Пеpевірений рецепт смачних і ситних кабачкових котлет: зверху підсмажена хрустка скоринка, усередині – соковита і м’яка начинка. Знuкають зі стола миттєво – Українці Сьогодні\nYou are here: Home / Рецепти / Пеpевірений рецепт смачних і ситних кабачкових котлет: зверху підсмажена хрустка скоринка, усередині – соковита і м’яка начинка. Знuкають зі стола миттєво\nПеpевірений рецепт смачних і ситних кабачкових котлет: зверху підсмажена хрустка скоринка, усередині – соковита і м’яка начинка. Знuкають зі стола миттєво\nСкажу вам чесно, не спробувати приготувати ці смачнезні котлетки в сезон розпалу кабачків – це просто неприпустимо. Джерело\nРецепт, про який мова піде нижче, сподобається навіть тим, хто не дуже шанує кабачки в інших стравах. Кабачкові котлети або оладки – поживні, ситні і дуже смачні, особливо якщо подавати їх зі сметанним соусом або соусом «Бешамель».\nНе встигнете підсмажити першу партію на сковороді, як готові котлети таємничим чином зникають – хочеться пробувати їх ще і ще! Зверху піджарена хрустка скоринка, усередині – соковита і м’яка серцевина.\n5 ст. л. пшеничного борошна – приблизно\nОчистіть і натріть кабачки на крупній тертці. Для більшої поживності деякі господині додають в кабачкові котлети картоплю, натираючи її на дрібній тертці.\nЦе справа смаку, варіант без картоплі має більш ніжну консистенцію і, звичайно ж, корисніше. Вичавіть з кабачків зайву рідину і трохи посоліть.\nСир натріть на дрібній тертці, зелень дрібно порубати. Для овочевих котлет добре підійдуть кріп, петрушка, зелена цибуля, дрібно натертий корінь селери або нарізана дрібно зелень селери.\nПеремішати натерті сир і кабачок із зеленню, яйцями і борошном. Додайте сіль і перець, приправи за смаком. Тісто вийде середньої консистенції, якщо воно занадто рідке, додайте ще борошна.\nВикладайте кабачкові котлети на добре розігріту сковороду з рослинною олією. Краще робити це столовою ложкою – тісто сильно липне до рук.\nСмажте котлети на середньому вогні до рум’яної скоринки. Можна також спекти їх в духовці, використовуючи силіконові формочки, – варіант для тих, хто не визнає смажену їжу.\nКабачкові котлети дуже смачні ще гарячими з холодним сметанно-часниковим соусом. Свіжа зелень і овочевий салат – чудове доповнення до цього літнього рецепту!


Олександр Квасневський завершив 15-ту зустріч YES\nФакти / Україна / Суспільство / До зустрічі в Ялті – Квасневський завершив 15-ту зустріч YES/ Вересень, 15 в 19:18\nСьогодні, 15 вересня, закінчилась щорічна конференція Ялтинської європейської стратегії.\nГолова наглядової ради YES та екс-президент Польщі Олександр Квасневський виступив із завершальною промовою:\n– Ми провели чудові два дні разом. Цей рік був особливий, бо ми вирішили обговорити більш широкий спектр питань. Список учасників був просто фантастичний. І ми дуже глибоко і широко обговорили питання майбутнього.\nВін підсумував все, про що йшла мова ці три дні та виділив основні чинники майбутнього:\nНайважливіші фактори, які гратимуть вирішальну роль у майбутньому:\nНові технології. У нас буде нова хвиля технологічної революції.\nДемографічний чинник. У 50-му році буде вже не 7, а 12,5 млрд населення Землі. Міграційні потоки будуть більш масштабні. Міграція буде частиною наших буднів.\nЕкономіка. Хвилі популізму та екстремізму сьогодні пов’язані з кризами 2009 року. Нерівність. Безробіття. Розчарування багатьох соціальних груп.\nПолітика. Криза ліберальної демократії.\nТакож, наприкінці розмови він сказав кілька слів про Україну та майбутні вибори:\n– Україна – чарівна країна. Сезон виборів тут вже розпочався. І найкращим свідченням сильної української демократії є те, що ніхто не знає, хто виграє ці вибори.\nНаприкінці промови він висловив сподівання про те, що наступного року зустріч YES пройде в Ялті.\nЧитайте: Боно - спеціальний гість YES 2018 Імпічмент буде чи ні? Прогнози для Трампа на YES Нові лідери зустрілися з Олександром Квасневським на YES\nНагадаємо, 13-15 вересня в Києві проходила щорічна конференція Ялтинська європейська стратегія.\nОпубліковано Вересень, 15 в 19:18\nТеги: YES2018, Олександр Кваснєвський, Форум YES


У центрі Києва розкопали древній палац князя Володимира (ФОТО, ВІДЕО) | Факти\nФакти / Україна / Суспільство / У центрі Києва розкопали древній палац князя Володимира (ФОТО, ВІДЕО)/ Травень, 17 , 2016 в 14:29\nУ центрі Києва розкопали древній палац князя Володимира (ФОТО, ВІДЕО)\nБлизько Десятинної церкви (на розі вул. Володимирської та Андріївського узвозу) відкопали частину палацу князя Володимира періоду Київської Русі.\nЗа інформацією видання, палац був знайдений під час ремонту сходів.\n– Будівельники зняли підпірну стінку, щоб її зміцнити, була знайдена і відкрита частина фундаменту південного палацу, побудованого в кінці Х століття! Він зводився одночасно з Десятинною церквою за князя Володимира. Швидше за все, будівля була двоярусним і побудовано з каменю. Для чого його використовували, точних даних немає, але імовірно – для прийомів гостей та проведення урочистих прийомів високого рівня, тому є велика ймовірність, що там неодноразово бував і князь Володимир, – розповів науковий співробітник інституту археології НАН України Віталій Козюба.\nВін підкреслив, що фундамент палацу – дуже цінний для історії Києва, оскільки об’єкт є найдавнішим кам’яним спорудженням періоду Київської Русі в східній Європі, який можна побачити.\nЧитайте: Євробачення 2016: скільки коштувала поїздка Джамали\nВідзначається, що загальна площа палацу була близько 500 кв. м (довжина стін – 40 на 6 м), але збереглося лише 7 м, з них відкрито для перегляду 5 м. Глибина фундаменту – близько метра.\n– Мерія і Мінкультури знають про відкриття фундаменту, і зараз вирішується питання про можливість його музеєфікувати. Наприклад, частина можна обробити необхідними речовинами, щоб не руйнувався, і помістити його під скло. Це могло б стати дуже цікавим об’єктом для туристів, – продовжив Козюба.\nТакож на об’єкті були знайдені людські кістки.\n– Знайдено 15 окремих фрагментів кісток. Це природно, адже навколо Десятинної церкви в XVII-XVIII століттях було величезне кладовище. Під час дореволюційних розкопок там було знайдено близько 500 поховань, а в 2005-2011 рр. – ще більше сотні, тому це кістки від зруйнованих поховань на цвинтарі, яке було в три яруси, – сказав він.\nМеценат хоче музеєфікувати унікальний палац, а поки чекає висновків археологів та інших фахівців. Вартість музеєфікації поки невідома.\nВлада Києва підтримують цю ініціативу.\n– Фахівці музею історії Десятинної церкви вже розробили концепцію музеєфікації, але ще потрібні експертні висновки від археологів та інших фахівців, а після отримання проектної документації від замовника потрібно ще визначити, у кого на балансі буде цей об’єкт. А поки питання ще не наважився, фундаменти потрібно зберегти від руйнування, – сказали в КМДА.\nНагадаємо, в березні минулого року в Києві на Подолі знайшли залишки стародавнього житла. Це доводить, що наша столиця була розвиненим містом уже в 12 столітті.\nОпубліковано Травень, 17 , 2016 в 14:29


Соціально-історичні умови розвитку культури Галицько-Волинської Русі та її характерні ознаки\nГалицько-Волинська Русь після послаблення й спустошення Київської держави золотоординською навалою стала її політичною та культурною наступницею. Упродовж кількох століть вона залишалася головним резервуаром української державності й культури, виробленої київською добою. Образ "багатого Волиня – красного Галича" зберігся у старовинних літописах, історичних джерелах, народних переказах.\nУже в VІ–VІІ ст. на широких просторах між ріками Горинем та Вепром склалося об'єднання слов’янських племен на чолі з дулібами. У ньому вбачають один із виявів початкового етапу формування державності у східних слов’ян. Однак про подальший розвиток племінних утворень на Волині й у Прикарпатті збереглося небагато відомостей. Не пізніше ніж у X ст. на більшу частину цих земель поширився вплив Київської Русі, а з 981 р. ‒ і Червенські міста й Перемишльська земля остаточно ввійшли до складу Київської держави.\nУ середині XII ст. у Волинському князівств започаткована місцева династія. Її родоначальником став Ізяслав Мстиславович, онук Володимира Мономаха. Місцева династія у Прикарпатті, яке відділилося від Волині в останній чверті XI ст., виникла дещо раніше. Тут утворилося три князівства братів Ростиславичів, онуків Ярослава Мудрого: у Перемишлі князював Рюрик, Звенигороді – Володар, Теребовлі на Поділлі – Василько. Після смерті Рюрика до Перемишля перейшов Володар. Його син Володимирко, об’єднавши Звенигородське, Перемишльське і Теребовльське князівства, обрав стольним градом Галич – місто, розташоване неподалік від впадіння Лукви у Дністер. Галицькому князівствові довелося обстоювати право на існування у кривавих війнах із половцями, Польщею, Угорщиною. Найвищого розквіту воно досягло за сина Володимирка – Ярослава Осмомисла. У залежність від нього потрапили Подністров’я, землі нижньою течією Прута і Дунаю – район Галаца та Бирлада (Берлада). Галицький князь підтримував зв’язки не лише зі сусідами – Польщею, Угорщиною, Візантією та Священною Римською імперією. Він дбав про внутрішній устрій і багатство краю, освіту, успіхи промисловості, торгівлі, був непереможний у боротьбі з ворогом.\nПісля смерті Ярослава Осмомисла 1199 р. Галицьке князівство перейшло у володіння Волинського князя Романа Мстиславовича, внаслідок чого утворилося Галицько-Волинське князівство. Землі, підвладні Великому князеві Роману – жорстокому і сильному, пролягли від Дніпра до Сяну, від Литви до нижнього Подунав’я. Його впливу зазнав і Київ. Зміцнивши авторитет на Русі вдалими походами на половців, Роман втручався й у боротьбу між візантійськими імператорами і папством, що сколихнула тогочасну Європу.\nСмерть Романа стала початком тривалої смути. Галицько-Волинське князівство розпалося на дрібні володіння, загострилися боярські міжусобиці. У внутрішні суперечки боярства з князями втягнулися польські й угорські феодали. Лише після того, як опір бояр було зламано, Данило Романович 1237 р. остаточно укріпився у Галичі, а 1239–1240 рр., напередодні Батиєва нашестя, – й у Києві.\nПісля смерті Данила Галицького (1264 р.) його сини значно розширили свої володіння, приєднавши до них на певний час Люблінську землю та частину Закарпаття. На початку XIV ст. за панування Юрія, онука Данила, всі галицькі й волинські землі знову об’єдналися. Князь та його сини намагалися підтримувати дружні відносини зі західними сусідами. Польський король Владислав Локетек називав Галицько-Волинську Русь “непохитним щитом” християнського світу від “жорстокого й безбожного племені татар”. Однак постійне протистояння Золотій Орді, суперечки між боярством та князями поступово знесилювали державу, і цим скористалися сильніші сусіди. У другій половині XIV ст. галицькі землі захопила Польща, остаточно закріпившись тут 1387 р., а волинські бояри визнали владу литовського князя Любарта Гедиминовича.\nГалицько-Волинська Русь – край переважно землеробський, де населення займалося сільським господарством. Одночасно важливою галуззю було й солеваріння. У Києво-Печерському патерику є свідчення: солеварням Прикарпаття належала вагома роль у постачанні сіллю "руських земель". Уже в ХІІ ст. прикарпатську сіль продавали у Польщі. З Галицько-Волинської Русі вивозили також хліб, віск, хутра, ремісничі вироби.\nГалицько-Волинська Русь була вагомим центром міжнародної торгівлі. Через її територію здавна пролягав другий шлях "з варяг у греки": Балтійське море – Вісла – Дністер – Чорне море. Уздовж нього розташувались великі міста: Галич, Володимир, Дорогочин та ін. Цим шляхом Південно-Західна Русь торгувала з Торном і Данцігом на півночі, а на півдні її торговельні човни плавали від гирла Дністра до Дунаю, де на них завантажували грецькі й інші товари. Вийшовши у Чорне море, судна вирушали або до Візантії, або до Судаку, Чембали (Балаклави), Каламіту (Інкерману), або ж, піднімаючись Дніпром, пливли до Києва. Великі торговельні колонії на Чорному морі – Кафа і Тана – відправляли свої товари цією річковою системою через Білгород до Львова і далі – у Північно-Західну Європу.\nІнтенсивним був і рух торгівлі через Володимир-Волинський Західним Бугом на Литву, Північну Польщу, Магдебург, прибалтійські ганзейські міста. Галич через Угорське королівство мав зв’язки з Далмацією, Північною Італією, Візантією. Через Галич, Володимир-Волинський, Перемишль пролягали торговельні шляхи до найбільших міст Сходу – Багдада, Самарканда і навіть Пекіна.\nКнязі заохочували і підтримували міжнародну торгівлю, розуміючи, що це сприятиме збагаченню їхніх земель. Роман Мстиславич, Данило Романович, Володимир Василькович дозволяли оселятися у своїх містах іноземцям. Скажімо, у Львові у другій половині ХІІІ ст. існували колонії вірмен і німців. Такі колонії були у Володимирі-Волинському, Луцьку, Галичі й інших містах.\nЦя відкритість утверджувала дух толерантності, здатність творчо сприймати нове, іноземне. Тут поруч існували і храми прихильників вірмено-григоріанської церкви, і католицькі костьоли, і православні церкви, й іудейські синагоги.\nВ історії Галицько-Волинської Русі через певні історичні обставини релігійне питання відігравало особливу роль, що своєрідно позначилося на подальшому розвитку культури західноукраїнських земель. Ці землі, котрі межували з традиційно католицькими державами – Польщею, Чехією, Угорщиною, – тісно контактували і зі Західною церквою. У багатьох містах Галицько-Волинської Русі поряд з православними мешкали "латиняни", існували "лядські божниці" (храми). Галицько-Волинський літопис із лояльністю розповідає про католицьку святу Єлизавету – угорську королеву Кінгу. Князь Роман Мстиславович виховувався при Краківському дворі, його дружина, ймовірно, була католичкою. Дружина Данила Романовича – Констанція, також католичка, побудувала у Львові дерев’яний костьол і монастир для ченців-домініканців на місці нинішнього Домініканського костьолу.\nВідомо, що католицькі місіонери активно проповідували на східнослов’янських землях. Один з них ‒Яцек Одровонж, перший польський домініканець, намагався навернути до католицизму князя Данила. Домініканці стали посередниками у тривалих і складних переговорах Папи з князем Данилом, що прагнули створити коаліцію європейських держав. За допомогою цього політичного маневру князь мав намір захистити свої землі від нападів Тевтонського ордену і сформувати загальнохристиянський союз проти татар. У Дрогочині 1254 р. князь прийняв від папських послів королівську корону. Однак невиконання римською курією своєї обіцянки стосовно організації хрестового походу проти татар стало причиною відмови Данила від союзу з Римом.\nУ 1299 р. грек Максим переніс митрополичий уряд з Києва до Володимира-на-Клязьмі, що стало причиною спроб Лева Даниловича створити окрему митрополію у Галичі. На межі 1302–1303 рр., за Юрія Львовича, цю митрополію було затверджено. Виникнення Галицької митрополії, безсумнівно, сприяло піднесенню авторитету Галицько-Волинської Русі не лише в церковному, а й у політичному житті. Галицька митрополія з деякими перервами проіснувала до 1391 або 1401 р.\nБурхливі події, котрі відбувалися у ті часи на багатих землях Галицько-Волинської Русі, відіграли вагому роль у їхньому подальшому історичному розвитку, що позначилося на культурному житті не лише України, а й усього слов’янського світу і Європи загалом.\nСпільність історичної долі сприяла тісним культурним зв’язкам зі сусідніми білоруськими землями. Галицько-Волинська Русь контактувала також із Новгородом. Відомі, наприклад, численні спільні військові походи з новгородцями та факти поселення новгородців у Володимирі-Волинському. Міцні й тривалі відносини Галицько-Волинська Русь мала зі Суздалем. Це засвідчують, зокрема, спільні ознаки в архітектурі Галича та Суздаля.\nТрадиційні культурні зв’язки Галицько-Волинської Русі й з Угорщиною. З історії відомо, що неодноразово з’єднувалися шлюбами їхні правлячі династії. Так, Лев Данилович був одружений із донькою угорського короля Бели ІV.\nБагатовікову історію мають українсько-польські відносини на ниві політичного, економічного й культурного життя. Це в дечому зумовлено спорідненістю походження, мовною близькістю. Водночас вони поставали різними полюсами у розвитку слов’янських культур, оскільки культура Русі розвивалася у руслі східного, а в Польщі – західного християнства.\nГлибини віків сягають і культурні зв’язки України й Італії. Простежуються також усталені українсько-німецькі культурні відносини, про які нагадує, скажімо, побудований німецькими колоністами у Львові готичний костьол Марії Сніжної – одна з нечисленних пам’яток готичного мистецтва в Україні.\nТрадиції культурного спілкування з’єднували Галицько-Волинську Русь і Чехію. Відомо, що при дворі Юрія II було кілька вихідців із Чехії, окремі з них обіймали високі посади. Вихідці ж з України отримували освіту в Карловому університеті, заснованому в Празі 1348 р.\nЗначний внесок у культурний розвиток українських земель зробили й вихідці з Вірменії, серед котрих – талановиті зодчі та живописці. У 1363 р. архітектор Дорінг (Доре, Дорхі) звів Вірменський собор, який поєднав традиції вірменського та давньоукраїнського будівництва. Працьовитістю і неперевершеною майстерністю славились вірменські ремісники: шкірятники, гаптувальники, ювеліри, зброярі.\nМаючи характерні риси української душі й української ментальності, західні українці вирізняються певними особливостями духовного складу. Їхньому аналізу присвятив свою працю “Галичанство” український мислитель Микола Шлемкевич. Згідно з ним, “галичанство” почало формуватись ще в княжі часи. Очевидно, вже тоді землі, котрі слугували своєрідним містком між Заходом і Сходом Європи, поєднували “могутню і прекрасну” стихійність, емоційність, ірраціоналізм, притаманний Сходу, з розумовою дисципліною, тверезістю, раціоналізмом Заходу, який обрав для себе “римську дорогу”.\nРозвиток архітектури та містобудування. Архітектурні традиції західноукраїнських земель мають давню історію. Вони складались упродовж віків на засадах національної культури давніх слов’ян, культурного спілкування з іншими народами Східної та Західної Європи і мусульманського Сходу.\nПро поселення на території Галицько-Волинської Русі можна скласти уявлення на основі матеріалів археологічних розкопок у Володимирі-Волинському, Луцьку, Галичі, Звенигороді, Пліснеську.\nНародна житлова архітектура Галицько-Волинської Русі має багато рис, притаманних усій українській архітектурі. Водночас у ній виявляються місцеві особливості, пов’язані з географічним положенням, родом занять населення.\nЧимало спільного простежуємо в традиціях житлового будівництва рівнинної Галичини, Волині, Поділля. Це переважно рублені з дерева хати, складені вінцями або побудовані каркасним способом, “в слупи”. Хати побілені, криті соломою, зведені на чотири скати, іноді зі ступінчастими перехватами. У плані хати прямокутні, скомпоновані за принципом симетрії. Всередині помешкання розподілено на три частини: сіни, приміщення, яке опалювалось “по-чорному”; “комору” – холодну кімнату. Господарські будівлі найчастіше зводили окремо від хати, у глибині садиби. Навколо хати насипалась “призьба”, що потовщувала стіни знизу майже вдвічі й у такий спосіб зберігала тепло.\nДерев’яні хати у гірській Бойківщині були за розміром більші, мали два-три вікна і дерев’яну галерею, витягнуту вздовж передньої стіни хати. Галерея накривалась винесеною уперед скатною солом’яною стріхою.\nУ бойків трапляється довгий, витягнутий лінійкою до 50 м комплекс будівель із хати, клуні, стайні, хліва під однією солом’яною покрівлею. Саме тому бойківські поселення простягаються уздовж дороги на велику відстань. Якщо бойки поселялися групами, утворюючи села, то гуцули воліли мешкати на власних наділах землі, за кілька кілометрів один від одного. Тому гуцульське житло називали “гражда”.\nОтже, народне зодчество Галицько-Волинської Русі характерне доцільністю, пов’язаною з умовами господарювання, побутом. На ньому позначилась і самобутня естетика, зумовлена народним світоглядом. Вона виявляється, зокрема, у застосуванні певних композиційних прийомів, багатстві декоративного оздоблення. Кожна дерев’яна споруда, більшість знарядь праці та предметів домашнього вжитку, зроблені з дерева, прикрашали художнім різьбленням, орнаментами, котрі були не лише оздобою, а й слугували оберегами.\nКрім невеликих землеробських поселень, навколо яких лежали оброблені землі, пасовища, росли ліси, на території Галицько-Волинської Русі уже в давні часи почали виникати й міста, побудовані за середньовічною традицією. Центр міста становив град – замок, обнесений валами й ровами. Доступ до замку здійснювали зведеними мостами й укріпленими брамами. Посередині града розміщували княжу палату, будинки бояр, церкви, монастирі. У підніжжі замку, так званому підгородді-передмісті, частково укріпленому дерев’яним “острогом”, проживало менш заможне населення. Поза містом простягались садиби знаті. Відомо, що у Перемишлі двір Володимирка розташовувався далеко за містом, на лузі над Сяном; у Галичі двір Судислава також був поза містом.\nДо типових руських міст належав стародавній Пліснеськ. Подібно до інших міст Київської Русі, Пліснеськ складався з дитинця, забудованого хоромами заможної верхівки, та міського посаду, де мешкали ремісники і торговці. На дитинці й посаді виявлено 48 напівземлянок і рештки 34 наземних споруд.\nОкрасою Галицько-Волинської Русі було столичне місто Володимир, яке отримало назву від Володимира Великого. Угорський король Бела IV, відвідавши це місто, зауважив, що такого града він не знайшов би і в німецьких країнах. Оцінюючи стратегічне значення Володимира, хан Бурундай у 1259 р. наказав не лише спалити його стіни, а й розкопати оборонні вали.\nУлюбленим містом Володимира Васильковича був Любомль. Тут він спорудив кам’яну церкву Святого Юрія, прикрасив її іконами, подарував срібний посуд, дорогоцінні тканини, дзвони "чудного гласу", богослужебні книги.\nВеличним містом був Лучеськ – Луцьк, окрасою якого вважався князівський замок, що височів на острові між ріками Стир і Глушець.\nДавню і славну історію має місто Холм – серце Холмщини та Підляшшя. Дехто з дослідників вважає: місто заснував 1237 р. князь Данило, який зробив Холм своєю столицею. Укріплення Холма, побудовані за особливою технологією, були такі міцні, що ординці не могли їх подолати.\nПід час походу Володимира Великого на “ляхи” в 981 р. уперше згадується Перемишль. Він слугував столицею Рюрикові та Володарю Ростиславичам, Володимиркові й Святославу Ігоревичу, мав велике торговельне значення.\nЗ кінця IX ст. існувало місто Галич, яке у Києво-Печерському патерику в зв’язку з подіями 1098 р. Центр міста знаходився на високій горі й укріплювався двома рядами ровів і валів. Тут архітектурою вирізняється комплекс княжих палацових будівель, церква Святого Пантелеймона, соборна церква Успення Пресвятої Богородиці й інші храми.\nДатується 1256 р. початок історії Львова – міста, яке заснував Данило Романович і назвав на честь сина Лева.\nАрхітектурна домінанта багатьох давньоруських міст, як і міст середньовічної Європи, ‒ були замки і храми. Перші храми Київської Русі, вочевидь, були дерев’яними. Такі дерев’яні храми споруджувались у Києві, з дерева збудовано і храм на честь хрестителя Русі в заснованому ним Володимирі-Волинському.\nДерев’яним храмам притаманна невибаглива композиція, вони не мали зовні пишних прикрас – це відповідало вченню християнської церкви про марність зовнішньої краси й істинність краси внутрішньої, духовної віруючого християнина. Естетичний ефект досягався витонченістю зовнішніх обрисів храмів.\nНа жаль, дерев’яна архітектура Галицько-Волинської Русі майже не збереглась. Однак у спорудах пізнішого часу досвідчені мистецтвознавці знаходять елементи, успадковані від тих часів. Фаховість дерев’яного храмового зодчества Галицько-Волинської Русі засвідчує, що у ХVІІ ст. багато майстрів зі західноукраїнських земель працювали у Московській державі. Окремі дослідники вважають: поява “на Москві” дерев’яних ярусних, а згодом і кам’яних ярусних храмів пов’язана із впливами української традиції.\nЗ часів Ярослава Мудрого в Україні розвивалась і мурована храмова архітектура. Зі середини XII ст. формувалася Галицька архітектурна школа. У Галичі й інших містах поширювалась білокам’яна архітектура, майстри якої досягли великої досконалості. Для архітектури Галича була притаманна кам’яна кладка з місцевого вапняку, блискуче опанована галицькими майстрами.\nБлизькість Галича до країн Західної Європи зумовила освоєння певних сформованих там художніх прийомів. Наприклад, у видах споруд і в характері білокам’яного різьблення простежуємо вплив романської архітектури сусідніх країн – Угорщини, Польщі, Моравії, з котрими Галич мав особливо міцні політичні, економічні й культурні відносини. Ці впливи виявилися й у застосуванні в інтер’єрах кольорових вітражів.\nАрхеологічні розкопки ХІХ–ХХ ст., унаслідок котрих виявлені плани кількох храмів і фрагменти їхнього декору, допомагають уявити типи і характер галицької архітектури. Це, зокрема, храм Спаса (1152 р.) поблизу княжого двору, соборна церква Богородиці, церква у с. Крилосі, церква Святого Пантелеймона (1200 р.), пізніше перебудована на костьол Святого Станіслава. Вплив київської традиції позначився на архітектурі Володимира. Найзначнішою його архітектурною пам’яткою є Мстиславів, або Успенський собор (1160 р.), який, за твердженням дослідників, нагадує Кирилівську церкву в Києві. Собор зберігся до нашого часу, хоч його первісний вигляд змінили численні перебудови. Галицький літопис повідомляв про цей храм, а також про зведену Данилом Галицьким у Холмі церкву Іоанна Золотоустого, пошкоджену пожежею 1259 р. Склепіння її, зазначено у літописі, трималося на чотирьох стовпах, зверху прикрашених зображеннями людських голів. Самі склепіння покриті лазур’ю і золотими зірками. Вівтарні вікна мали “римські стекла” – вітражі. Помост храму відлитий з міді й олова, портали дверей складені з білого галицького та зеленого холмського каменю і прикрашені різьбленням “хитреця” Авдія ‒ холмського майстра.\nПерша згадка про львівську церкву Святого Миколая, що постала під горою Будельницею на колишньому Волинському тракті, датована 1292 р. Допускають, що церква була родинною усипальницею князів. Пам’ятка не зберегла первісних форм. Від будівлі XIII ст. залишилася лише нижня частина кам’яних стін і розкриті під штукатуркою у процесі реставрації 1924 р. апсиди, складені з тесаних блоків білого вапняку. Миколаївська церква, хоч і споруджена наприкінці XIII ст., прямих аналогів у давньоруському будівництві не має. В її об’ємно-плановому вирішенні чимало спільного з українськими п’ятикамерними дерев’яними храмами. Це одна з неповторних і самобутніх архітектурних споруд на терені давньої Галичини. (Рис.1).\nРис. 1. Церква св.Миколая у Львові\nЗа князя Лева Даниловича у Львові побудовано й Онуфріївську церкву, яка внаслідок перебудов втратила первісний вигляд. До давньоруського періоду традиційно зараховують також П’ятницьку церкву, костьоли Іоанна Хрестителя й Марії Сніжної. На архітектурі двох останніх помітний вплив готики.\nПоряд з культовою архітектурою у Галицько-Волинській Русі розвивалось і будівництво оборонних споруд. До наших днів збереглися залишки башт, стін, котрі були їхньою складовою частиною. Так, літописець розповідає, що Данило Романович збудував оборонну споруду в Холмі. Після пожежі Холма 1259 р. Данило звів на межах своєї землі не дерев’яні, а кам’яні башти. Дві з них – Белавинська і Стовп’євська – збереглися в руїнах до XX ст. Вони складені з місцевого каменю, стіни ‒ завтовшки 1 м.\nУ 1288 р., за Володимира Васильковича, біля Кременця “городник Олешко” поставив цегляну круглу вежу діаметром 13 м, заввишки 35 м, зі стінами завтовшки близько 1 м.\nСпоруджували й фортеці. До найдавніших належала Кременецька, зведена на неприступній горі. Вона досягає 1328 м над рівнем моря і домінує не лише над ущелиною, де розташоване місто, а й над усією гористою місцевістю. Польський історик ХVІ ст. В.Окольський, згадуючи цю фортецю під 1073 р., зазначає, що вона ніби створена самою природою, і тому полякам не вдалося її захопити. Руські літописи вперше згадують про неї під 1226 р. У 1240 р. Кременець обложили татари, але взяти його не змогли. У 1261 р. князь Василько повинен був, за умовами угоди з татарами, знищити фортецю. До наших часів збереглися тільки залишки фортеці, побудованої на цьому місці в ХVІ ст. поляками. (Рис.2).\nРис. 2. Луцький замок\nНерідко оборонну функцію виконували й феодальні замки. Так, Луцький замок, споруджений князем Любартом-Дмитрієм між 1337 та 1383 рр. на пагорбі, майже повністю омивала річка Малий Глушець. З півдня, куди не доходила річка, проритий рів, і потрапити до замку можна було лише за допомогою підйомного моста. Цей замок називали Великим, або Верхнім. Дещо збоку від нього розташований Малий замок – кам’яна будівля з товстими стінами і вежею поряд.\nВідомо, що у княжому Львові також існувало два замки: Високий – на горі, що височить над містом, і Низький, який стояв на березі Полтви.\nПонад шість століть налічує історія Олеського замку (нині – Бродівський р-н Львівська обл. Уперше його згадують історичні джерела 1327 р. Як засвідчують перекази, городище на узгір’ї серед боліт, на місці котрого згодом постала фортеця-замок, закладене втікачами з Пліснеська, розташованого за 10 км від Олеська. У 1241 р. на Пліснеськ напали загони Батия, знищили його, а населення, рятуючись, подалося в ті місця. Узгір’я, на якому збудовано замок, було основою укріплення. Нижче, по схилу гори, довкола споруджено вал із частоколом, а поза ним – ще одна лінія оборони у вигляді валу з ровом, наповненим водою. На горі височів мур, овальний у плані, близько 130 м за периметром. На рівнині фортецю захищали непрохідні болота (трясовини), утворені річкою Ліберцією. Між зовнішнім і середнім кругами оборони будували різні житлові й господарські споруди.\nОлеський замок, який стояв на межі Волині й Галичини, в середині ХІV ст. опинився на кордоні Литви та Польщі. З цього приводу між цими державами точилася безперервна боротьба, однак майже півстоліття Олеська фортеця була неприступною для польських магнатів.\nУ XII ст. помітним явищем стає міграція українських майстрів на сусідні землі, де вони виконували різні замовлення. Збереглися відомості про перебування галицьких майстрів на теренах Володимир-Суздальського князівства.Через їхнє посередництво здійснювався вплив і західноєвропейських романських традицій, і традицій українського, особливо галицького, зодчества. Вони брали участь у спорудженні храму Покрови-на-Нерлі під Володимиром-на-Клязьмі (1165р.), Дмитрівського собору у Володимирі-Суздальському (1193–1197 рр.) та Георгіївського собору в Юр’єві Польському (1230–1234 рр.).\nЧерез посередництво Галича й Волині культурні впливи Русі поширювались у країнах Центральної та Західної Європи.\nРемесла, декоративне й ужиткове мистецтво.Численні літературні й історичні джерела, матеріали археологічних розкопок, етнографічних експедицій засвідчують високий рівень розвитку ремесел у Галицько-Волинській Русі, існування самобутнього декоративного й ужиткового мистецтва, яке формувалось упродовж віків на західноукраїнських землях. Традиційне ремесло та ужиткове мистецтво збагачувалось досвідченими майстрами, котрі прибували на ці землі з розгромлених татарами східних князівств. На нових місцях вони розвивали художні традиції, що склались у Київській Русі. Значна роль у цьому процесі належить іноземним майстрам, зокрема німцям, полякам, вірменам. Галицько-Волинський літопис під 1258 р. повідомляє: розбудовуючи та прикрашаючи Холм, князь Данило почав закликати прибулих німців, русичів і поляків; почали вони йти удень та вночі, різні майстри тікали від татар, і життя наповнило навколишні міста й села.\nУ найдавнішій міській книзі Львова, датованій 1381 р., згадується чимало професій і прізвищ львівських ремісників. Лише за вісім років, від 1382 р. до 1389 р., сюди вписано ‒ маляр, воскобійник, четверо мельників, мечник, чашник, суконщик, ливарник дзвонів, гончар, лазебник, десятеро кравців, чинбар, троє золотарів, десятеро кушнірів, десятеро каретників, п’ятеро пекарів, двоє седлярів, восьмеро різників, троє пивоварів, троє мулярів, десятеро шевців, десятеро слюсарів, бондар та поясник.\nДавні традиції на всіх руських землях мала художня обробка дерева. Дерево було тут найдоступнішим і застосовувалось у найрізноманітніших галузях виробництва. Вироби з дерева через нестійкість матеріалу не збереглись до наших днів, тому не можна скласти повного уявлення про мистецтво тогочасних різьбярів.\nОсоблива роль належала дереву в сільському побуті. Ще у стародавній Русі повсюдно застосовували дерев’яний посуд. У письмових джерелах згадуються дерев’яні миски, хлібниці, сільниці, ложки й інші побутові речі, а також меблі – лави, ліжко, ларець (скриня), полиця. Старовинні меблі зображали й на тогочасних іконах, мініатюрах, монетах.\nШироко використовувалось дерево і для виготовлення культових речей –хрестів, розп’ять, згодом іконостасів.\nРуські майстри здавна володіли різними техніками прикрашання дерев’яних виробів. Однією з таких прикрас була інкрустація, коли у поверхню виробу врізали пластинки або куски різного матеріалу – деревини інших порід, золота, срібла, перламутру; застосовували також інтарсію – композиції з різноколірної деревини, випалювання. Та найпоширенішим і улюбленим видом художньої обробки деревини було різьблення. Уже з Х–ХІІІ ст. відомо чотири види різьблення по дереву. Це, зокрема, плоске,коли малюнок урізаний, заглиблений у поверхню предмета. Такою технікою виконували геометричні композиції, які складали з трикутників, квадратів, ромбів тощо. Цією технікою й донині віртуозно володіють гуцульські майстри. Використовували також прийом рельєфного різьблення: опуклий візерунок розташовували над поверхнею. Таку техніку застосовували переважно для зображення рослинних та "звіриних" мотивів. Уражає красою ажурне різьблення,коли малюнок наскрізь прорізав гладеньку поверхню, утворюючи ніби мереживо з дерева. Відомим способом різьблення було кругле, або об’ємне:різні предмети або скульптуру створювали за допомогою різця й токарного верстата, відомого на Русі з X ст.\nЯскравою самобутністю славляться вироби яворівських майстрів, мистецтво котрих сягає коренями часів Галицько-Волинської Русі.\nВласні традиції у Галицько-Волинській Русі мало й художнє ливарництво.Поширення ливарництва засвідчує, зокрема, наявність в українській мові низки термінів для позначення різноманітних ливарницьких професій: сницарі; людвісари; конвісари. Ці терміни збереглись подекуди у назвах вулиць старовинних західноукраїнських міст, у прізвищах.\nПро велику майстерність давньоруських зброярів йдеться у “Слові о полку Ігоревім”, де розповідається про "мечі харалужні", котрими були озброєні воїни Романа Мстиславича.\nСлавились фаховістю і ливарники дзвонів. У останні роки існування Галицько-Волинського князівства створена унікальна пам’ятка українського ливарницького мистецтва ХІV ст. – дзвін, відлитий майстром Яковом Скорою для дзвіниці собору Святого Юра у Львові 1341 р.\nЧасто храми прикрашали майстерно відлиті двері. Для храмів ливарники робили також свічники, світильники, хрести, розп’яття, ікони. Часто такі ікони складалися, їх можна було закривати, і з кожного боку вони мали зображення святих. В Олеському замку зберігається одна з найдавніших ікон такого типу – "Благовіщення", датована XI ст. Ця ікона знайдена у с. Бовшів Івано-Франківської області. Майстерно відливали ремісники й маленькі натільні іконки, хрестики або енколпіони – хрестики, всередині котрих містились мощі святих. У Львівському історичному музеї зберігається колекція високохудожніх хрестиків-енколпіонів XIІ ст. (Рис.3).\nРис. 3. Хрести-енколпіони XI ст. зі Звенигорода\nЛиварники виготовляли й предмети, необхідні у державному житті. Відомо, що між 1351 та 1354 рр. місцеві майстри карбували монети, які часто випускали від імені іноземних правителів\nДавніми традиціями характеризується в Галицько-Волинській Русі ювелірне мистецтво.Дорогоцінні метали – золото й срібло – здавна побутували на Русі. Згадки про них нерідко простежуємо на сторінках епічних творів, літописів. "Слово о полку Ігоревім" згадує золоті сідла, золоті шийні ланцюги, золоті стремена, срібні древка для корогв; у билинах описані золоті шапочки, срібні ґудзики. Дорогими металами прикрашали кінську збрую – нашийники, налобники. Галицько-Волинський літопис описує одяг князя Данила, який 1252 р. гостював у короля угорського; кінь під князем був напрочуд гарний, сідло – з паленого золота, стріли й шабля оздоблені золотом і самоцвітами, кожух обшитий золотим мереживом, чоботи – зі зеленого сап’яну, обшиті золотом.\nЗолото, що сяйвом символізувало божественне начало світу, широко застосували у житті церкви та побуті християн. Золоті куполи храмів палаючими свічками здіймались вгору. Золотом покривали різьблені дерев’яні іконостаси, котрі справляють враження водночас і монументальних, і ювелірних художніх витворів. Воно незмінно присутнє в іконі, символізуючи світло фаворське – світло Преображення. Золотом орнаментувались сторінки рукописних книг.\nЗолоті й срібні вироби слугували прикрасою для жінок. Скарби таких прикрас княжої доби знайдено на території західноукраїнських земель, зокрема під час розкопок біля селищ Демидова, Вікторова, Крилоса Івано-Франківської області, Збаража Тернопільської, Сокаля Львівської областей. Супутниками дорогоцінних металів у ювелірних виробах були коштовні камені. На українські землі вони потрапляли зі Сходу через Кафу (Феодосію), Середню Азію, ганзейські міста.\nНадзвичайно популярною була техніка емалі.З ІХ–Х ст. відома техніка виїмчастої,або жолобкової, емалі, назва якої походить від технічної особливості виконання: фарбу накладали у вирізні жолобки на виробах із дорогоцінних металів.\nПриблизно зі середини X ст. розпочалося виробництво складнішої перегород частої емалі. Її виготовляли у такий спосіб: на золоту платівку зі загнутими догори краями шилом наносили пунктир, позначаючи ним контури зображення. За пунктиром напаювали тонкі золоті смуги, проміжки між якими заповнювали емалевим порошком різних кольорів. Після обпалювання порошок розплавлявся і щільно заповнював поверхню між золотими смугами. Відтак виріб полірували, і поверхня набувала дзеркального вигляду, що захищало емаль від окислення й руйнування. Золоті лінії, котрі розмежовували кольори, надавали зображенню чіткого графічного характеру.\nВ музейній колекції Олеського замку зберігаються високохудожні зразки емалей, у тому числі бронзовий енколпіон XI ст., знайдений під час розкопок у Звенигороді. У Галичі відшукали один із шедеврів давньоруського ювелірного мистецтва – золотий колт (підвіску) з арабесковим орнаментом, виведеним емаллю.\nДо улюблених ювелірних технік на Русі належить скань, або філігрань,особливо поширена в ХІ–ХІІІ ст. Відомі два її різновиди – зі щільно зсуканого золотого, срібного або мідного тоненького дроту, сплющеного молотком, викладали узор; використовували розтягнутий дріт, яким викладали орнамент. Дріт закріплювався на поверхні виробу припаюванням.\nНадзвичайної витонченості й краси досягали майстри у техніці зерні, яка полягає у напаюванні на поверхню прикраси (головно колтів) найдрібніших (до 0,04 мм у діаметрі) золотих або срібних кульок-зерен, утворених у процесі проливання через сито розплавленого металу в холодну воду.\nЩе в добу неоліту (V–III тис. до н.е.) на території сучасної України зародилось гончарство. Висока культура ранньослов’янських гончарів стала тією основою, на якій розвинулось мистецтво кераміки Київської та Галицько-Волинської Русі. Найпоширенішим видом керамічної продукції були кухонні горщики. Виготовляли також миски, макітри, глеки, полумиски, черпаки, світильники, рукомийники, скарбнички, іграшки.\nГалицько-Волинська Русь знала чорну, або задимлену, закурену, кераміку. Її корені сягають ІІ тис. до н.е. У Галичині в ХІV–ХVІ ст. осередками чорнодимленої кераміки були Потелич, Сокаль, Яворів, Миколаїв, Городок, Білий Камінь. Нині секрет виготовлення цієї кераміки зберігають майстри з Гавареччини – села між Олеськом і Білим Каменем на Золочівщині Львівської області.\nУ багатьох містах Галицько-Волинської Русі розвивалася будівельна кераміка. Стіни й долівки храмів та помешкань нерідко вистелювали фігурними керамічними плитками, вкритими емалевою поливою жовтого, синього, зеленого, коричневого кольорів. Особливо цікаві зразки таких плиток знайдені під час археологічних розкопок Галича 1940–1941 рр. у князівській частині міста – на Золотому Току. З великим смаком зроблено плитку зі зображенням орла, який, імовірно, був геральдичним знаком Ярослава Осмомисла. Дослідники припускають, що плитка зі Золотого Току прикрашала внутрішні стіни багатої будівлі, можливо, князівського палацу, про який згадує Галицько-Волинський літопис під 1152 та 1230 рр.\nУлюбленим видом декоративно-ужиткового мистецтва в Україні здавна вважалося ткацтво.Ткацькі пряслиця і грузила трипільської культури виявлено під час розкопок у верхньому Подністров’ї, на Східній Волині й на території теперішньої Івано-Франківської, Тернопільської, Рівненської, Львівської областей. На цих землях уже в ІІІ–ІІ тис. до н.е. існували й ткацькі верстати. Серед знахідок ткацького знаряддя X–XІII ст. трапляються залізні пружинні ножиці для стриження овець, ножиці кравецького типу, залізні й кістяні гребені для розчісування прядива, кістяні трубки з дірочками, прикрашені ритим орнаментом, які слугували, ймовірно, для плетення шнурів, штамп-печатка для видавлювання орнаменту на тканинах.\nБагаті археологічні матеріали про ткацтво часів Київської та Галицько-Волинської Русі доповнюють писемні джерела. У літописах Х–ХІІІ ст. простежуємо вказівки щодо виробництва тканин з льону й конопель, згадуваних під назвою “узчина”, “товстина”, “ярич”. З X ст. існують відомості про сукно, з якого шили свити й опанчі. З вовняних тканин називається також серм’яга – грубе сукно натурального кольору вовни, сірячина, з чого шили верхній одяг – сіряки. З готових виробів відомі коци – вовняні, з довгим ворсом тканини, котрі одягали як плащі.\nЗ 907 р. трапляються згадки про побутування ще одного типу ткацьких виробів – килимів. Одним із найдавніших осередків килимарства на Львівщині є селище Глиняни Золочівського району. Глинянські килими, котрі нагадують давні зразки, і нині захоплюють оригінальністю художньої композиції, високою технікою виконання.\nСпецифічним видом давніх тканин були ліжники. Їх згадують як данину вівчарів у Белзькому князівстві.\nРівнинне Волинське Полісся мало найсприятливіші умови для вирощування льону, і саме тут його використовували місцеві ткалі. Полісся славилося незвичайним лляним полотном – серпанком, дуже тонким, прозорим. Для цього вирощували особливі сорти льону з тонким і невисоким стеблом. З добре вичесаного льону пряли нитку завтовшки з волосинку. Слов’янська жінка у прозорому серпанку нагадувала іноземцям, зачарованим її вродою, казкову білосніжну фею.\nНародні майстри виробляли не лише багато різних типів тканин, а й надавали їм своєрідного стилю, завдяки чому руська тканина посіла особливе місце серед тканин інших народів середньовічної Європи. Так, в італійському каталозі тканин XIIІ ст. згадується “руська” тканина. Про неї йдеться і в пізніших джерелах – етнографічних описах, записках іноземних мандрівників і вчених, котрі відвідували Україну. Наприклад, посол Франції Гільбер Ланоа, який 1421 р. побував у Львові, Судовій Вишні, Белзі, Луцьку, Кам’янці, у спогадах називає серед подарунків, одержаних від польського короля і литовського великого князя, “руську постіль” і “руські вишивані рушники”.\nУ багатьох давніх джерелах зберігся опис одягу, який носили русичі. На руських землях існував звичай прикрашати одяг золотим шитвом. Золотошвейництво – це особливий різновид вишивання, улюблене мистецтво українських жінок. На жаль, художні тканини зі зразками давньої вишивки не збереглися – про їхню красу можна судити лише на основі літописних джерел та орнаментики, створеної за її мотивами. Золотошвейництво виявивилося менш підвладним часові. Тонкий срібний, срібно-позолочений або золотий дріт, необхідний для отримання пряденого золота, виготовляли місцеві ювеліри. Золоту чи срібну нитку накладали поверх тканини і прикріплювали у багатьох місцях шовковою ниткою. Золотошвейництво пов’язане з побутом лише вищих верств суспільства, однак воно виникло на основі народного вишивання і нерідко повторювало його мотиви.\nМалярство та скульптура.Яскраву сторінку в розвитку мистецтва західноукраїнських земель становить історія малярства і скульптури, що сягає корінням найдавніших часів.Малярство Галицько-Волинської Русі розвивалось у традиційних для середньовіччя формах станкового (мініатюра, іконопис) і монументального (фрески) живопису.\nСвоєрідним видом малярського мистецтва було прикрашання рукописних книг мініатюрами (ініціалами, заставками та ін.). В історії мистецтва відбилися ознаки, характерні для розвитку давньоруського мистецтва загалом. У ранніх мініатюрах простежуються візантійські впливи, приміром, у характері зображення людей, самій композиції, орнаментальних мотивах. Однак уже з другої половини XI ст. спостерігається звернення митців до місцевої художньої традиції, реалій власного життя. У книгах XI ст. на мініатюрах можна побачити зображення не лише відомих руських князів, а й простих людей. (Рис.4).\nРис. 4 Трірський Псалтир\nОсобливе місце серед книжкового оздоблення доби Київської Русі посідають п’ять мініатюр так званого Кодексу Гертруди (Трірської Псалтирі). Мініатюри Трірської Псалтирі цікаві тим, що містять портретні зображення руського князя Ярополка, його матері та дружини. Вони виконані у другій половині XI ст. як доповнення до латинської Псалтирі, що належала Гертруді, дружині князя Ізяслава, котрий підтримував жваві контакти зі Заходом. Нині ця пам’ятка зберігається у м.Чівідале в Північній Італії.\nВисокий рівень мистецтва мініатюри у Галицько-Волинській Русі засвідчує оздоблення Добрилового євангелія (1164 р.), вирішене у лаконічних, виразних формах, з нахилом до дещо спрощеної інтерпретації образу та композиції, як це притаманно народному мистецтву.\nСтанковий живопис Галицько-Волинської Русі широко представлений і творами іконопису. Кращі зразки увійшли до скарбниці не лише українського, а й усього європейського мистецтва.\nВітчизняне іконописне мистецтво не просто наслідувало візантійські зразки. Від самого початку в ньому виявлялись дві тенденції. Перша пов’язана з уявленням про “даність” християнам ікони, котру розглядали як Божий дар, що прийшов разом з вірою з-за моря. Для прихильників цього погляду характерне наслідування. Проте від часів митрополита Іларіона, який у “Слові про закон і благодать” обстоював право Русі на політичну та церковну незалежність від Візантії, починає виявлятись і друга тенденція – становлення власної іконописної манери. Відомо, що вже на межі ХІ–ХІІ ст. сформувалась Київська іконописна школа.\nВиникали осередки іконописання й на західноукраїнських землях. Серед іконописних пам’яток доби Галицько-Волинської Русі привертають увагу кілька творів, об’єднаних умовною назвою “з кола майстра ікон з Радружа”. Деякі дослідники висловлюють припущення, що осередком, звідки традиції цієї майстерні поширювались на малярів найближчих околиць, міг бути Спаський монастир у Двірцях поблизу Великих Мостів (Львівщина).\nВ іконопису, як і в інших видах давньоруського образотворчого мистецтва, відображено провідні етичні й естетичні норми того часу. Майстри живопису виявляли глибокий інтерес до внутрішнього світу людини, намагаючись його відтворити засобами іконописання. Як "видимий образ невидимого світу" ікона водночас своєрідно пов’язана з реаліями земного життя, його болями, стражданнями та радостями. З цього погляду цікаво простежити певну закономірність поширення іконописних сюжетів у ту чи іншу добу. Скажімо, у ХІІІ–ХІV ст. найпопулярнішими стають образи святих заступників. Такою заступницею часто є Богородиця, зокрема знаменита Луцька Богоматір. Ця ікона, виявлена у 1962 р., нині зберігається у Державному музеї українського народного декоративного мистецтва у Києві.\nНадзвичайно популярними у згаданий період стають ікони Святого Миколая, котрого здавна вважали покровителем і заступником усіх гнаних і убогих.\nТематичною лінією в іконописанні Галицько-Волинської Русі став образ святих мучеників і мучениць – Дмитрія, Фрола й Лавра, Бориса і Гліба. Однак, напевно, найпопулярнішим образом цієї трагічної та героїчної доби був воїн-захисник – Святий Юрій Змієборець. (Рис.5).\nРис. 5 Євангелист Марко. Волинське Євангеліє, XIII ст.; Ікона св. Юрія Змієборця зі с. Станиля (вибрати одне із зображень)\nВідомою пам’яткою ХІV ст. є ікона "Юрій Змієборець" зі с. Станилі поблизу Дрогобича на Львівщині. Тут зображено стрункого юнака на здибленому коні, у панцирі й розвіяному кіноварно-червоному плащі. Списом у високо піднятій правій руці він разить розпластаного крилатого дракона. Лаконічна і строга композиція, стримані кольори на пригашеному вохристому тлі, чіткість силуету, сувора напруженість на обличчі героя, динамізм сюжету – все це підносить зображення до рівня символу перемоги добра над злом, правди над кривдою.\nДо наших днів майже не збереглося творів вітчизняного монументального фрескового живопису, хоч літературні джерела, матеріали археологічних розкопок дають підставу стверджувати: у Галицько-Волинській Русі він також досягнув високого рівня. Як повідомляють літописці, 1160 р. за дорученням Мстислава Ізяславича був розписаний собор у Володимирі-Волинському.\nЄдиний памятник, який дає уявлення про розвиток фрескового живопису на землях колишнього Галицько-Волинського князівства ‒ Вірменський собор у Львові. Саме тут під час реставрації на початку XIX ст. відкрито фрагменти фресок ХІV–ХV ст. Це зображення Іоанна Богослова з Прохором, Христа-Пантократора, а також портрет Акопа (Якова) з Кафи – ктитора, про котрого згадують документи 1363 р.\nУ глибині віків губляться початки української скульптури. Однак з певністю можна стверджувати: скульптура на українських землях існувала й у дохристиянську добу. Саме скульптурними були зображення давніх язичницьких богів. Ще в X ст. Володимир Великий установив такі ідоли "на дворі теремному" в Києві у роки своєї першої релігійної реформи. Але після запровадження християнства кругла скульптура не набула на Русі дальшого розвитку. Натомість достатньо поширеним став рельєф – форма, яка відповідала, з одного боку, східно-християнській концепції декорування храмів, з іншого – віковим традиціям різьблення, що існували на руських землях.\nЯскравим зразком скульптури Галицько-Волинської Русі є шиферний рельєф XIII ст., який зображає Святого Дмитрія. Нині він зберігається у Кам’янець-Подільському історичному музеї.\nНайхарактерніша скульптурна пам’ятка Галицько-Волинської Русі –оздоблення пишного романського порталу церкви Святого Пантелеймона в Галичі. Вирізнялось своєю пишністю й скульптурне оздоблення собору в Холмі, хоча до наших часів воно не збереглось. Судячи з опису, це була типова різьба романського стилю з різнокольорових мармурів – різьба багата, з орнаментальними та фігурними сюжетами. Її створив – “великий хитрець Авдій”.\nРозглядаючи виявлення української традиції в архітектурному мистецтві сусідніх держав, зазначимо, що галицькі майстри поширювали на цих землях і свій досвід скульптурного мистецтва. Вони прикрасили оригінальним кам’яним мереживом храм Покрова на Нерлі під Володимиром-на-Клязьмі, Дмитрівський собор у Володимирі-Суздальському та собор у Юр’єві-Польському. Через посередництво Галича й Волині традиції скульптурного оздоблення архітектурних споруд проникали і в країни Центральної та Західної Європи.\nОсвіта і письменство.Галицько-Волинська Русь зберегла і розвинула традиції освіти і письменства, які склались у період розквіту Київської Русі. Високий рівень освіти на західноукраїнських землях засвідчує те, що тут було поширене знання іноземних мов. Галицько-Волинський літопис містить слова, запозичені з угорської, німецької, литовської мов. Окремі листи і князів, і міщан писали латиною. Так, латиною написаний і датований 1334 р. лист галицько-волинського князя Юрія Тройденовича до великого магістра Тевтонського ордену Людера про намір дотримуватись з ним мирних відносин. Значна частина вищого духовенства походила з Греції. Це також позначилось на мовній багатобарвності Галицько-Волинського князівства. Водночас мовою політики, міжнародної дипломатії була руська мова, яка поширювалась і в сусідніх краях.\nВажливі центри тогочасної освіти – Володимир, де при княжому дворі писався літопис, створювались блискучі зразки лицарської поезії, котрі прославляли подвиги князів; Галич – у ньому на початку XIII ст. жив "премудрий книжник" Тимофій, який походив з Києва. У давній Галич потрапляли історичні й літературні пам’ятки не лише із Києва, а й безпосередньо з Візантії, Болгарії, Чехії. Тут були відомі, наприклад, житіє чеського князя В’ячеслава, візантійські хроніки Іоанна Малали, Георгія Амартола, "Історія іудейської війни" Йосифа Флавія. Славився й Перемишль, місцевий літопис котрого використав у своїй “Хроніці” відомий польський історик Ян Длугош.\nВисокий рівень освіти у Галицько-Волинській Русі підтверджують грамоти, котрі вийшли з князівської канцелярії. Дві з них – грамота Володимира Васильковича 1289 р. та Мстислава Даниловича 1289 р. – збереглись у складі Галицько-Волинського літопису. В оригіналах дійшли до нас також грамоти останніх галицько-волинських князів – Андрія і Лева Юрійовичів 1316–1325 рр. та Юрія ІІ 1325–1339 рр. З боярських грамот відома лише одна – Дмитра Детька, управителя і старости у 1341–1342 рр., з документів – лист громадян Володимира-Волинського 1324 р. Грамоти написані виразним почерком, їхній текст складений за всіма правилами, що регламентували написання документів у добу Середньовіччя. Стиль дипломатичного листування, вироблений у Галицько-Волинській державі, в наступні часи закріпився і у Великому князівстві Литовському.\nТе, що грамотні люди були не лише серед князів і бояр, а й серед ремісників, купців, дружинників, підтверджують клейма літер на глиняному посуді, свинцевих пломбах, які слугували товарними або митними знаками на побутових речах – пряслицях, кістяних ручках ножів. У процесі археологічних розкопок у Звенигороді, Перемишлі, Галичі знайдено бронзові писала – "стилуси" для писання на вощених табличках, котрі застосовували для навчання грамоти у школах.\nПоширенню освіти на руських землях сприяв розвиток шкільництва, започаткований Володимиром Великим. Ще з XI ст. існували церковнопарафіяльні школи на Волині. Джерела засвідчують, що такі школи діяли у Луцьку, Холмі, Овручі. Рівень шкільництва на Волині підтверджує такий факт: князь Святослав, майже через 100 років після запровадження християнства, скерував дружинника Василія на Волинь оглянути місцеві школи й ознайомитись з їхнім станом.\nЗ урахуванням державних потреб у тогочасних школах, окрім письма, читання, арифметики, вивчали іноземні мови, головно грецьку та латинську. Отримували також знання з географії, природознавства, історії. З поширенням письма виникла потреба у перекладачах та укладачах оригінальних місцевих книг і збірників. У зв’язку з цим школи давали учням початкові відомості з риторики, стилістики, теорії літератури. Викладали у школах музику та спів. Навчали старослов’янською мовою.\nЗ розвитком освіти і культури зростала потреба в книгах. Переписування, яким займалися фахові писці, було справою нелегкою, тому й книга коштувала дорого. Старовинні джерела повідомляють, що князь Володимир Василькович за один молитовник заплатив 8 грн, а все село купив за 50. Він і сам переписував книги, давав їм дорогоцінні оправи і розсилав церквам і монастирям. Так, кафедральній церкві у Перемишлі він подарував власноручно переписане Євангеліє, оковане в срібло й прикрашене дорогоцінним камінням. Влинський князь за прикладом Ярослава Мудрого створив і власну книгозбірню, з якої близько 40 книг заповідав церквам.\nЦентром переписування книг був Володимир-Волинський. Саме тут здійснена нова редакція “Кормчої книги” – збірки церковних та світських правових норм, що поширювались в Україні й Білорусі. Книги переписували також в Онуфріївському та Святоюрському монастирях у Львові.\nСеред тогочасних рукописних книг згадується збірник повчань Єфрема Сиріна, списаний Йовом за правління Володимира Васильковича. До пам’яток писемності Галицько-Волинської Русі ХІІ–ХІV ст. належать Христинопільський Апостол Бучацьке, Галицьке, Холмське євангелія, переписані ченцем Васильком при дворі Лева Даниловича. (Рис.6).\nРис. 6 Бучацьке Євангеліє, XII-XIII ст.\nВизначна пам'ятка писемності Галицько-Волинської Русі – Галицько-Волинський літопис. Він ґрунтується на джерелах, котрі засвідчують його зв'язок зі загальною тенденцією світової історіографічної культури Середньовіччя, європейською традицією, а також визначають те, що становить його унікальність.\nЗ-поміж цих джерел передусім назвемо Святе Письмо. У літописі трапляються численні цитати з Біблії, сюжети, взяті з Вічної книги, що дають змогу провести певні паралелі до описуваних подій. Однак цим зв’язок з Біблією не обмежується: саме на Святому Письмі ґрунтується своєрідна “філософія історії” літопису. Історичні факти і події, які він описує, – це не стільки відображення реальності, скільки спроба осмислити її та тлі вічності, одвічного божественного закону, котрий і визначає реальність.\nЗразком для літописця слугували і грецькі хронографи, в тому числі "Хроніки" Іоанна Малали. Використані в літописі також західноєвропейські джерела з історії Литви, Польщі, Пруссії, Угорщини.Літопис містить багато зразків народної творчості. Це насамперед епос: слава Романові, уривки епопеї про Володимира Мономаха, легенда про євшан-зілля, уславленого співця Митусу.\nГалицько-Волинський літопис, як допускають дослідники, укладений за князя Володимира, сина Василька Романовича. Він охоплює майже 90 років – від 1201р. (або 1205 р.) до 1292 р. і композиційно складається з двох частин. У першій описані роки життя Данила від його дитинства до 1255 р. (або 1261р.), другій – події 1262 (?)–1291 рр. Літопис зазнав п’ять редакцій. Його редактори використовували окремі записи, котрі складались у різних містах – Володимирі-Волинському, Пінську, Галичі, Холмі, Любомлі, вводили у нього окремі “повісті”, наприклад, оповідання про битву під Калкою.\nГалицько-Волинський літопис належить до визначних пам’яток нашої вітчизняної історії. Він розповідає, зокрема, про славного князя Романа Мстиславича, який переміг усіх “поган” силою розуму, керуючись Божими заповідями. За словами літописця, він нападав на невірних, мов лев; сердитий був, як рись; нищив їх, мов крокодил; перелітав їхні землі, як орел; хоробрий був, мов тур. Далі йдеться про тяжкі для династії Романовичів десятиріччя, коли малолітні княжичі після смерті Романа залишились під боярською опікою і точилась запекла боротьба за князівський престол. Найкращі сторінки присвячено опису правління князя Данила, його славних перемог, мудрих діянь, спрямованих на благо та процвітання рідної землі. Йдеться про заснування князем численних міст, фортець. Саме з цього літопису, зокрема, став відомий і час заснування Львова – 6767 р. (1256 зановим літочисленням.\n“Повість про Куремсу і Бурундая”, одна зі складових частин літопису, описує напад татарського темника Куремси на Волинь 1256 р. та його наступника Бурундая, який у 1259 р. мав на меті знищити всі укріплення. "Повість про Володимира Васильковича" охоплює події від 1267–1268 до 1289 рр. У ній з великою повагою розповідається про князя – філософа, книжника, покровителя мистецтв, опікуна бідних та знедолених. “Повісті про татарщину” описують побоїще Батиєве, мученицьку смерть у татарському стані чернігівського князя Михайла Всеволодовича.\nНаголосимо: Галицько-Волинський літопис – не лише виклад історичних відомостей. Це й визначна пам’ятка українського "красного письменства". Тонке художнє чуття виявив літописець, котрого зворушила краса легенди про степову траву євшан – полин, чорнобиль. Ось про що розповідає ця легенда. Колись могутній Володимир Мономах переміг половецького хана Отрока і вигнав його до Обезів, за залізні ворота, – на Кавказ, а Сирчан, брат хана, залишився над Доном. Після смерті Володимира відрядив Сирчан до Обезів співця свого Оря і наказав передати: "Володимир помер, вернися, брате, та йди в свою землю”. Але Отрок забув батьківщину і не захотів повертатись. Тоді Орь дав йому понюхати євшану, і на очах молодого хана з’явилися сльози. “Та краще в своїй землі лягти кістьми, ніж на чужині бути славним”, – промовив він. “І прийшов у землю свою, а від нього народився Кончак”, – так закінчується ця поетична легенда, яку М.Ґрушевський назвав чудовою квіткою української поезії. До цієї легенди звертався у своїй поетичній творчості І.Франко, вона покладена в основу балади “Євшан-зілля” одного з родоначальників української модерної поезії М.Вороного.\nІнша легенда літопису – про перемишльського співця Дмитра Митусу, який через гордість відмовився служити князеві Данилу, ще у XIX ст. надихнула українського поета-романтика і визначного громадського діяча М.Костомарова.\nСюжети Галицько-Волинського літопису використовувались у багатьох прозових творах – романах О. Назарука “Осмомисл”, І. Філіпчака “Іванко Берладник”, “Будівничий держави”, С.Пушика “Галицька брама” та ін.\nКультура Галицько-Волинської Русі значно вплинула на весь подальший культурний розвиток України. Вона відіграла істотну роль у збереженні національних традицій у роки, коли Україна, втративши державність, опинилася в становищі колонії й стосовно неї здійснювалась політика національної асиміляції і Польської держави, і Російської імперії. То ж цілком природно, що саме на землях колишньої Галицько-Волинської Русі сформувалась ідеологія національно-культурного відродження Вітчизни, речниками якої стали М.Шашкевич, І.Вагилевич, Я.Головацький – славетна “Руська трійця”, І. Франко, Леся Українка, М.Грушевський та багато їхніх однодумців і сподвижників.


Чоловіче щастя або Антуріум - декоративний вічнозелений чагарник, що відноситься до сімейства Ароїдних. Він має велике листя, квіти, що складаються з довгого качана і суцвіття найрізноманітніших відтінків: від білого до коричневого. Досить часто його використовують в якості домашнього «зеленого» вихованця, інформує UkrMedia.\nНалічується близько 500 різновидів антуріума. Велика їх частина є вихідцями з Південної і Центральної Америки, Південно-Східної Азії і з Африканського континенту. Ореол зростання даних представників флори вельми обширний: високогір'я, савани, тропічні джунглі.\nЗгідно з народними віруваннями і забобонами, антуріум володіє унікальними магічними здібностями - охороняти мир і спокій у родині, зберігати тепло між подружжям, приносити удачу новоспеченому чоловіку та дружині, оберігати від сварок і скандалів. Хороший і добрий знак - подарувати чоловікові (одруженому чи неодруженому) таку квітку. Вона стане справжнім талісманом і буде захищати свого господаря від будь-якого негативу.\nТропічний клімат, в якому зростає чоловіче щастя, є вологим і теплим, тому в домашніх умовах рекомендується створити атмосферу, наближену до природного середовища.\nЗахищайте квітку від різких перепадів стовпчика термометра, сильної посушливої погоди (при ній листя починають жовтіти, в'янути і опадати) і від морозу (адже може загинути коренева система). Оптимальна температурна межа - 15-25 градусів в літній період і 16-20 градусів взимку. Також не рекомендуються «прогулянки» на відкритому балконі або на вулиці, щоб уникнути негативного впливу прямих сонячних променів.\nКращим вважається місцем розташування це західне, східне або південно-східне тепле підвіконня, так як сонце тут світить м'яко і дещо приглушено.\nЯкщо приміщення затінене гілками і стовбурами дерев, то освітлення може бути недостатньо. У цьому випадку використовуйте додаткове джерело світла - люмінесцентні, газорозрядні або світлодіодні лампи. В нічний час в підсвічуванні немає крайньої необхідності.\nВиходець з південних тропічних лісів гостро потребує підвищеної вологості - не нижче 70%. Зволожуйте повітря в приміщенні за допомогою банального пульверизатора, або використовуючи спеціальний електронний пристрій (по можливості). Влітку зрошуємо виключно листя, грунт, закриваючи бутони серветкою або ганчіркою. Взимку така процедура не потрібна - достатньо обприскувати повітря, не торкаючись рослинності. Вода повинна бути по максимуму відстояною або профільтрованою.\nСтежте, щоб грунт не був перенасичений вологою (інакше корінці почнуть гнити). Спочатку визначте необхідність в наступному поливі: підніміть вазон, якщо він легкий, значить пора зволожувати грунт, а, якщо заважкий, то з цим слід почекати. У літню спеку вистачить 1 поливу в 1-1,5 тижні, а восени і взимку - 1-2 рази на місяць. Використовуйте лише теплу воду кімнатної температури, відстояну протягом доби. Рідина, що витекла в піддон, необхідно негайно прибрати.\nПідбирайте більш широку (діаметром 20-30 см), ніж глибоку ємність (не більше 25 см). Антуріум не сильно розростається, тому високе кашпо не знадобиться. Віддавайте перевагу виключно натуральним матеріалам: дереву, склу, необробленій глині або кераміці, так як ці поверхні служать відмінним провідником життєво необхідного кисню.\nГрунтова суміш повинна бути пухкою, пористою, добре пропускати рідину і повітря. Виготовте грунт самостійно або ж придбайте готовий варіант в садовому магазині. В ідеалі в його склад входять:\nподрібнене деревне вугілля;\nДля стимуляції росту періодично підгодовуйте квітку. Влітку, коли розпускаються молоді бутончики, застосовуйте добрива, що містять підвищену кількість фосфору і калію. Виконуйте дану маніпуляцію 1 раз в 3 тижні. Зима - період спокою і відпочинку перед наступним цвітінням, тому підживлення не потрібні.\nПересадка може знадобитися, якщо:\nкоріння повністю заповнили земляний ком і старий вазон став тісним;\nвиснажена ґрунтова суміш;\nспочатку погана якість ґрунту;\nЗдійснюйте повну заміну грунту навесні, так як в цей час представнику флори буде легше адаптуватися до нових умов існування. Підберіть новий горщик. Для молодого паростка він повинен бути на 2-3 см більше попереднього, а для більш зрілого - на 4-5 см ширше. Важлива присутність дренажних і водовідвідних отворів. Підготуйте грунтовий склад. На дно вазона викладіть керамзит або гальку. Злегка присипте землею. Акуратно перемістіть квіткову цибулину і остаточно засипте. В жодному разі не приминають - грунт повинен дихати. Трохи полийте і спушіть. Слідкуйте за станом «зеленого» вихованця.\nВідокремте від дорослої рослини 2-3 стеблових живця завдовжки до 8 см. Підсушіть зріз і поставте в прохолодну воду на 14 днів. Після появи корінців висадіть в живильний грунт. Через місяць антуріум почне показувати перші сходи.\nЗріжте молоді паростки, що ростуть з боків дорослої особини. Також поставте їх у воду на 7-14 днів. Дочекайтеся зародження кореневої системи, пересадити на постійне місце.\nВийміть 1-2 листка. Посадіть їх в окреме кашпо з зволоженим грунтом. Через 1-2 місяці з'являться крихітні паростки.\nКупіть в садівничому магазині пакетик з необхідним насінням. Викладіть їх на змочену в холодній воді марлю. Зверху прикрийте поліетиленовою плівкою. Залиште на 2-3 тижні. Після появи відростків можна переміщати в земляну суміш.\nВи познайомилися з дивною кімнатною рослиною - чоловіче щастя. Догляд за нею не доставить зайвих турбот і проблем. Головне дотримуватися деяких рекомендацій, і тоді квітка буде радувати господарів красивими бутонами довгий час.


Вивчаючи роль певних клітин в запальних процесах, дослідники прийшли до висновку, що підвищене споживання солі є головною причиною збільшення кількості аутоімунних захворювань, таких як розсіяний склероз. Звіт про дослідження опублікував журнал «Nature». Отримані ними дані свідчать про те, що сіль відіграє невідому раніше роль у розвитку аутоімунних захворювань, таких як розсіяний склероз і цукровий діабет 1 типу у людей, генетично схильних.\n«Це не означає, що гени погані. Вся справа в неправильному взаємодії генів і навколишнього середовища», - повідомив доктор Девід Хафлер, професор іммунобіології Єльського університету (Нью-Хейвен, штат Коннектикут, США).\nВже давно відомо, що велике споживання солі підвищує ризик розвитку серцево-судинних захворювань і гіпертонії. Нове дослідження свідчить про те, що дієти з високим вмістом солі провокують розвиток аутоімунних захворювань. «Причина - не тільки у вживанні солі. Нам відомо, що цьому сприяє вітамін D, а також куріння. Дослідження показало, що сіль також є фактором ризику», - сказав доктор Хафлер. - «В якій мірі? Цього ми поки не знаємо», - додав він.\nВивчення зв'язку споживання солі і аутоімунних захворювань Хафлер і його колеги проводили шляхом дослідження мікробіома кишечника 100 здорових людей. Вони констатували, що при відвідуванні ресторанів швидкого харчування більше одного разу на тиждень значно збільшується кількість руйнівних запальних клітин, що виробляються імунною системою у відповідь на травму або вірусну інфекцію. З'ясувалося, що корисні, здавалося б, клітини атакують і здорові тканини.\nДоктор Хафлер поділився цими результатами зі своїми колегами з Гарвардської медичної школи, Гарвардського університету і Массачусетського технологічного інституту, що вивчають фактори, що стимулюють активність аутоімунних клітин, відомих як допоміжні T 17, або клітини Th17.\nКлітини Th17 сприяють розвитку запальних процесів для захисту від патогенних мікроорганізмів. Однак вони також пов'язані з розвитком таких захворювань, як розсіяний склероз, псоріаз, ревматоїдний артрит, хвороба Бехтєрєва. Лікування деяких з них, наприклад, псоріазу, засноване на маніпулюванні функцією Т-клітин.\nВчені збираються продовжувати дослідження в цьому напрямку, щоб знайти способи, які дозволять керувати клітинами Th17 і регулювати їх функції. Зараз вони радять відмовитися від фаст-фуду, а також від продуктів, підданих значній переробці - у них-то якраз і міститься велика кількість солі. За їх словами, «Розвиток аутоімунних хвороб - дуже складний процес, він залежить від багатьох генетичних факторів та умов навколишнього середовища». Насторожує статистика: дорослим рекомендується щодня вживати не більше 6 грамів солі, але насправді її середнє споживання становить 9-12 грамів. При цьому 75% солі надходить в організм разом із звичайними продуктами харчування, такими як хліб.\nОсобливе харчування для гіпертоніків


Кім Кардашьян і Каньє Уест возз'єдналися заради нового проекту, фото | РБК-Україна\nЗнову разом? Інсайдер розповів про возз'єднання Кім Кардашьян і Каньє Уеста\nП'ятниця 08 жовтня 2021 18:33\nКім Кардашьян готується до нового важливого проекту: вона стала ведучою відомого американського шоу Saturday Night Live, яке транслюється на каналі NBC.\nУ своєму блозі теледіва опублікувала серію фото з підготовки до нього, показавши свій оригінальний образ.\nКім одягла на запис облягаючий чорний комбінезон, високі рукавички і ботильйони на підборах. Зверху на спокусливий одяг вона накинула сріблясту сітку, зроблену з ланцюгів. Завершили вбрання вузькі сонцезахисні окуляри. Зірці зробили макіяж з накладними віями і гладку укладку. Виглядала Кім стильно і зухвало. Фанати, як завжди, оцінили образ зірки на вищий бал, засипавши її похвалами. Вони зізнаються, що неймовірно схвильовані очікуванням програми з її участю.\nДо слова, допомагає Кім готуватися до її дебюту не хто інший, як колишній чоловік. Щоб підготувати екс-дружину до нової ролі, Каньє Уест прилетів до Нью-Йорка. За словами інсайдера, він тренує виступ Кардашьян, дає їй поради з приводу монологу і костюмів. І буквально не відходить від неї. Розлучення пари на даний момент відкладене, так що у фанатів з'явилася надія на примирення. Тим більше що недавно екс-подружжя помітили за спільною вечерею.\nЦе тіло! Ірина Шейк у спокусливій сукні з корсетом підірвала мережу\nКім Кардашьян в новому образі (фото: instagram.com/kimkardashian)\nРаніше Кім розговорилася про свою бурхливу юність. Зірка зізналася, що часто здійснювала вчинки, про які зараз шкодує.\nКім Кардашян Канье Уэст Шоу-бізнес Модні тренди


Вечірній Київ :: Відкрити несподіваний Київ: 12 подій тижня\nНа три місяці закриють рух пішохідним мостом на Алеї Героїв Небесної Сотні 8 пляжів Києва отримали Блакитний прапор, а решта готові до активного сезону «Пробіг під каштанами»: у Києві вперше бігтимуть із собаками У столичному парку влаштують джазове свято Вуличні розваги: чому ростуть ціни на атракціони На вихідні центр Києва перекриють: які вулиці будуть без транспорту На Київському балу танцюватимуть сальсу та українську польку У столиці розіграють «Кубок мера Києва – 2019» з міні-футболу Усі міські сервіси в одному телефоні: презентували додаток Kyiv Smart City Space «запалить» Контрактову площу\nВідкрити несподіваний Київ: 12 подій тижня\nКИЇВ В МИСТЕЦТВІ\nПерсональна виставка живопису Анатолія Постоюка, яка відкривається 11 березня - це освідчення у коханні рідному Києву, його історії та сьогоденню. Виставка триватиме до 20 березня.\nКоли: відкриття 11 березня о 17.30, щодня з 11.00 до 19.00, в суботу до 18.00, неділя - вихідний\nВідкриття виставки Сергія Рістенка: Київ. Геометрія висоти\nСергій Рістенко займається фотографією з 2001-го року. Останні роки спеціалізується на зйомках з дрону, один з улюблених напрямків в фото з дрону - пошук геометрії та ритму в кадрі.\n- Перше, що мене надихає при зйомці з дрону - це абсолютно новий погляд на звичні речі й місця, на які ми щодня споглядаємо знизу. Надаю перевагу зйомкам у режимному часі, коли світло якнайкраще підкреслює красу Києва. Однак крім епічних панорамних кадрів Києва, мені подобається шукати красу та геометрію в буденних речах: діти, які з'їжджають з засніженої гірки або машина, яка їде дорогою. Моє власне правило при зйомці - бачити красу у всьому й всюди, головне під яким кутом дивитися!, – говорить він.\nКоли: 14 березня о 19.00\nДе: It's NOT the LOUVR gallery bar, вул. Вячеслава Липинського, 4\nКИЇВ В КНИЖКАХ\nПрезентація книги "Нариси про Оболонь:від давнини до наших днів"\nАвтор - журналіст, краєзнавець, педагог Кухарський Володимир Петрович - презентує видання та розкаже про свої дослідження.\nКоли: 13 березня о 17.30\nДе: ЦПРБ ім. О.С. Пушкіна, просп. Оболонський, 16\nАдреси видатних киян\nУ цій лекції від Кирила Степанця ми згадаємо видатних киян – акторів, письменників, митців, співаків, архітекторів, поетів та правозахисників, що проживали на теренах нашого міста як все життя так й лічені дні, але так чи інакше залишили тут свій слід. Ми охоплюємо без сумніву самий буремний період нашої історії – ХХ сторіччя. Адреси видатних киян, ті що збереглися, з меморіальними табличками й без – ми згадаємо багатьох.\nКоли: 11 березня о 19.00\nАрхітектура КПІ. Та сама лекція\nЧого ж ми не знаємо про КПІ? Корпуси інституту добре відомі, їх можна досить легко впізнати. Дехто порівнює архітектуру КПІ з Сорбонною, інші - з Оксфордом. Але основна увага приділяється корпусам імперському періоду, натомість радянський період залишається в тіні. Але інститут невпинно розбудовувася, зводили нові корпуси та гуртожитки. КПІ розшірювався під час першої та другої п'ятирічки, в повоєнні роки та особливо - в 1970-ті-1980-ті. Хто його будував та проектував? Які організації були з цим пов'язані? Для широкої аудиторії це і сьогодні залишається білою плямою. Лектор - Семен Широчин, дослідник архітектури Києва радянського періоду.\nКоли: 11 березня о 19.30\nЇх було п'ятеро і вони вважали себе киянами. Вони хотіли зробити світ кращим, а мистецтво досконалішим. Їх називали Лебедями, і саме ці птахи, що ринуть у небесну височінь, прикрашають меморіальну дошку на будинку в самому центрі Києва, і це єдиний будинок, присвячений київським неокласикам. Кохання і зрада, мужність і легкодухість, легенди і бувальщина – все про київське життя представників «Розстріляного відродження» (Микола Зеров, Михайло Драй-Хмара, Освальд Бургардт, Павло Филипович, Віктор Петров) розкаже Алла Бондаренко.\nКоли: 16 березня о 12.00\nВартість: 180 грн, реєстрація обов`язкова\nВалерій Лисенко - києвознавець, один із кращих екскурсоводів міста, що спеціалізується на маловідомих об’єктах Києва, - проведе довкола Майдану. Верхнє місто у Києві утворилося близько тисячі років тому на перетині древніх шляхів, і його контури досі можна розгледіти. На зустрічі згадають історії стародавніх вуличок, дивовижних будинків, потайних двориків і чудових людей: Тараса Шевченка, Миколу Лєскова, Олександра Мурашка, Олексія Каплера, Семена Айзенштейна, Ролана Бикова і багатьох інших.\nЛекція завсектору археології Національного Києво-Печерського заповідника, канд. іст. наук Сергія Тараненка. За більш ніж сторічний період проведення археологічних досліджень на території Києво-Печерського монастиря отримано потужний масив даних, який характеризує як базове давньоруське архітектурне ядро Лаври, так і чисельні археологічні об’єкти подальших періодів. Вся територія Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника є складною багатошаровою пам’яткою, до складу якої входять об’єкти різної культурно-хронологічної приналежності (від енеоліту до новітнього часу), різнобічного функціонального призначення (сакральні, побутові, виробничі, оборонні, інженерно-технічні споруди тощо) і, відповідно, різної історико-культурної значимості.\nДе: Археологічний музей ІА НАНУ, вул. Богдана Хмельницького, 15, цокольний поверх Природничого музею\nКураторська екскурсія Семена Широчина\nХрещатик зазнав руйнувань під час Другої світової війни, проте значну кількість будинків можна було зберегти. Замість цього було прийнято рішення про повну відбудову і проведено архітектурний конкурс, що зібрав понад два десятки учасників не тільки з Києва, а й з інших міст Радянського Союзу. В експозиції представлено більшість уцілілих оригінальних робіт конкурсу. Вперше одночасно експонуються конкурсні роботи 1 та 2 туру, частина з яких досі не виставлялася. Якою могла б бути головна вулиця столиці, якби задуми учасників конкурсу були втілені у життя? Про це та багато іншого розповість куратор виставки Cемен Широчин.\nДе: виставкові зали «Хлібні» Національного заповідника «Софія Київська», вул. Володимирська, вул. Володимирська, 24\nВартість екскурсії (включно з входом): 60 грн, ; для школярів, студентів і пенсіонерів України — 25 грн.\nЛегенда про Київ. Як працювати з правдивими міфами\nМова піде про гідроніми та останню річку. Про межу, митницю, могилу, перевіз, перехрестя та всяку топографію. Поговорять про те, хто б міг видумати вперше Міф нашого міста. А ще про те, звідки тут взялася дюжина богів, із помилками в документах. Ще поговорять про наші священні сади на горах, єдине незмінне впродовж тисячоліть. Ну й про розвиток міфу міста буде мова – про вічну гру з мешканцем-читачем, та часом.\nКоли: 17 березня о 13.00\nДе: Бар Pirogъ, вул.Владимирська, 14\nКИЇВ ДРУЖНІЙ ДО БАТЬКІВ І МАЛЮКІВ\nЖінки, які змінюють Київ: Ольга Мирцало\nУ вас буде можливість поспілкуватися з Ольгою Мирцало, засновницею спільноти Київ дружній до батьків і малюків. Активістки та активісти спільноти протидіють соціальній ізоляції батьків з малюками та спонукають батьків до посилилення активізму з метою протидії дискримінації та перетворення простору у дружній до батьків і малюків.\nСеред успіхів спільноти:\n- Кіно 0+ - кіно для батьків з малюками\n- Культурний декрет – екскурсії у музеї з малюками\n- На екскурсію з малюком (весна-осінь)\n- На бранч з малюком (осінь-зима)\n- Мапа місць дружніх до батьків і малюків\n- Обмін речами\nДе: Кінотеатр «Жовтень», вул. Констянтинівська, 26\nНагадаємо, на безплатні лекції і танці запрошують киян поважного віку


Написання | AVALON Linguistic\nНаписання – метод представлення усної\nмови у візуальній або тактильній формі,\nінструмент для читання мови\nНаписання в контексті лінгвістики – система знаків, її функцій та вживань\nПисьмова форма є однією з форм людського спілкування, яка використовує набори символів і ті ж структури в лінгвістичній системі, як мова, такі, як лексика, граматика та семантика, а також система пунктуації й цифр. Ці множини видимих ознак умовно пов’язані з певним структурним рівнем мови.\nЦе визначення підкреслює той факт, що написання – це в принципі представлення мови, а не безпосереднє представлення думки, а також той факт, що розмовна мова має низку рівнів структури, включно речення та слова, склади та фонеми, будь-який із яких система запису може «зображати» або представляти. Дійсно, історія письма частково є питанням відкриття та представлення цих структурних рівнів розмовної мови в спробі побудувати загальну та ефективну систему письма, яка може виконувати цілу низку суспільно цінних функцій. Грамотність – це питання компетенції системи письма та спеціалізованих функцій, які письмова мова виконує в певному суспільстві.\nНаписання як система знаків\nМови є системами символів, а написання є системою символізації цих символів. Написання – це те, що робить мову видимою. Хоча мовлення є миттєвим, написання є конкретним і, у порівнянні, постійним. Як мовлення, так і написання залежать від базових структур мови. Отже, письмово зазвичай не може прочитати хтось незнайомий із лінгвістичною структурою за усної форми мовлення. Але письмово це не просто транскрипція мови. Написання часто припускає використання спеціальних форм лінгвістики, таких, як ті, що беруть участь у літературних і наукових роботах, які не будуть зроблені усно. Вчені припускають, що написання пов’язане безпосередньо з мовою, але не обов’язково безпосередньо до мовлення. Отже, розмовна та письмова мова може розвиватися дещо відмінними формами й функціями.\nМова має два первинних рівні структури, яку французький лінгвіст Андре Мартінет назвав «подвійною артикуляцією» мови: сенсові структури, з одного боку, і звукові структури з іншого. Дійсно, лінгвісти визначають граматику як систему для зображення звуку й змісту, тобто встановлення системи відносин між ними.\nСистеми письма, отже, поділяються на два великі загальні класи: ті, які ґрунтуються на певному аспекті структури значень, наприклад, слові чи морфемі (основна лінгвістична одиниця системи значень, з однією чи кількома морфемами, що складають слово), і ті, які базуються на деякому аспекті звукової системи, наприклад, склад або фонема (основна лінгвістична одиниця звукової системи, є мінімальною, контрастною звуковою одиницею, що відрізняє одне висловлювання від іншого).\nЯк правило, вважається, що алфавіт є ідеальною системою письма, яка представляє відносно оптимальні рішення великого та унікального набору обмежень, таких, як структура мови, яка представлена, та функції, які виконує система. Отже, хоча є відмінності між мовленням та письмом та між різними формами письма, ці відмінності різняться за своєю дією та значенням від мови до мови та від суспільства до суспільства.\nЦе той факт, що написання є виразом мови, а не просто способом розшифровки мови, що надає написанню, і, отже, письмової мови й грамотності, його спеціальні властивості.\nНаписання є всюдисущим у повсякденному житті та є основним для сучасного грамотного суспільства.\nПереваги та соціальні наслідки використання письмового на відміну від усних форм спілкування надають написанню його концептуальної значущості та переваги.\nХоча грамотність насправді не є необхідною умовою раціональності й цивілізації, письмові системи були винайдені, щоби служити більш комунікативним та архівним функціям. Було відзначено, що писемність швидко й широко витісняє вже сучасні усні традиції.\nДля того, щоби писемність мала характер комунікації, знаки повинні бути умовно визначені так, щоби їх зміст був зрозумілим іншими читачами. Така система може бути обмежена невеликим набором знайомих повідомлень, які можуть бути прочитані обмеженим колом оточення. Однак, для запису системи для обслуговування архівної функції, вона потребує більше й має бути достатньо умовно визначеною, щоби дозволити декодування і тлумачення читачами, які можуть нічого не знати про письменника або повідомлення. Це можливо тільки з розвитком явних систем писемності, здатних представляти нюанси, що передаються мовленням, писемність може бути використана як в архівах, так і в спілкуванні.\nСистема письма, яку технічно називають сценарієм чи орфографією, складається із набору видимих позначок, форм чи структур, які називаються символами чи графіками, які пов’язані з якоюсь структурою мовної системи.\nУ всіх мовах, якими обслуговується AVALON, символ представляє фонему, а орфографію називають алфавітною системою письма.\nВинахід пристроїв для представлення мови нерозривно пов’язаний із питаннями грамотності, тобто з питаннями того, хто може використовувати скрипт і для чого він може бути використаний. Компетентність із письмовою мовою, як у читанні, так і в письмовій формі, відома як грамотність. Для використання скриптів для широкого спектра дещо спеціалізованих функцій потрібен високий рівень грамотності. Коли велика кількість людей у суспільстві є компетентними у використанні письмової мови для виконання цих функцій, усе суспільство може називатися грамотним суспільством.\nВодночас використання писемності зображає багато соціальних, політичних і релігійних чинників, і тому визначається не тільки правописом, два аспекти написання шрифтів є важливими для розуміння зростання грамотності: навчання і виразність. Здатність запам’ятовувати означає легкість, з якою може бути освоєний шрифт, і термін виразної сили стосується ресурсів сценарію для однозначного вираження повного спектра значень, доступних усною мовою. Ці два виміри обернено пов’язані один з одним.\nАлфавітні та приголосні системи письма можуть виражати по суті всі лексичні та граматичні значення в мові (тільки не інтонацію) і, отже, дуже придатні для вираження оригінальних значень. Вони є ідеальним середовищем для юридичних, наукових, технічних та літературних текстів, які повинні читати однаково читачами, розповсюдженими як у часі, так і в просторі. Деякі вчені вважають, що високий ступінь грамотності на Заході є наслідком оптимальності алфавіту при врівноваженні двох вимірів навчальної здатності та виразності. Вважається, що підвищення рівня грамотності та зниження «усності» в пізньому середньовіччі були основними для культурного розквіту, відомого як Відродження.\nПисемність дозволяє широко поширювати та зберігати точно повторювані тексти виступів. Це дозволяє читачам сканувати текст уперед і назад, і вчитися, порівнювати й інтерпретувати на дозвіллі. Це дозволяє авторам обмірковувати вибір слів і будувати списки, таблиці, рецепти й індекси. Це сприяє розвитку об’єктивування відчуття часу, сприйняття лінійної концепції простору. Вона відокремлює послання від автора і від контексту, у якому воно було написане, тим самим універсалізації значення мови. Це дозволяє створювати нові форми вербальної структури, такі як силогізм, і чисельні структури, такі, як таблиця множення. Коли писемність стає переважною інституційною та архівною формою, вона сприяє заміні міфу історією й заміні магії скепсисом і наукою. Написання дозволило розробити широкі правові, адміністративні та бухгалтерські системи, які ґрунтуються на чітких правилах та процедурах. Писемність замінила персональний менеджмент письмовою формою правління з письмовим законодавством і анонімними адміністративними процедурами. Крім того, це перетворило письменників із переписувачів на авторів і тим самим сприяло визнанню важливості думок людей і, отже, розвитку індивідуалізму.\nУ той час, як мовлення вивчається цілком незалежно від того, чи його викладають чи ні, грамотність значною мірою залежить від викладання. Хоча шкільна освіта має вирішальне значення для розвитку грамотності, вона сама по собі не є достатньою. Здається, що грамотність вважається простою здатністю читати й писати. Таке мислення частково є наслідком наївного припущення, що алфавітна грамотність є справою просто декодування графіки на звуки й навпаки. Насправді, грамотність, хоча і має в собі компетентність у читанні, написанні, так і тлумачення текстів різних сортів. Вона охоплює як навички з декодування й надвисокий рівень розуміння і тлумачення. Ці вищі рівні залежать від знань як зі спеціалізованих застосувань мови, так і зі спеціалізованих галузей знань.\nГрамотність не пов’язана виключно з письмом: Так, як можна писати в основному усному стилі, так можна говорити в манері, характерній для писемної мови. Грамотність дає можливість розмовляти письмовою мовою.\nТут коло закривається: написання робить мову видимою й дає можливість її читати. Через грамотність писемності можна говорити письмовою мовою.\nРезультат написання називається текстом, і ми працюємо в таких основних категоріях професійного написання. Як ваш автор слів, ми можемо написати добре осмислені тексти для підвищення вашого спілкування у всіх сферах життя.\n“Ви можете зробити будь-що, написавши“ (К. С. Льюїс)\nПрофесійні письмові послуги AVALON:\nЮридичне & Академічне Написання | Бізнес-Написання | Рерайтинг | Копірайтинг | Креативне Написання | Журналістські Написання


Що таке нейтралізм |ЯкПросто\nКожен живий організм в природних умовах живе не ізольовано, його оточує багато інших представників живої природи, і всі вони взаємодіють один з одним. Взаємодії між організмами, а також вплив їх на умови життя являють собою сукупність біотичних факторів середовища — нейтралізм.\nЕкосистема є необхідною умовою існування живих істот. Адже запаси біогенних елементів небезмежні, і тільки система круговороту може надати цим запасам властивість нескінченності, яке необхідно для продовження життя. Живі організми поселяються не випадково один з одним, а утворюють спільноти, які пристосовані до спільної проживання. Серед усього величезного розмаїття всіх взаємозв’язків живих істот можна виділити певні типи відносин, які мають багато спільного у організмів різних систематичних груп. По тому, як вони діють на організм, всі групи можна розділити на негативні, позитивні і нейтральні. Серед усього величезного розмаїття взаємних зв’язків живих істот можна виділити такі типи відносин: симбіоз, нейтралізм, антібіоз.


20 Березня 2014 16:56\nЮлія Тимошенко балотуватиметься в президенти, це рішення остаточне. Про це Тимошенко заявила сьогодні на засіданні фракції соратникам, - повідомляє TVI.\nПро висунення буде заявлено на з'їзді партії "Батьківщина", який відбудеться незабаром. Нині триває партійна нарада в більш вузькому колі для обговорення тактики та стратегії ведення передвиборної кампанії.\nЯк повідомляє «Українська правда», фракція «Батьківщина» не дуже зраділа наміру Тимошенко йти у президенти.\nУ четвер на засідання фракції мало розглядатися питання про висування Юлії Тимошенко єдиним кандидатом від усіх партій, що входять у фракцію.\nОднак низка депутатів не підтримують цю ідею. Вони воліють, щоб Тимошенко балотувалась від партії "Батьківщина".\nЗі слів співрозмовника, питання висування Тимошенко як єдиного кандидата від партій фракції у четвер вирішили не розглядати.\nОднак, після засідання у парламенті верхівка "Батьківщини" попрямувала в офіс партії на Турівській, щоб провести засідання обмеженим складом.\nАнтон Показати IP 20 Березня 2014 17:00\nО-о-о-о, яка несподіванка......Хто би сумнівався. Хоче свою тендітну і хворобливу ручку накласти на транші МВФу накласти, та доприхватизувати те, що ще погано лежить?????????? А х..рен тобі, і БЮТу теж. Як нас тільки не дурили, все ж маю надію що ми порозумнішали трохи.\nТарас до Антон Показати IP 20 Березня 2014 22:13\nНіякої совісті, до влади любою ціною, вже раз повірили, в результаті одні борги і найдорожщий в світі газ, господи відгороди Україну від цих хапуг губошльопів\nВсезнайко Показати IP 20 Березня 2014 17:02\nЩе не все докрала?\nАнонім Показати IP 20 Березня 2014 17:03\nтолько не ведьма!!!!!!!!!\nЛучанка Показати IP 20 Березня 2014 17:03\nЯк, скажіть знову повірити, Тимошенко? Не вірю мільйонерам, які ВИЛІЗЛИ з ГАЗОВОЇ ТРУБИ, тобто крали і брехали. Юля Капітельман вичерпала ліміт довіри. Нехай тихо йде на ПЕНСІЮ. А БЮТівцям не заздрю, ЗАБРЕХАЛИСЯ!\nл Показати IP 20 Березня 2014 17:06\nЗдорова??????? Як в тюрьмі сидіти хвора, як вбивали на майдані то цим оздоровлювалась, і бац - президент!\nлучани Показати IP 20 Березня 2014 17:36\nБуде Майдан 3.\nАнонім до лучани Показати IP 20 Березня 2014 17:45\nбуде... послухай психолога ... радує те що революціонери довго не живуть https://www.youtube.com/watch?v=mtXZPxLdujQ\nгромада Показати IP 20 Березня 2014 19:26\nХочеться вірити, що у Волинян вистачить розуму і мудрості не голосувати за НЕЇ і не піддаватись на адмінресурс, який будуть застусовувати Пустовіт і його призначенці в ОДА і РДА! Бо зараз не економіка, не турбота про людей, стариків-пенсіонерів, бюджетників, студентів, дітей...буде головним у "цієї" влади, а просування на посаду СВОЄЇ "керовниці"!!!\nВалера Показати IP 20 Березня 2014 19:37\nДжулія Показати IP 20 Березня 2014 20:05\nВважаю, що має бути єдиний кандидат від опозиції.\nІв до Джулія Показати IP 20 Березня 2014 22:47\nОпозиції вже нема, вже "влада"і у них інші наміри!:)\nТарас до Джулія Показати IP 20 Березня 2014 23:01\nЮлі необхідно наздогнати втрачене і вона десь мала інтереси українців, її подвійна мораль дала українцям тільки борги і найдорожчий в світі газ\nПатріот до Джулія Показати IP 21 Березня 2014 07:56\nА хто опозиція? ПР?\nрозум Показати IP 20 Березня 2014 20:25\nЩе не вмерла Україна, але, якщо Юля знову буде при владі, то вмре остаточно. Люди, схаменіться!!!\nРита до розум Показати IP 20 Березня 2014 20:52\nПросто надіюся, що волиняни голосуватимуть з тобою, тобто з розумом, і люди не допустять цю недавно (чи давно) хвору жінка до влади. Один "збирав" золото та раритети, а ця гроші країни знову буде тратити на себе ЛЮБІМУЮ\nЕврейська ПРАВДА Показати IP 20 Березня 2014 20:29\nNew York Times: Тимошенко важко буде позбутися іміджу пов’язаності з корумпованою олігархічною системою, «вона водночас і героїня, і лиходійка, одна з тих, хто розбудовував прогнилу українську політику.\nУкраїнець Показати IP 20 Березня 2014 22:26\nУкраїнці заявили, що тимошенка йде нах.\nУкраїнка до Українець Показати IP 20 Березня 2014 22:50\nА люди іншого віросповідання так не думають і хочуть керувати і далі грабувати Україну!!!\nНік Показати IP 20 Березня 2014 22:58\nДля початку, партію Батьківщина справедливо буде називати - Родина. Партія Свобода - тепер Руська Свобода. Партія Удар - Удар по своїм. А Юля хай сидить далі у хорошій компанії, з Герман, Вітренко, Королевською та Богословською. Вся біда українців, що ними керують не українці.\nЛучанин Показати IP 21 Березня 2014 04:00\nОкупацію частини України Путін розпочав з допомогою Тимошенко\nПатріот Показати IP 21 Березня 2014 08:05\nЗ таким діагнозом, як у Юлі, потрібно лікуватись тільки в Німеччині. І відразу скачіть на високі підбори.\nюлі Показати IP 21 Березня 2014 12:42\nЗадовбала ти вже своєю клоунадою, актриса згорілого театру.


Про нас очима засобів масової інформації - Часть 4\n20.10.2021 Інтернет-сайт «Шабля» «shablya.if.ua» Початок опалювального сезону в Івано-Франківську триває. До 19 жовтня розпломбовано подачу природного газу і запущено в роботу водогрійні котли в 16 котельнях,\nОпалювальний сезон: у Франківську запустили ще 8 котелень\n20.10.2021 Інтернет-сайт «Ратуша» «ratusha.if.ua» В Івано-Франківську розпочався опалювальний сезон. 19 жовтня розпломбували подачу природного газу і запустили в роботу 16 котелень. Сьогодні запрацювали ще вісім котелень.\n18.10.2021 — 10:24 Інтернет-сайт «Галка» «galka.if.ua» Автор: Костинюк Олександр 18 жовтня в Івано-Франківську стартував запуск опалювального сезону. Розпочали із розпломбовування котелень і запуску газу. Про це\nЗрив опалювального сезону: На території Франківської тергромади оголосили надзвичайну ситуацію\n11.10.2021 Телеканал 402 Переглянути відеосюжет можна за Ел. адресою:\n11.10.2021 — 13:13 Інтернет-сайт «Фіртка» «firtka.if.ua» Сергій Білий Івано-Франківській міській територіальній громаді загрожує виникнення надзвичайної ситуації техногенного характеру. Про це йшлося на сьогоднішньому позачерговому засіданні Комісії\n08.10.2021 — 17:01 Інтернет-сайт «Курс» «kurs.if.ua» В Івано-Франківську опалювальний сезон планують розпочати з понеділка, 18 жовтня. Про це в онлайн-трансляції на своїй фейсбук-сторінці повідомив міський голова\n08.10.2021 — 09:33 Інтернет-сайт «Правда Іф» «pravda.if.ua» В Івано-Франківську останніми днями почастішали факти розкрадання теплових лічильників та запірної арматури з підвальних приміщень багатоповерхівок. Станом на п’яте\n07.10.2021 — 13:13 Інтернети-сайт «Галка» «galka.if.ua» Автор: Застава Максим В Івано-Франківську останніми днями почастішали теплових лічильників та запірної арматури з підвальних приміщень багатоповерхівок. Станом на п’яте\n07.10.2021 Інтернет-сторінка газети «Галицький Кореспондент» «gk-press.if.ua» Автор: Пилипець Уляна Про те, що останнім часом поширилися випадки з розкрадання зловмисниками з підвальних приміщень багатоповерхівок теплових лічильників та\n117 млн гривень франківці боргують за опаленя\n06.10.2021 — 10:28 Інтернет-сайт міста «0342.ua» Під час оперативної наради у міського голови т.в.о. директора ДМП «ІФТКЕ» Микола Тимченко повідомив про підготовку до опалювального сезону та


METEOPROG: Погода в Гарново на два тижні. Прогноз погоди на два тижні в Гарново, Західнопоморське\nОгляд погоди у Гарново\nПогода в Гарново\nПогода Гарново - прогноз на сьогодні, на завтра, на тиждень, на місяць.\nПогода в Гарново сьогодні допоможе визначити температуру повітря, ймовірність опадів, дізнатися інформацію про швидкість і напрям вітру, атмосферному тиску і вологості, і як ці дані будуть змінюватися протягом дня.\nПогода в Гарново на тиждень, на 10 днів або на місяць показує тенденцію зміни погоди протягом декількох днів. Графіки температури, ймовірності опадів і атмосферний тиск покажуть повну картину погоди на 3, 10, 14 днів або на місяць. Великий спектр даних на сайті - Температура повітря, напрям і сила вітру, хмарність, види опадів і їх інтенсивність в Гарново - допоможе вам розібратися в погодної ситуації. Так само ви можете дізнатися час сходу і заходу сонця, тривалість дня, і в якій фазі знаходиться Місяць.\nЗавдяки аватарки на сайті ви зможете швидко вирішити проблему «що вдягнути», чи брати з собою парасольку чи окуляри в залежності від прогнозу погоди. Щоденний прогноз погоди в Гарново допоможе вам не застудитися, якщо раптом до вечора буде різке похолодання, або посилиться вітер.\nМетеопрогноз Гарново - найточніший і стабільний прогноз на сьогодні, завтра і два тижні. Так само є функція погода в Гарново тільки на вихідні, щоб вдало спланувати свій відпочинок. Дані про погоду з метеостанцій обробляються щогодини - це дає можливість надавати найточніший прогноз, аж до погодинної погоди.\n53° 0′ 36″ пн.ш. 14° 23′ 28″ с.д.