я, наприклад, не переконаний у тому, що завжди доцільно робити спеціалізацію настільки глибоку. Можна прекрасно побудувати систему відбору інформприводів, але якщо на їх обробці сидить парочка «бездарний журналіст – безвідповідальний редактор», - ніякий відбір не допоможе. Є люди, яких просто не можна допускати до журналістики. Як не можна допускати декого до хірургічних операцій.\nЩо таке успіх у журналістиці? Як співвідноситься успіх одиночки з успіхом команди?\nЦе важливе питання. Я хотів би застерегти від крайнощів. Є специ, що сповідують роботу в групі як альфу і омегу сучасної журналістики. Я не хочу з цим сперечатися – це важливий елемент, яким у нас слабко вміють користуватися.\nЄ подія, яку висвітлити якісно можуть кілька людей. Хтось збирає бекграунд, хтось пише, хтось узагальнює, хтось робить інфографіку, фоторяд. Разом це буде яскрава інформаційна добірка, за яку читачі будуть вдячні.\nАле все ж у нашому цеху дуже важливі особистості. Яскраві обличчя. Газета, в якій нема золотих пер, - це печальне видовище. Якщо це не збірник оголошень про продаж нерухомості, на неї чекає сумне майбутнє. Давайте поєднувати сучасні технології з тим, щоб мати в редакціях хоча б кількох людей, чия поява на шпальті викликає в читача виділення інтелектуальної слини.\nСучасні технології? Вони у нас, як кажуть, взагоні. Мені можуть заперечити, адже зараз не знайдеш районки, де не працюють з комп’ютером. Але якщо це робота на рівні друкарської машинки або якісного довідника, якщо внутрішня редакційна мережа дублює функції пневматичної пошти… Це не впливає на якість продукту. Бути в 21 столітті – це повною мірою використовувати те, що воно може надати. Наприклад, не молитися на «народну журналістику», а шукати там потенційних авторів.\nНові інструменти надають можливість по-іншому підійти до багатьох аспектів існування ЗМІ – в творчому аспекті, технологічному та комерційному. Я не знаю більш потужного засобу просування, ніж через соцмережі. А як часто ним користуються?.\nЯк часто зустрічаються редакції в яких налагоджена процедура пошуку інформприводів у блогосфері? Не в стрічках агенцій, а в інтернеті? Там же золото розсипане. ГПК дала колись сенсаційне повідомлення з мережі – про будівництво вертолітного майданчик для Януковича під Верховною Радою. Нам так багато народу заздрило – як ви це вхопили? А ми це з блогу взяли.\nСьогоднішній ЗМІ не може не враховувати появи дуже серйозних конкурентів. З ними не треба боротися, а знайти спосіб паралельного існування та взаємодопомоги. Соціальні медіа – корисний конкурент. Як часто ви бачите постійні рубрики, присвячені тому, що відбувається в Мережі? Тому, що там у топі? Адже це – реальна картина зацікавлення. Якщо нам удасться почати процес оцього зближення нашого змісту і суспільних настроїв та зацікавлень – це буде колосальний крок уперед. І на ньому на нас чекатимуть великі перемоги.\nЯкісне планування. Про це можна говорити довго. Процедура генерації ідей. Елементарні календарі історичних подій, які в нас в одиничних випадках хтось веде. Способів поліпшити роботу є дуже багато.\nПерейдемо до дискусії.\n- Чи можете ви спрогнозувати появу нових цікавих ЗМІ в Україні?\nНа жаль, не можу. Хоча все може бути. В 2004 році ніхто не думав про революцію. Я можу згадати ситуацію жовтня, настрої в суспільстві. Було передчуття поразки. І тут можливі зміни, хоча ситуація погана. Ми говорили про стереотипні балачки: друк помирає, інвестор не цікавиться. Добре. Може, хтось зафіксував шалений потік інвестицій у інтернет-ЗМІ? Де він?\nВідсутня воля до комунікацій із суспільством. Є думка, що цього не потрібно. Це небезпечно.\nЩо ви маєте на увазі під якісним плануванням?\nПеріодичні видання, навіть ті, що виходять раз на місяць, важко і неефективно робити з коліс. Дехто намагався щоденну газету робити з коліс.\nМатеріали мають бути узгоджені між собою. Не може бути, щоб один жанр чи настрій у номері давив усі можливості. При відсутності планування таке буває дуже часто. В тих колективах, де я працював, я вводив форму заявки на матеріал, яку має заповнювати автор. Не для редактора, а для себе.\nЩоби автор спочатку сам розібрався, що він хоче сказати, чому його публікацію будуть читати? Які відчуття з’являться в читачів? Плануванню піддається якісне ілюстрування. Тут треба працювати в співдружності з фотокором, більдом, художником. Продумувати інфографіку. Але це треба планувати, з коліс цього зробити неможливо, принаймні, якісно зробити.\n- Суспільство себе не професійно проявляє в роботі з пресою. ЗМІ спрацювало професійно, а тут виринає прес-секретар, який починає переписувати тексти, погрожувати судом?\nСуспільство не може вести себе професійно. Професійний громадянин - це щось дуже погане. А проблема, про яку ви кажете, існує. Вона витікає з кількох джерел. Не поважають у нас журналістів та їхню працю – перше. Друга – є професійний піар. Де готують прес-секретарів? Ніде. Зате є високий рівень виконавської дисципліни. Хазяїн сказав заголовок червоним кольором - значить червоним. Зробити з цим нічого не можна. Або домовлятися, або терпіти, або не мати з цим справи.\n- В кіосках із пресою два-три україномовні видання – і десятки російськомовних? Українці такі тупі, що не можуть читати українською?\nПо-перше, це дуже важка річ – стереотип. Ти звик спілкуватися з людиною російською мовою. Всі знають народного депутата Ольгу Герасим’юк. Колись ми з нею працювали в одній редакції «Комсомольского знамени», і спілкувалися російською мовою. Ви не будете підозрювати її в тому, що вона не знає української мови? А мене?\nТак от, коли ми з нею рідко зустрічаємося, автоматично переходимо на російську. Стереотип. Його треба долати і тому, хто звик читати російською. Я хочу, щоб ви зрозуміли – мала кількість україномовних видань порівняно з російськомовними – це комерційне питання. Дорожче коштує україномовний варіант. Він менш тиражний, до нього важче залучити рекламу, довше йде період розкрутки й дотування. Інвестор, який є державно свідомим і зголосився б через це на певні фінансові переплати – на жаль, рідкість.\n- Те саме говорили, коли закливали журнал Новинар.\nДжед Санден під час кризи не тільки Новинар закрив. Закрив і російськомовну газету «15 минут», це був лідер цього сектора (безкоштовні інформаційно-рекламні газети – прим.). Це, до речі, дуже перспективний сектор, одна з надій на ренесанс друкованої преси. От тільки наш убогий рекламний ринок не здатний підтримати цей сектор.\n- Чим ви зараз займаєтеся? Чи плануєте створити свою школу журналістики?\nЯ займаюся пошуками роботи. Пошуком інвестора під свої бізнес-плани, які в мене є.\n-Ви плануєте якісь лекції?\nЯ дуже вдячний організаторам цієї лекції. Вони запросили, я з вдячністю погодився. Поки що інших пропозицій не було.\n- Що ви думаєте про фейлетоністів та фейлетони?\nСкладне питання. Дуже важкий жанр. Розквіт його припадає на останню третину 19-першу третину 20 ст. Тоді у преси був принципово інший статус. Головний інструмент об’єднання суспільства, єдиний засіб масової інформації. Повірте, сьогодні в інтернеті з’являється таке, що десь і фору тим фейлетоністам дасть. Але зараз воно розпорошене по сегментах аудиторії, і широка аудиторія про це просто не дізнається. І потім… Фейлетоніст – це завжди величина в журналістському кому середовищі. А у нас з авторитетами – «напряженка»… І от чим я хочу завершити: нам з вами, колеги, по силах виправити ситуацію.\nмедіа тихий змі лекція


Чернігівщина торгує з 109 країнами світу - Біла хата\nГлавная / Всі новини / Новини / Гроші / Чернігівщина торгує з 109 країнами світу\nУ січні–березні 2019 р. Чернігівщина експортувала товарів на зовнішній ринок на 7% більше, ніж за аналогічний період минулого року, на суму 192 млн дол. США.\nІз-за кордону імпортовано товарів на 95 млн дол. США, що на 22% менше. Переважання експорту товарів над їх імпортом забезпечило області позитивне сальдо зовнішньої торгівлі.\nЗовнішньоторговельні операції проводились із партнерами із 109 країн світу.\nНайсуттєвіші експортні поставки товарів здійснювалися до Іспанії (14% загального обсягу), Нідерландів та Єгипту (по 9%), Азербайджану (8%), Італії та Білорусі (по 5%), Румунії (4%). В іноземців користувалися попитом зернові культури, готові харчові продукти, деревина і вироби з деревини, машини, обладнання та механізми, електротехнічне обладнання, насіння і плоди олійних рослин, взуття.\nНайвагоміші імпортні поставки товарів надходили з Білорусі (23% загального обсягу), Німеччини (11%), Литви (10%), Китаю та Російської Федерації (по 7%), Бразилії та Італії (по 6%). В імпорті переважали продукція хімічної та пов’язаних з нею галузей промисловості, готові харчові продукти, полімерні матеріали, пластмаси та вироби з них, засоби наземного транспорту, крім залізничного.


Курс «Английский язык, подготовка к ВНО», Харьков\nОсобливості ЗНО з англійської у 2020 році\nПідготовка до ЗНО з англійської розрахована на учнів 9-11 класів. Крім цього, не зайвим стане відвідування курсів і для вступників до аспірантури, магістратури.\nПрограма враховує зміни, внесені в вимоги до проведення незалежного оцінювання в кінці 2019 року. Протягом періоду навчання детально розглядається кожне завдання, характерне для тестування, вигострюються знання, відбувається забіг по пробним тестів.\nУ новому 2021 році в ЗНО з англійсьокх мови з'явилися кілька важливих оновлень (детальніше за посиланням):\nПоділ за рівнями - В1 для загальноосвітніх і В2 - спеціалізованих, з поглибленим вивченням Інгліш.\nСпецифіка формулювань завдань - спрямована на перевірку загальної компетентності. У зв'язку з цим, виділити лексичний перелік або окреслити коло граматичних конструкцій неможливо.\nАудіювання - як важлива складова. Тексти будуть начитував з оригінальних джерел. Це означає, що стандартний підручник за шкільною програмою практично втратив свою актуальність.\nДля тих, хто планує просуватися по освітньої сходах в бік магістратури та аспірантури, важливим аспектом в підготовці до ЗНО з англійської для магістратури стане відсутність листів і перевірки сприйняття на слух в тестах оцінювання.\nНа чому робимо акцент у підготовці до ЗНО з анлійської?\nПерш ніж приступити до підготовки, необхідно визначити вже наявний рівень анлійської мови. Якщо він не відповідає хоча б В1, рекомендується вжити термінових заходів щодо підвищення загального рівня англійської.\nАудіювання. Сам курс підготовки до ЗНО проходить з особливою увагою до сприйняття мови на слух. Передбачається, що учні, прослухавши аудіозапис, виконають певні завдання на перевірку засвоєння начитаного матеріала.В середній школі саме цього моменту приділяється мало багато часу. Ми знаємо, що правильно почути слова, вловити загальний зміст тексту і правильно відповісти на питання - одна з найскладніших завдань. Тому, методично виробляємо здатність вникати в іноземну мову. Багаторазові повторення записів, озвучених британським і американським носієм, з подальшим розбором, аналізом всього почутого, поступово виховує здатність до самостійного опрацювання потоку інформації.\nГраматика - це частина, яка викликає страх і трепет. Складається хибне враження, що школа здатна забезпечити досить високий рівень хоча б в цьому напрямку. Учні щодня виконують масу завдань, заучують правила і відпрацьовують схеми. Але, як показують результати перевірок, школярі не готові до іспиту з причини того, що просто вперше в житті побачили певні конструкції.\nРозмовні навички. Говоримо, що зосередитися треба на винятки і вузьких місцях. Під час тестування, дитина знаходиться в стресовій ситуації, немає часу подумати, зважити всі варіанти. Тому, наше завдання - довести навички до автоматизму.За відмінних рис з легкістю дізнаватися представлену схему і вставляти правильні слова.\nПисьмова частина. Скласти розгорнутий відповідь на задану тему. Навіть якщо судити про українську мову та ЗНО з цього предмету, дана частина пов'язана з труднощами. Чітко сформулювати думку і перенести його на папір не легке завдання. Хоча, на перший погляд, може здатися інакше. Пояснимо відмінності між формальним і неформальним стилями. Підтягнемо відповідну лексику, шаблони, конструкції. Допоможемо грамотно розподілити час, щоб виконання завдання не забрало дорогоцінні хвилини.\nЩо стосується читання, вважаємо, що не варто недооцінювати цю частину. Просто прочитати і вловити головну думку недостатньо. Питання, які будуть задані після уривка, зажадають від учня високого рівня розуміння. Видаючи схожі варіанти відповідей, іспит з легкістю плутає увагу, змушує панікувати і помилятися. Наявність незнайомих слів не повинно викликати труднощів. Робота з контекстом дозволить домогтися високих результатів і швидко впоратися з цією частиною.\nЧому обирають школу англійскої My English World?\nТому що наші професіональному викладачі, які упішно здали ЗНО з англійської, можуть поділитися особистим досвідом і рекомендаціями і відмінно розуміють очікування студентів, і для цього:\nВчимо розуміти структуру мови. Не тільки говорити, а думати англійською. Підготовка до ЗНО з англійської матиме позитивний результат, якщо учень здатний побудувати речення, не витрачаючи часу на прораховування правил і згадування стійких виразів.\nЗабезпечуємо комплексний підхід, який підготує не тільки до зовнішнього тестування, але закладе базу для майбутньої здачі міжнародних іспитів.\nВикористовуємо оригінальні матеріали для аудіювання, читання, що допомагає швидше проходити етап адаптації до іноземної мови, текстів, швидше вливатися в ритм навчання.\nЧи не лукавимо, коли говоримо про лексику. Програма, розроблена Міністерством освіти і науки України, не висуває чітких вимог до лексичному матеріалу. У зв'язку з цим, важко організувати підготовку до зно Харків саме за цим параметром. Але школа MEW якісно покращує словниковий запас, що стане рятівним колом на іспиті.\nПроводимо пробні тести. Занурюємо в атмосферу перевірки знань, допомагаємо правильно розрахувати час, визначаємо помилки, слабкі місця, працюємо над усуненням прогалин. Вчимо не допускати промахів, демонструючи типові недоліки.\nГоловне випробування життя - ЗНО з англійської може пройти на одному диханні, якщо почати підготовку в професійній школі англійської мови в Харкові My English World, посилання на сайт myenglishworld.pro.Високіе бали і успішний вступ до ВНЗ мрії цілком реальна мета. Правильно підібрана школою програма підготовки та працьовитість учня стане гарантом успіху.


Революція в телебаченні України - 25 Лютого 2012 - Satellite-Plus\nГоловна » 2012 » Лютий » 25 » Революція в телебаченні України\nРеволюція в телебаченні України\nЩоб через два роки дивитися звичайне ефірне телебачення, до кожного телевізора потрібно буде підключити спеціальний пристрій вартістю 450 грн.\nЗ вересня минулого року телевежа на горі Карачун, яка знаходиться між Краматорському і Слов'янському, перейшла на цифровий формат мовлення. Цифрові канали вже йдуть нарівні з аналоговими, але дивитися їх поки нема на чому.\nДо середини 2015 року Україна повністю перейде на цифровий формат мовлення. Для рядового споживача це означає, що до цього часу всі аналогові канали, які ми зараз дивимося в своїх телевізорах, будуть відключені. Замість цього ТБ-ящик буде показувати 32 українських цифрових каналу ефірного телебачення в хорошій якості (причому десять із них - в HD-якості), і це все безкоштовно. На якість картинки не буде впливати ні відображення сигналу від будинків, ні погодні умови, ні що-небудь ще.\nТелевежа на Карачун перейшла на цифровий формат мовлення\n«У міру відключення аналогових каналів їх місце в ефірі будуть займати так звані цифрові мультиплекси, - говорить начальник телевежі Сергій Ільєнко. - У північному регіоні Донбасу до 2015 року планується довести кількість каналів до 72-х, з них третя частина буде йти в HD-якості ».\nОднак є одна заковика: щоб ловити всі ці канали, на кожному телевізорі має бути спеціальне приймальний пристрій, яка брала б цифровий сигнал формату DVB-T2. Це пристрій коштує в районі 50 доларів, або 450 грн., І зараз в Україну в масовому продажі його немає. Дістати важко навіть через інтернет.\n«На сьогоднішній день обстановка приблизно така, як на початку 80-х, коли йшов перехід на дециметровий діапазон хвиль, - каже Сергій Ільєнко. - Хтось купував окрему дециметрову приставку, а хтось міняв свій старий чорно-білий телевізор на сучасний кольоровий ».\nВ Україну мовлення в цифровому форматі здійснює національний оператор компанія «Зеонбуд». Вона вибрала стандартом цифрового телебачення новітній стандарт DVB-T2 (на відміну від DVB-T, у стандарту DVB-T2 є можливість сильніше «ущільнювати» канали і надавати більше різних послуг).\nПри цьому абсолютна більшість моделей сучасних панельних телевізорів, які продаються в наших магазинах, мають вбудований тюнер із застарілим приймачем стандарту DVB-T. Тому навіть якщо вдома стоїть сучасний телевізор, спеціальна приставка все одно потрібна.\n«У бюджеті Україні закладені кошти для того, щоб малозабезпеченим верствам населення роздати приймачі безкоштовно, - говорить Сергій Ільєнко. - По обіцянкам оператора «Зеонбуд», цифрове ТБ буде повністю безкоштовним для споживачів, а поширення сигналу буде оплачуватися студіями і телеканалами ».\nОсь так виглядає спеціальне приймальне пристрій, який приймає цифровий сигнал формату DVB-T2, але якого в Україні поки немає\nСписок каналів, які будуть показувати в цифровому ефірному мовленні\n2 ТРК «України»\n3 «1 +1»\nПереглядів: 1835 | Додав: Vasja | Рейтинг: 0.0/0


Образ Жені у оповіданні Євгена Гуцала “Олень Август” | Твори з літератури\nHome ⇒ 📕Твори з літератури ⇒ Образ Жені у оповіданні Євгена Гуцала “Олень Август”\nпрізвище Альтов. Події розгортаються саме коло цих двох персонажів, а точніше, не стільки події, скільки спілкування цих героїв є основним у оповіданні. Все починається з того, що Женя, повертаючись зі школи, звертає увагу на те, як режисер Альтов знімає фільм. Заворожений цим видовищем, хлопчик залишається біля знімального майданчика, спостерігаючи за привабливим процесом кінозйомок. Ще під час роботи режисер помічає завороженого хлопчика, а після закінчення зйомок Альтов пропонує Жені підвезти його додому на своєму авто. В дорозі між ними зав’язується цікава розмова, в якій легко розгледіти риси характеру школяра та риси\nрежисера. Вчитуючись у цю розмову, мені досить скоро стало зрозумілим, що Альтов ніяк не справжній митець, а лише пересічний працівник кіноіндустрії, стомлена життям людина, яка доволі часто буває невдоволеною та роздратованою. У Альтова немає не краплі талановитості, яка б дозволила режисеру створити справжній шедевр та зайняти достойне місце в нашому суспільстві. Тому до зйомок він відноситься не як до творчого процесу, а як до звичайної праці. Та Альтов і сам добре розуміє, що він нічим не видатана, а зовсім звичайна людина.\nА ось Женя є повною протилежністю його нового знайомця. Незважаючи на те, що він досить юний, на те, що він звичайний школяр, зразу видно, що Женя вже зараз внутрішньо достатньо непересічна особистість. Він має відкриту та щиру душу, в крім того, він досить талановитий. Талант хлопчика, на мою думку, обов’язково проявиться у майбутньому житті Жені, і проявити цей талант допоможе його наполегливість і цілеспрямованість. З оповідання видно, що Женя щирий у власних почуттях і добрий хлопець, його душа тягнеться до всього прекрасного. Тому він з захватом вслуховується в те, що розповідає йому Альтов. А той, користуючись довірливістю хлопця та бажаючи зробити йому приємно, вигадує про зйомки неіснуючого фільму про золотошукачів і пропонує хлопцеві зіграти у цьому фільму головну роль. Це роль сміливого хлопчика з дивним прізвиськом Олень Август. Таке прізвисько у хлопця з’явилося від його любові до оленів. І ось уже Женя уявляє собі цих оленів і примірює на собі образ Августа. На мій погляд, у цьому епізоді проявляється довірливість школяра, але при цьому ми бачимо і його безмежну фантазію, яка, незважаючи на обставини дозволяє йому уявити все те, що розповідає йому режисер.\nЯкщо замислитися на майбутнім життям Жені, над рисами характеру школяра, з впевненістю можна стверджувати, що його майбутнє, скоріш за все буде пов’язане з творчою роботою, в якій він проявить надзвичайний талант та наполегливість, а щирість та відкритість душі дуже в цьому допоможуть.\nПопередній Попередній запис: Моє улюблене свято\nНаступний Наступний запис: Відповіді до теми: Есхіл “Прометей закутий” давньогрецький театр


визначення liberal: Синонімів, антонімів та вимова\nДомівка › L › liberal\nВимова: US [ˈlɪb(ə)rəl] UK ['lɪb(ə)rəl]\nadj.Щедрий і вільними; освічений, (політичні та економічні) свободи\nn.Люди, які розуміють і шанують думку інших; щедрий чоловік; освіченою людиною\nWebЩедрі; великих, багатих\nприймаючи різні думки і способи поведінки і тенденцію бути співчутливо до інших людей; вірячи в соціальних або політичних змін, якщо більшість людей цього хочуть; використовувати про суспільствах, установ тощо. які дозволяють людям багато свободи особистості\nЛіберальна сума є велика і щедра; щедрий з чимось\nне суворий або точні\nліберальної освіти включає в себе широкий спектр речей про навчання\nтой, хто бере на себе багато різних думок або шляхів веде себе і, як правило співчутливо до інших людей; той, хто вважає, що соціальні та політичні зміни повинні бути зроблені поступово якщо більшість людей хочуть їх\nПрибічник Ліберальної партії у. к., Канади та Австралії\nДжерело: C. Middleton\nДжерело: Ld Macaulay\nПеревпорядкування Англійське слово: liberal\nНа основі liberal, нові слова, формується шляхом додавання однієї літери на початку або в кінці\nКоротше англійських слів в межах liberal :\nПерелічити всі коротше англійські слова на liberal.\nПерелічити всі англійські слова Англійські слова, починаючи з liberal, Англійські слова, які містять liberal або Англійського слова, що закінчуються з liberal\nЗ тому самому порядку, Англійські слова, які утворюються за будь-яку частину : li lib liber liberal ib iber b be ber e er era r a al\nliberal, сформований, змінивши одну літеру англійських слів на основі\nСтворити новий англійські слова з ж пар літер: li ib be er ra al\nЗнайти англійські слова, починаючи з liberal до наступного листа\nАнглійські слова, починаючи з liberal :\nАнглійські слова, які містять liberal :\nАнглійського слова, що закінчуються з liberal :\nЦя сторінка створюється для пояснення значення liberal. Тут ви можете знайти повне визначення liberal англійською мовою та іншими 40 мовами. Перш за все, ви можете прослухати вимови liberal в американській англійській та британській англійській, натиснувши аудіо іконки. Далі ми перераховуємо найпопулярніші веб-визначення liberal. Хоча вони можуть бути не точними, але являють собою найсучасніші пояснення в епоху Інтернету. Крім того, ми перераховуємо інші слова, які мають ті ж значення, що й liberal. Крім синонімів, також перераховані основні Антоніми для liberal. Для докладного списку слів можна натиснути кнопку табуляція, щоб переключатися між синонімами та антоніми. Що ще важливіше, ви побачите вкладку визначень англійською мовою, де DigoPaul.com словник забезпечує точне значення liberal. по-третє, ми перераховуємо інші форми слів liberal: іменник, прикметник, дієслово, і прислівником. По-четверте, ми даємо приклад речення, які містять liberal. Ці речення показують, як можна використовувати Англійське слово liberal в реальному реченні. По-п'яте, щоб допомогти вам краще зрозуміти визначення liberal, ми також представляємо три зображення, щоб проілюструвати, що liberal насправді означає. Нарешті, ми перераховуємо англійські слова, які починаються з liberal, англійські слова, що містять liberal, і англійські слова, які закінчуються на liberal.


Відділ освіти Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради - Пам*ятки для населення на випадок збройного конфлікту та ін.\nПопередження загибелі людей на водних об*єктах\nПам*ятки для батьків з техніки безпеки\nПам*ятка першочергових дій персоналу у разі загрози вчинення терористичних або диверсійних актів\nЯк діяти при виявленні підозрілого предмета ?\nРекомендації для населення щодо запобігання отруєнь чадним газом\nЗаходи безпеки на льоду в зимовий період\nГоловна » Куточок цивільного захисту » Пам'ятки для населення на випадок збройного конфлікту та ін.\n- у разі, коли Ви під час авіаційного нальоту, обстрілу знаходитесь вдома, слід зайняти приміщення, які розташовані подалі від вікон, балконів (коридор, ванна кімната, тощо) і дочекатись закінчення вибухів. Ні в якому разі не можна вибігати з будинків на вулицю, користуватися ліфтом, ховатися під деревами (навіть коли під деревом є зручне для укриття місце). По звершенню нальоту або обстрілу слід обережно залишити будинок. Якщо будинок було зруйновано, або він отримав пошкодження необхідно взяти із собою речі, як при евакуації;\n- у випадку, коли авіаційний удар, обстріл застав Вас на робочому місці, слід діяти за вказівками керівників підприємства, установи, закладу та їх підрозділів, посадових осіб з питань цивільного захисту. Деякі підприємства мають захисні споруди;\n- у разі, коли Ви потрапили під удар авіації чи артилерійський обстріл, знаходячись поза межами будівель, слід лягти на землю по можливості у найбільш заглиблені місця (канави, ритвини тощо), прикрити голову якимись речами або, на крайній випадок, руками і дочекатись закінчення вибухів.\n- непрацездатним особам при перших ознаках військової агресії або за відповідною інформацією органів влади можна залишити місто і виїхати в сільську місцевість до рідних чи знайомих. Також можна виїхати у приміську зону на дачні та садові ділянки, які мають будиночки для проживання. Про свій виїзд та місце подальшого перебування слід повідомити рідних та житлово-експлуатаційні органи (вуличні комітети). При самостійному виїзді взяти речі, які рекомендується брати при оголошенні евакуації, а також відключити в квартирі електрику, газ, воду;\n- у випадку оголошення евакуації діяти згідно Пам’ятки населенню на випадок евакуації.\n- завчасно зробіть запас продуктів харчування і води;\n- при наявності земельної ділянки обладнайте укриття на такій відстані від будинку, яка більша його висоти;\n- уточніть місце, де вам може бути надана медична допомога;\n- якщо розпочалась перестрілка, ляжте на підлогу під вікно або у ванній кімнаті;\n- по квартирі пересувайтесь повзком.\n- негайно ляжте на землю;\n- якщо по вас не стріляють - займіть найближче укриття (канаву, яму), переповзіть під бетонний бордюр;\n- не виходьте з укриття до кінця бою.\n- стояти чи перебігати під обстрілом, ховатися під деревами;\nвалізу (рюкзак) з теплим одягом, постільною білизною, особистими речами і предметами гігієни, гроші, цінності, продукти харчування і воду на 3 доби. Загальна вага не повинна перевищувати 50 кг на одну людину.\n- виконувати усі розпорядження посадових осіб евакуаційних і евакоприймальних органів;\nНайбільш вірогідними цілями терористичних атак є місця масового перебування людей та об’єкти підвищеної небезпеки. Типова зброя терористів – замасковані вибухові пристрої. Отже, з метою попередження вибуху необхідно:\nорганізувати провітрювання приміщення, оскільки продукти вибуху містять отруйні та шкідливі компоненти;\nНа території міста Дніпропетровська розташовано 25 підприємств, які у процесі виробництва використовують небезпечні хімічні речовини. Крім того територія м. Дніпропетровськ потрапляє в зону можливого хімічного ураження у випадку виникнення аварії на ВАТ „ДніпроАзот” (м. Дніпродзержинськ), Аульській хлорпереливній станції (смт. Аули), КП „Запорізький титаномагнієвий комбінат” (м. Запоріжжя) та на залізничних станціях, через які здійснюється перевезення небезпечних хімічних речовин. Найбільш поширеними небезпечними речовинами є хлор та аміак.\n- ураження людей та руйнування будинків і споруд хвилею прориву, яка утворюється у наслідок прориву греблі та має висоту від 2 до 10 м, швидкість руху від 3 до 10 км/год.;\n- затоплення територій шаром води товщиною від 0,5 до 7 – 8 метрів.


Луценко ліквідував Кіровоградську міліцію! Як стало відомо сайту "весь Кіровоград"... - весь Кіровоград - головний інформаційний ресурс регіону\nЛуценко ліквідував Кіровоградську міліцію! Як стало відомо сайту "весь Кіровоград" із джерел у Кіровоградському виконавчому комітеті, міністр внутрішніх справ Юрій Луценко підписав розпорядження про ліквідацію Кіровоградського міського відділу внутрішніх справ. Цікаво, що дане розпорядження підписано саме у той час, коли через економічну кризу значно збільшилася злочинність по всій країні і у Кіровограді зокрема.\nЗа інформацією, наданою сайту "весь Кіровоград" джерелом із міськвиконкому, приміщення, що по вулиці Жовтневої Революції, перебуває на балансі Кіровоградської міськради, а не міністерства внутрішніх справ. Очевидно, що після розформування відділу приміщення, яке є власністю територіальної громади, повернеться у розпорядження міської влади.


Радіохвильове лікування шийки матки Сургітроном у Львові - записатись на прийом\nРадіохвильове лікування шийки матки – це сучасний метод лікування гінекологічних захворювань за допомогою апарату Сургітрон. Він дозволяє швидко позбутися хвороби з мінімальними побічними ефектами.\nПроцедура виконується амбулаторно, і пацієнтка швидко повертається до нормального життя.\nРадіохвильове лікування проводиться строго за показаннями гінеколога. Найчастіше його призначають для лікування ерозії. Також радіохвилі використовують для видалення папілом, кондилом на статевих органах, поліпозу, кіст бартолінієвих залоз тощо.\nПід час процедури може бути виконана біопсія та коагуляція.\nТакий вид лікування має ряд протипоказів:\nпідозри на ракові утворення,\nменструація або маткова кровотеча,\nзапальні процеси статевих органів,\nВищеперелічені протипокази не варто ігнорувати, щоб уникнути негативних наслідків.\nЛікування шийки матки радіохвилями виконується тільки після такого обстеження:\nаналіз крові на сифіліс, гепатити.\nЯкщо у пацієнтки будуть виявлені відхилення в аналізах, то спочатку лікується захворювання, і тільки потім, коли хворобу вилікувано, проводиться процедура. Також за 2-3 тижні не варто відвідувати басейн, лазні, сауни, міняти статевих партнерів і вживати гормональні препарати.\nГінекологи рекомендують проводити радіохвильове лікування на 4-10 день менструального циклу.\nЯк проводиться радіохвильове лікування\nПацієнтка лягає на гінекологічне крісло, лікар вводить вагінальне дзеркало, робить знечулення та за допомогою радіоножа розсікає ерозію. Шар клітин під дією радіохвиль випаровується. Апарат Сургитрон дозволяє проводити розтин тканин максимально точно та малотравматично. Після маніпуляції шви не накладаються.\nПроцедура триває 10-20 хвилин, залежно від розмірів уражених тканин. Зазвичай достатньо одного разу, щоб позбутися гінекологічної патології.\nПеріод відновлення триває близько місяця. Після проведення лікування радіохвильовим методом може виникнути тягнучий біль унизу живота. У таких випадках гінеколог порадить знеболюючі лікарські препарати. Перші 2 дні також можуть бути невеликі кров’яні виділення. Вони пройдуть самі під час загоєння.\nЩоб не виникало ускладнень, упродовж місяця лікарі рекомендують:\nна деякий час відмовитися від статевого життя,\nне відвідувати лазні, сауни та басейни,\nутриматися від інтенсивних силових тренувань,\nне купатися в річках, озерах і інших водоймах,\nне проводити спринцювання,\nЯкщо турбує сильний біль унизу живота, підвищується температура або з’явилась кровотеча, слід обов’язково звернутися до лікаря.\nПереваги радіохвильового лікування шийки матки Сургітроном\nДо переваг такої методики відносять:\nконтроль глибини проникнення радіохвиль,\nвиключається ризик попадання інфекції,\nшвидкий період відновлення,\nвідсутність рубців та ускладнень.\nРадіохвильове лікування шийки матки Сургітроном ефективне і навіть безпечніше за лазерне та хірургічне видалення ерозії. Цей сучасний метод допомагає позбутися захворювання назавжди, не порушуючи функціональність жіночої репродуктивної системи.


З колекції Музею волинської ікони: «Спокуса Ісуса Христа» - 26 Травня 2020 - Музейний простір Волині\nГоловна » 2020 » Травень » 26 » З колекції Музею волинської ікони: «Спокуса Ісуса Христа»\nУ XVIII ст. на Волині нижня частина іконостасів, так звані предели, розписувались на євангельські теми, про що свідчать пам’ятки у храмах, що збереглися до нашого часу. В експозиції Музею волинської ікони демонструється предела з сюжетом «Спокуса Ісуса Христа» початку XVIII ст., що походить з Свято-Троїцької церкви с.Городище Луцького району.\nЗа розповідями євангелістів (Мт. 4, 1-11), (Лк. 4, 1-13), (Мр.1, 12-13) після свого хрещення Святий Дух повів Ісуса Христа у пустелю, щоб на самоті у молитві й посту Він міг підготуватися до Своєї місії. Там підійшов до Нього диявол і трьома звабленнями – голодом, гординею і вірою - почав спокушати Його на гріх, як і будь яку людину.\nУ православному живописі сцени спокуси зустрічаються зрідка. У західному мистецтві цей сюжет був поширений. З трьох спокус художники найчастіше писали першу – епізод з каменями.\nВолинський іконописець змальовує спокусу Ісуса Христа у двох композиціях «Христос у пустелі» та «Спокуса Христа на горі». Ще одна спокуса втілена зображенням храму на задньому плані. На передньому плані намальований Ісус Христос, який стоїть поряд з дияволом. Біля ніг Христа лежить каміння. Христос простягає руку до каменя, який пропонує йому диявол зі словами: «Коли ти син Божий, скажи, щоб каміння це стало хлібами!». Дана цитата з Євангелія від Матвія (гл.4, в.3) та слова «приступив до нього спокусник» написані вгорі ікони. Лик Ісуса Христа видовжений з високим чолом, м’яко підкресленими вилицями, майже прямим чорним волоссям і невеликою бородою. Погляд виразних очей, заглиблений у думки. Синій хітон та червоний гіматій Ісуса розкреслений важкими бганками, як було прийнято в мистецтві бароко. Диявол намальований у повен зріст, як ворог Бога, спокусник і згубник людських душ. Цим підкреслюється наскільки великою була спокуса і сила духу Ісуса Христа у протистоянні дияволу. Щоб акцентувати підступність і хитрість диявола автор малює його у вигляді старця в чернечій рясі, з-під якої виглядає хвіст. Іконописець не випадково намалював диявола на протилежність зображенню святих - зі спини і в профіль. Святі завжди обернуті прямо до глядача або на три чверті для того, щоб віруючий у молитві бачив їх перед собою, зустрічався з ними обличчям до обличчя. Профіль диявола вже перериває безпосереднє спілкування і є початком відсутності. Справа на іконі написана височезна гора з маленькими постатями Ісуса Христа та диявола на вершині. За церковним переданням ця гора знаходиться поблизу Єрихону і називається християнами гора Спокуси. Драматизм подій іконописець підкреслює чорним кольором: свинцеві хмари, чорно-коричнева гора, чорне обрамлення основного зображення. Золото використане тільки у німбі Ісуса Христа.\nІкону відзначає високий рівень виконання. За художньо-стильовими ознаками є всі підстави віднести її до нечисленних збережених творів кола майстрів, які на зламі XVII – XVIII ст. разом з Йовом Кондзелевичем творили на Волині своєрідне малярське середовище.\nКатегорія: Музей волинської ікони | Переглядів: 29 | Додав: volyn-museum | Рейтинг: 0.0/0


Борці Харківщини здобули медалі Кубку України\n13 грудня 2017 | 12:57\nУ Броварах завершились змагання з вільної боротьби серед чоловіків та жінок.\nУчасть у них взяли найсильніші борці країни. За підсумками Кубку на рахунку збірної Харківської області були 1 золота, 1 срібна та 3 бронзові медалі.\nПереможцем Кубку в ваговій категорії до 86кг став Мраз Джафарян. Він успішно дійшов до фіналу, де здолав киянина Степана Томашевського.\nСрібним призером у ваговій категорії до 79кг став харківський борець Адлан Батаєв, який у фіналі поступився Рустаму Дудаєву з Одеської області.\nБронзові медалі в змаганнях серед чоловіків здобули Геворг Абраамян (вагова категорія - до 57кг) та Денис Бороган (вагова категорія - до 61кг).\nУ змаганнях серед жінок на рахунку харківських спортсменок була лише одна бронзова нагорода, яку у ваговій категорії до 59кг виборола Катерина Шакалова. У цій же вазі ще одна харків’янка Карина Заморська посіла четверте місце.\nТеги: спорт вільна боротьба кубок україни медалі


Правила поведінки в метро | КПІ ім. Ігоря Сікорського\nСпеціалісти кафедри охорони праці, промислової та цивільної безпеки спільно із службою охорони праці НТУУ "КПІ" започатковують у поточному році рубрику "Формула безпеки", в якій буде запропоновано читачам газети "Київський політехнік" низку статей, присвячених питанням охорони праці, створенню безпечних умов праці та навчання, безпеці у повсякденному житті, дотриманню основних вимог Закону України "Про охорону праці" керівниками та співробітниками структурних підрозділів університету.\nПопри бурхливий розвиток науки і техніки в різних галузях, основною рушійною силою була і залишається людина, яка створила ці дива, і водночас залишається дуже вразливою щодо різноманітних ризиків у повсякденному житті.\nГоловна мета публікацій з питань безпечної життєдіяльності полягає в тому, щоб акцентувати увагу співробітників та студентів нашого університету на існуючих можливих ризиках, надати поради щодо їх уникнення.\nНа сторінках "КП" ми надаємо можливість виступити фахівцям університету, експертам з охорони праці та безпеки. До роботи над матеріалами рубрики ми залучили і студентів.\nВедучі рубрики А.Пятова та Е.Луцик висловлюють вдячність співробітникам редакції газети "Київський політехнік" за надану можливість щодо публікації статей, присвячених такій важливій проблемі, як безпека життєдіяльності.\nДля більшості киян метрополітен – один із найшвидших та найзручніших видів транспорту для пересування містом. За один робочий день послугами "підземки" користуються приблизно 1,4 мільйона людей. Лінії київського метрополітену з'єднують найважливіші райони міста, даючи можливість швидко та порівняно дешево дістатися до місця роботи або навчання та додому. Чий досвід може допомогти Києву в розв'язанні нинішніх проблем? Які є можливості покращити якість обслуговування та, найголовніше, безпеку пасажирів?\nПо-перше, необхідно дізнатися думку постійних користувачів метро. Кияни загалом задоволені якістю послуг, що надає метрополітен. Але у багатьох також є власні зауваження. Ось деякі з них:\nпродовжити час роботи метрополітену або зробити його цілодобовим;\nвідкрити більше станцій метро на лівому березі Дніпра, оскільки мешканцям таких районів, як Деснянський незручно добиратися до центру міста;\nзапустити нові, більш безпечні вагони із нижчим рівнем шуму;\nбільш місткі вагони, вагони з більшим провітрюванням тощо.\nУ країнах Євросоюзу і навіть на російських станціях було вжито додаткових заходів безпеки для пасажирів. Потяги німецького метрополітену, наприклад, відчиняють свої двері лише якщо натиснути спеціальну кнопку біля них. Це дає змогу пасажирам уникнути затиснення дверима.\nНа усіх станціях паризького метрополітену існують перегородки з розсувними дверима, також обладнаними важелями для відкриття, які відділяють залу очікування від залізничних шляхів і не дають пасажирам впасти на рейки. Це допомогло зменшити кількість нещасних випадків у метрополітені.\nСумний досвід сусідньої Білорусі, де на центральній станції мінського метро було підірвано вибухівку, має стати наукою для українських органів безпеки,\nНа одній лише Сирецько-Печерській лінії потрібно провести укріплення ґрунту, обладнати вагони новою системою реєстрації параметрів руху, реконструювати систему радіозв'язку між станціями та встановити камери відеонагляду.\nРівень шуму у поїздах метрополітену Києва високий. Колеса європейських вагонів спеціально зроблені малошумними, самі вагони звукоізольовані так, що всередині можна спокійно перешіптуватися та слухати музику. Також, німецькі та французькі вагони рухаються без тряски, що було б дуже доречно для Києва.\nКиївським метрополітеном кожен день користується близько 40% пасажирів громадського транспорту. Він помітно знижує завантаженість наземного транспорту, особливо в годину "пік". Саме в годину "пік", особливо на платформах, збирається велика кількість людей. Більше всього людей збирається на краях платформи та біля її середини. Тому окрім повідомлень швидше заходити до вагонів, потрібно додати прохання рівномірно займати платформу.\nКрім того, треба не забувати про Правила поведінки в метро.\nВони такі самі, як і в наземному транспорті, проте є й кілька специфічних правил, що стосуються тільки цього виду транспорту:\nспокійно і обережно входити на ескалатор, намагатися не підштовхувати людей попереду та не робити непотрібних рухів у бік оточуючих;\nякщо біля вас виявилася літня людина, необхідно допомогти їй при вході на ескалатор або у вагон (і при виході з нього);\nне бігти по ескалатору;\nне кидати сміття, монети або інші дрібні предмети, перебуваючи на ескалаторі або у вестибюлі метро, і стежити, щоб цього не робили діти;\nне притискатися до поручнів ескалатора і до дверей вагонів електричок;\nна ескалаторі слід стояти з правого боку;\nвходячи у вестибюль метро і виходячи з нього, притримувати двері.\nДотримуючись цих нескладних правил, ви забезпечите безпеку як свою, так і оточуючих.\nОтже, Київський метрополітен як один з найпопулярніших видів транспорту повинен бути суттєво покращений для зручності та безпеки пасажирів.\nВ.Беляєва, служба охорони праці НТУУ "КПІ", І.Воротягін, ФЕЛ, гр. ДП-92\n"За матеріалами: www.metro.kiev.ua, wikipedia.org, kiev.vgorode.ua


Скільки хворих виявили у Львові та області 19 травня - Львів Vgorode.ua\nСкільки хворих виявили у Львові та області 19 травня. Фото: mediapress.rs\n19 травня 09:17\nCтаном на ранок 19 травня у Львові та на Львівщині за минулу добу лабораторні центри провели 1650 ПЛР-тестів на коронавірус, з яких 239 – позитивні. Серед них Covid-19 виявлили у 136 львів’ян. Читайте новини Львова на VG Львів.\nЗагалом коронавірусну інфекцію на Львівщині вияили у 133661 жителя, 3499 людей померли. На щастя, 121614 пацієнтів одужали. У Львові Covid-19 підтвердили у 65260 людей, з яких 59548 вже одужало і летальних випадків – 1706.\nЗагалом в стаціонарах з пневмоніями перебуває 315 осіб: 287 з них має Covid-19, 33 – у реанімації, 20 людей підключено до апаратів ШВЛ. За останню добу до медзакладів поступило 20 осіб, виписано – 43.\nНагадаємо, працівницю АЗС у місті Дрогобич, що на Львівщині, оштрафували на 17 тисяч гривень за відсутність маски. Операторку заправки WOG виявили без маски на робочому місці.