Місто своїми руками – The Ukrainians Місто своїми руками – The Ukrainians\nЯрослава Тимощук\t, Роман Закревський\nРазом із нашим партнером — Форумом НДО в Україні — розповідатимемо про тих, хто не нарікає на владу й обставини, а власними силами змінює простір довкола себе]\nЯкщо перед знайомством із сімнадцятитисячним Старобільськом придбати районну газету, то вже за кілька хвилин почнеш упізнавати героїв публікацій на вулицях міста. Наприклад, продавчиню Світлану Володимирівну, або ж просто тьотю Свєту з продуктового магазинчика в центрі. У тьоті Свєти ошатна зачіска й усмішка не сходить із обличчя, здається, ніколи. Ювілей, пише в рубриці привітань. Жінка сидить поміж букетів айстр у пляшках з-під «Фанти». Її урочистий настрій трохи пригасає, якщо спитати про життя в Старобільську.\n— Колись у місті були заводи: хлібний, рибний, консервний. А тепер ні заводів, ні роботи — нічого нема. Зате хлопці в нас хороші. Стьопо, візьми-но торт, щось ти схуднув! — за прилавком тьотя Свєта наготувала солодощів для тих, хто її нині вітатиме.\nАбо молоду офіціантку з кольорового газетного розвороту «Міс бікіні — 2017», яка поміж носінням тарілок у ресторані встигає пригадати історію з дитинства про те, як кам’яному Леніну в парку хтось розмалював вуха синім — і всі тоді біля нього фотографувалися.\nКолись у місті були заводи: хлібний, рибний, консервний. А тепер ні заводів, ні роботи — нічого нема. Зате хлопці в нас хороші\nЛенін здавався непозбувним, та і його більше нема — замість монумента тепер пам’ятний знак бійцям АТО. Зате є ностальгія.\nСпогади про часи, коли працювали заводи, підхоплює жінка, яка відрекомендовується викладачкою місцевого коледжу.\n— Останні 26 років Старобільськ забутий. Навіть хліб нам із Харкова возять, бо свого нема. Малий бізнес? Хіба генделики. Індивідуалізм, який нам із Європи насаджують, — погана риса. Має бути господар, який наведе порядок.\nНазватися жінка відмовляється — «Щоб мене завтра розстріляли?»\nДвоє чоловіків передпенсійного віку на лавці під тутешнім готелем гадають, чи рясно вродило грибів цієї осені. Ця тема приносить їм більше радості, аніж політика, проте й про неї побесідувати не проти.\n— Була вулиця Леніна, а стала Слобожанською. Але ями то залишилися, як не називай! — нарікає один.\nЦі чоловіки мало кому ймуть віру. Місцевим солдатам — ні, бо…\n— Їх тут не треба. Війни в нас нема. Ми з ними в різних вимірах.\n— Якою б поганою людина не була, в некролозі їй гарні слова напишуть.\nТак само і з громадськими активістами.\n— Розвелося волонтерів і діячів, а насправді всі вони — нероби.\nВід лінії фронту звідси — 70 кілометрів. Далеко, запевняють місцеві. Але війну видно бодай із оголошень на вулицях міста: «Переселенка, вдова учасника АТО із двома дітьми винайме житло. Недорого».\nУ 2014-му Старобільськ одним із перших прийняв кілька тисяч вимушених переселенців. Із-поміж них знайшовся десяток найактивніших людей, які об’єдналися в громадську організацію «Центр спільного розвитку «Дієва громада». Власними силами вони створюють нову якість життя не лише для себе, а й для всієї старобільської спільноти. Замість тужити за заводами й чекати господаря вони пропонують своїми руками розбудовувати місто.\nОксана Очкурова зі Стаханова — мама трьох дітей. У 2014 році вона з сім’єю покинула рідний дім після того, як сина відмовилися прийняти в лікарню, пояснивши це тим, що «всі місця зайняті ополченцями». Очкурови спакували речі, прилаштували до машини напис «Діти», причепили білий прапорець на антену й рушили до Оксаниної мами в Старобільськ. Дорогою жінка читала молитви. Коли на першому українському блокпості військовий простягнув Оксані жменю цукерок для дітей, вона нарешті полегшено зітхнула.\nФото — «Дієва громада»\nОксана, культпрацівник за фахом, не звикла сидіти склавши руки. У Старобільську вона взялася за волонтерство: чергувала в центрі видачі гуманітарної допомоги, допомагала іншим вимушено переміщеним залагоджувати питання з документами та житлом. За цією роботою познайомилася з іншими активними переселенками, які робили те саме. Яна Любимова, Марина Бражнікова, Наталія Ломоносова, Оксана Донченко, Юлія Ежак, Олена Пасічник — ці дівчата разом з Оксаною згодом стануть однією з дієвих організацій Луганської області.\nБудівля, яку орендували, понад 20 років стояла занедбана. Те, що активісти вдихнули в неї життя, стало ще одним дивом для місцевих: невже це можливо без жодної копійки з бюджету, без сприяння влади?\nОдного дня Оксані потрапило на очі оголошення, в якому йшлося про підтримку волонтерських ініціатив гуманітарною організацією.\n— Усі тоді ходили понурі: через невпинний пошук житла і роботи важко було відволіктися. Ми з дівчатами порадилися й вирішили провести таку собі «Естафету щастя»: щоб переселенці розповіли про радісні миті, які пережили вже тут, у Старобільську. Запросили близько сотні людей, які ділилися, можливо, дрібним, але хорошим: дитина отримала відмінну оцінку в школі, чоловік квіти подарував. Люди відкрилися. Опісля ділилися враженнями: раніше, мовляв, не думали про сьогодні, жили або спогадами, або надіями на майбутнє. Забували цінувати теперішнє, — пригадує Оксана.\nПісля цього активістки вирішили привітати дітей, які на Новий рік залишилися в лікарні. Купили костюм Діда Мороза, склали програму, організували майстер-класи. Сформувався кістяк із сімох найдіяльніших людей. Громадську організацію вони заснували торік у березні. Новостворену «Дієву громаду» очолила Оксана.\nНа початках активісти не мали приміщення, тож збори відбувалися просто неба, у парку на лавочці. А затим написали грантовий проект на облаштування креативного простору «STB City Hub» у приміщенні колишнього кінотеатру. Будівля, яку орендували, понад 20 років стояла занедбана, сюди зносили сміття і будівельні матеріали. Те, що активісти вдихнули в неї життя, стало ще одним дивом для місцевих: невже це можливо без жодної копійки з бюджету, без сприяння влади?\n— Було прикро, що приміщення руйнується, не живе для громади. Розробили дизайн, найняли майстрів, — розповідає Оксана. — Волонтери табору «Будуємо Україну разом» допомогли оформити фасад, наші чоловіки змайстрували лавочки біля хабу. Тепер у нас такий графік, що ніколи вгору глянути.\nЗараз у просторі — світло й затишно. Хаб складається з офісу, вітальні з помаранчевими меблями та виставкового холу, де зараз діють дві виставки: фотографій старих і нових домів переселенців та малюнків дітей зі сходу. Усі охочі можуть приходити на уроки танців або на заняття сімейного клубу. Крім того, в просторі є дев’ять видів курсів: від SMM-менеджменту до аніматорства.\nОксана наголошує: це не просто приміщення, а майданчик для спілкування різних людей.\n— Сюди приходять місцеві патріоти, представники НДО, влади, бізнесу. Якось після заходу до мене підійшла одна жінка: «Дякую, що зруйнували мої стереотипи. Раніше вважала переселенців нахлібниками, але глянула на вас: це ж такий ресурс для громади. І у владі побачила людей, а не чиновників-крадіїв. Завдяки вам зрозуміла, що люди різні». Навіть заради цих слів варто працювати, — каже Оксана.\nУтім, вона визнає: зруйнувати стереотипи, згуртувати людей навколо доброї ініціативи — справа не одного дня. Коли торік активісти «Дієвої громади» взялися приймати в себе мандрівний фестиваль «З країни в Україну», більшість місцевих лише знизала плечима. Дехто просто не міг збагнути, навіщо це, а хтось підозрював активістів у відмиванні коштів. Але коли на фестиваль прийшло 5 тисяч старобільчан, виявилося, що недарма трудилися впродовж місяця.\nОксана багато їздить по Україні. Якось зауважила, що не має чим представити Старобільськ — тут навіть сувенірного магнітика купити ніде. Тоді власноруч зробила брошурки про місто. Вони добре розійшлися, а значить, каже вона, попит є. Так у активістів народилась ідея працювати над створенням айдентики міста. І першим кроком до цього стала участь у проекті з картування громад. Шукали ресурси міста та громади, визначали проблеми та можливості.\nНа великому банері, який активісти називають картою емоцій, старобільчани можуть означити проблеми міста: від розбитої дороги до ліхтаря, який не працює. Таким чином рішення влади щодо ремонту ґрунтуватимуться на побажаннях жителів. Картування має й глибшу ціль: виявити туристичний потенціал Старобільська. Активісти цікавляться в місцевих, з якими героями вони асоціюють місто, якими бачать його родзинки. За допомогою соціологів з’ясовуватимуть, як заманити в місто мандрівників.\n— Наш край має багато легенд — тільки встигай використовувати. Тут і історія: шляхи Нестора Махна, і сучасність: мала батьківщина Сергія Жадана. Робимо все, щоб розказати: Старобільськ — серце Луганщини.\nДо війни Яна Любимова жила у Стаханові. З землячкою Оксаною хоч і були знайомі, але працювати разом почали вже в Старобільську. Об’єднало не тільки рідне місто, а й цілі. Від допомоги переселенцям їхня спільна діяльність розрослася до гуртування людей навколо справ і розуміння, що своїми зусиллями можна впливати на життя міста.\n— У 2014-му, щойно ми переселилися, по допомогу зверталися сотні людей, — пригадує Яна. — Усі потребували роботи й житла, бо без них годі адаптуватися у новій громаді. У Старобільську скрутно і з тим, і з іншим. Але стіни, в яких зяють дірки, та дахи, що протікають, виявилися не найбільшою проблемою. Багато хто втратив життєві орієнтири й не міг віднайти себе на новому місці. А ті, хто, попри всі труднощі, взялися заново будувати життя, наштовхнулися на бюрократію: безкінечні постанови, перевірки, списки. У держави ж немає жодної стратегії щодо допомоги вимушеним переселенцям. Тому ми взялися розробляти її самі — бодай для свого Старобільська.\nУчасники новоствореної громадської організації «Дієва громада» не акцентували на тому, що вони — переселенці. Натомість заявляють про себе як про частину громади Старобільська.\n— Люди, які через війну змушені були залишити домівки, є великим ресурсом для розвитку громади в нових місцях, — вважає Яна. — Європейської громади, яка спільними зусиллями будує місто. Ми не ділимо людей на старобільчан і переселенців: лише у взаємодії зможемо творити нову якість життя.\nДо війни Марина Бражнікова продавала квіти в рідному Луганську, але…\n— Кому вони потрібні, якщо над головою бомблять?\nЖінка зібрала речі, викинула рослини, які не встигла продати, і з чоловіком та трьома дітьми рушила до Старобільська. Залишили новопридбаний будинок, у якому встигли пожити два місяці. Тепер, каже Марина, у домі дах дірявий, мов решето, нема половини вікон, електропроводи видерті, навіть лампочки викручені. У дворі Бражнікових їздили танки.\nЩоб повернутися до звичного ритму життя, у новому місті Марина теж взялася волонтерити.\n— Дах зносило. Я звикла до луганського ритму і розваг: можна піти в кіно, покататися на атракціонах. А після Старобільська навіть «Сільпо» в сусідньому Сєверодонецьку здалося райською насолодою, — каже жінка.\nНа думку Марини, у Старобільську складно об’єднати людей навколо справи або ідеї.\n— Люди важкі на підйом: «Не чіпайте нас, а ми вас не будемо». У нашому будинку після зливи позабивалися дренажні канали. Ми закликали всіх прийти гуртом розчистити, щоб наc не затоплювало. Троє людей із вулиці відгукнулося, — нарікає Марина. — Не відчувають відповідальності за майбутнє.\nЯвка на останніх виборах мера в Старобільську підтверджує її слова: із 15 тисяч виборців на дільниці прийшло три з половиною тисячі. У місцевих є особливий термін — «секта ковбаси по 2,20». Ним означують людей, які ностальгують за минулим і звикли, що хтось вирішує все за них.\n— Розвалився завод? Але ж можна робити щось своїми руками, відкрити невеликий бізнес, — знизує плечима Марина.\nНа її думку, у Старобільську сприятливі умови для розвитку туризму: сплави на байдарках по річці Айдар, оздоровлення лікувальною водою, легенди навколо постаті Махна, екскурсії історичними будівлями, яких тут чимало.\nНещодавно у місцевій бібліотеці розібрали всі книжки Сергія Жадана — коли дізналися про зйомки фільму «Ворошиловград» за його романом\nІ, звісно ж, Сергій Жадан. Нещодавно у місцевій бібліотеці розібрали всі його книжки, коли дізналися про зйомки фільму «Ворошиловград» за романом автора. А оскільки кіно знімали в Старобільську, багато місцевих стали героями-статистами в стрічці. Марина як активістка «Дієвої громади» курувала кастинги.\n— Багато хто досі й не знав про Жадана, у кращому разі, чув, що він із матюками пише. А тут — такий ажіотаж. Люди наче прокинулися: виявляється, їхнє місто, їхнє життя варте того, щоб про нього зняли кіно! До мене приходили поважні місцеві бізнесмени, хотіли в кадр. Коли люди бачать результат, починають щось робити, — говорить Марина.\nМикола Моложон усі свої 30 років мешкає в рідному Старобільську. Викладає фізику й теорію зварювання у тутешньому професійно-технічному ліцеї, фотографує, їздить на велосипеді і вболіває за футбольний клуб «Шахтар». Окрім того, Коля депутат міської ради й громадський активіст. Саме через останні амплуа нерідко чує від менш сповнених ентузіазму містян запитання на зразок: «І коли ти вже подорослішаєш?», «Довго ще будеш нісенітницями займатися?». Подорослішати — означає звузити маршрут до звичного «дім — робота», не вирізнятися, бути як усі.\nАле Микола дорослішає по-іншому. Торік він познайомився з активістами «Дієвої громади», коли ті готувалися приймати в Старобільську фестиваль «З країни в Україну». Оксана Очкурова попросила в міського голови, 30-річної Яни Литвинової, залучити до підготовки активного депутата з мерії. Не знайшлося більш годящої людини, як Микола. У рамках фестивалю він провів фотоквест містом: поділені на команди учасники отримали завдання зробити світлини на задані теми впродовж визначеного часу.\n— Завжди сам хотів взяти участь у такому змаганні, але ніхто не проводив, то я зробив для інших, — каже Микола.\nВідтоді зав’язалася їхня дружба з активістами «Дієвої громади».\n— Я знайшов однодумців: людей, які не чекають, що прийде президент і все зробить, а які вірять, що країну можна потихеньку змінювати знизу. 80 відсотків старобільчан ждуть «господаря», але є десяток людей, до яких можна підійти і сказати: «Давай щось замутимо в місті».\nТепер Микола — частий гість на помаранчевому дивані в креативному просторі «STB City Hub». Після знайомства з Оксаною він почав їздити на тренінги, використовувати можливості інтернету у своїй діяльності, створив онлайн-приймальню депутата. Разом із активістами придумують, як зробити місто комфортнішим. Наприклад, зняли відео, в якому місцевий житель, ще один друг «Дієвої громади» Сергій Летучий, який пересувається на візку, їздить й коментує доступність міста для людей із інвалідністю, мам із візочками. У Старобільську до таких активностей поки що не звикли. Коли на презентацію ролика у хабі запросили чиновників із адміністрації, вони дивувалися: «А чого ж ви просто нам не сказали? Ми би прибрали бордюри». Потім це й зробили.\nКоля організовує міські толоки і думає, куди прилаштувати безпритульних старобільських псів, складає моніторинги найважливіших тутешніх проблем. Але крім поточних проблем, є ще стратегічні цілі.\nУ нас є ресторан із заржавілими похиленими буквами «Україна» у вивісці. Старобільчани люблять казати, що це метафора всієї держави. Я хочу зробити щось для міста. Хоча б для того, аби не було приводу так говорити\n— Важко впроваджувати зміни у місті, де один із найпопулярніших новинних сайтів працює на домені ru і закликає захищати батьківщину в армії «Новоросії». Коли одягаю жовто-блакитну кофту, на вулицях на мене озираються як на дивака. Тут на людей впливає російська пропаганда і блоги Шарія, — говорить активіст.\nНа різних освітніх проектах Коля навчився знімати й монтувати відео, створювати інфографіку. Здобуті знання вирішив застосовувати, щоб старобільчани отримали доступ до альтернативної інформації. Створив сторінку «Місто Старобільськ», для 950 підписників спільноти викладає новини, ролики, ділиться можливостями й пропонує обговорювати ідеї розвитку міста. Хлопець мріє про повноцінне медіа, тож разом із Оксаною подали заявку на грант, який дасть можливість створити сайт.\n— Просто мене це пре, — пояснює Коля свою активність. І додає, що у владу треба молодих.\nКоли Коля береться провести екскурсію містом, стає зрозуміло: його багато що непокоїть у Старобільську. Те, що в парку звучать пісні Олега Газманова, а не, скажімо, його друзів із місцевого гурту Flying Swan. Що на міських атракціонах полущилася фарба. Що під пам’ятником Несторові Махну на балконі другого поверху будинку красується вивіска «М’ясний магазин».\nЧи не думав Коля про те, щоб податися звідси, як робить багато хто з молодих?\n— Рік тому я й не уявляв, що можна кудись узагалі поїхати. Не мандрував далі Бердянська та Харкова. Лише торік у грудні вперше побував у Києві на школі соціальних медіа. Почав відкривати для себе Україну: брав участь у тренінгу в Дніпрі для молодих депутатів, представляв свої напрацювання у Вінниці. Мрію побачити Львів.\nНині Коля виготовляє біометричний паспорт, хоче побувати в Європі. Але Старобільськ — one love.\n— У нас є ресторан із заржавілими похиленими буквами «Україна» у вивісці. Старобільчани люблять казати, що це метафора всієї держави. Я хочу зробити щось для міста. Хоча б для того, аби не було приводу так говорити.\nстаробільськ, суспільство, Схід\nІнтерв`ю — 31 Грудня 2014\nРепортажі — 19 Вересня 2017\nЯк приладобудівний завод у центрі Івано-Франківська намагається замість матеріальних речей продукувати ідеї


Шимків розповів про майбутнє “євроблях” – Український вартовий\nШимків розповів про майбутнє “євроблях”\nЗаступник глави Адміністрації Президента України Дмитро Шимків виніс в кулуари 14-го щорічного форуму YES, організованого фондом Віктора Пінчука, думку свого керівництва про пільгове розмитнення вже ввезених в країну автомобілів з європейськими номерами, які отримали в народі назву “євроблях”.\n«Вважаю, що створення преференцій для окремих верств населення, які на цьому спекулюють, є ненормальним підходом з точки зору розвитку економіки. Тим більше, що ввозяться вживані автомобілі, які створюють загрозу на дорогах», – підкреслив Дмитро Шимків.\nВін вважає, що водії таких автомобілів ведуть себе небезпечно і неадекватно, тікаючи з сісця ДТП і кинувши свій автомобіль, який коштує сущі копійки.\nЦікаво, що ніякої статистики щодо того, хто частіше кидає автомобілі на місці ДТП: ті, хто нашкріб пару тисяч доларів і купив в Європі старий автомобіль, відмовляючись підтримувати низькопробний “вітчизняний автопром”, і тих, хто ввіз автомобіль легально, немає.\n«Вартість таких автомобілів $ 1-2 тис. Їх власники часто не страхують свої автомобілі і, потрапляючи в ДТП, кидають автомобілі на дорогах, щоб не оплачувати збитки. Кількість ДТП з такими авто велика. І коли ми говоримо, що хтось не повинен платити митний збір, це неприпустимо», – зазначив Дмитро Шимків.\nОднак немає відомостей і про те, що власники старих автомобілів, у яких немає коштів придбати нові, не бажають сплачувати митний збір, – вони просто вважають абсурдом, що розмитнення коштує дорожче, ніж придбаний за кордоном автомобіль.


Постійні та змінні вітри - презентація з географії\nПостійні та змінні вітри\nВітер. Постійний та змінні вітри\nХто швидше? Що таке атмосфера? Що входить до складу атмосфери? З яких шарів складається атмосфера? Які джерела забруднення атмосфери? Яку роботу проводять для збереження чистоти повітря? Яке значення має атмосфера для розвитку життя на Землі? Що таке атмосферний тиск? Як атмосферний тиск змінюється з висотою?\nЗмінні та постійні вітри Бриз - це вітер, який змінює свій напрям 2 рази на добу, вдень - дує на суходіл, вночі - на океан. Мусони утворюються так само, як і бризи. Але вони змінюють свій напрямок двічі на рік за сезонами (влітку і взимку). У перкладі з арабської "мусон" означає "сезон" Пасати - вітри, що протягом усього року дмуть від поясів високого тиску поблизу 30-х тропічних широт кожної півкулі до поясу низького тиску на екваторі.\nЯк утворюється вітер? бриз суходіл водойма\nНічний бриз суходіл водойма\nВітер – це перемещення повітря з області високого тиску в область низького тиску.\nЧому в літню спеку з ліса віє прохолодою?\nЯк утворюється муссон?\nСпосіб побудови рози вітрів Накреслити основні та проміжні сторони горизонту. Прийняти умовно, що одному відзку на графіку відповідає певна кількість днів. Підрахувати, скільки днів на протязі місяця дує вітер певних напрямів. На лініях відповідного напряму відкладають від центру число днів з вітрами цього напряму і ставлять крапку. Точки, відмічені на лініях, послідовно з’єднують.\nЗавдання: побудуйте розу вітрів за даними таблиці\nЯкі висновки можна зробити, охарактеризувавши дану розу вітрів?\nПовітряні маси. Циклони і антициклони\nЗакріпленння вивченого матеріалу Як утворюються вітри? Від чого залежить сила вітру? Що таке бриз? Що таке мусони? За допомогою якого приладу вимірюють силу та напрям вітру? Які змінні та постійні вітри?\nСмерч водяний смерч 1840р. в Середньому морі біля берегів Алжира “Око смерча”\nДитячо-юнацька вітрильна секція при Київському крейсерському яхт-клубі. м. Київ\nПостійні (FC), змінні (VC) витрати: визначеність та структура. Загальні витрати (TC). Середні постійні (AFC), змінні (AVC) та загальні (ATC) витрати\nТипи даних. Змінні в С++. Присвоєння значень змінним\nЕволюція зір. Змінні зорі


Кличко підписав з китайським консорціумом угоду про будівництво четвертої гілки метро — Асоціація Українсько-Китайського співробітництва[:ru]Ассоциация Украино-Китайского сотрудничества\nКличко підписав з китайським консорціумом угоду про будівництво четвертої гілки метро\nМер Києва Віталій Кличко та заступник голови правління China Pacific Construction Group Го Уін підписали угоду про співпрацю щодо реалізації проекту із будівництва четвертої лінії метро у Києві\nУгода між КМДА та китайським консорціум, до якого входять компанії China Railway International Group Co., Ltd. та China Pacific Construction Group with China Railway International Group Co. Ltd, передбачає створення робочої групи із українських та китайських спеціалістів, яка розробить оптимальні технічні та фінансові рішення для реалізації проекту. Про це повідомляє сайт столичного мера.\n“Можливість залучення цього кредиту розглядається Україною із наданням державної гарантії на повернення кредитних коштів. Термін повернення кредиту – від 15 до 20 років. При цьому процентна ставка буде предметом переговорів”, – наголосив мер.\nУ свою чергу, Го Уін, який підписав угоду від імені китайської сторони, подякував Віталію Кличку за підтримку у реалізації цього проекту. “Після року наших спільних зусиль ми можемо підписати офіційну угоду. Ми маємо гарний досвід розбудови метро у всьому світі. Ми знаємо, що 4 гілка метро є нагальною для Києва, адже наш проект має зв’язати обидва береги Дніпра та нарешті вирішити транспортні проблеми масиву Троєщина”, – наголосив Го Уін.


Бренд Felisatti присутній на російському ринку менше двох років, але за цей час він встиг завоювати свій сегмент ринку. Перфоратори Felisatti – мають поки нечисленні відгуки, виробляються вони в Італії. Перфоратори даної фірми відрізняються зручністю в експлуатації, надійністю, міцністю і відмінним захистом від пилу. Знижений рівень вібрації інструменту робить роботу з перфоратором не такий стомлюючої.\nКачестворактічностьаше мненіеанний перфоратор SDS MAX був куплений мною для свердління отворів під трубки водяних теплих підлог в бетонному ростверку 40 см. Товщиною, а так-же свердління 100-х распаячних коробок в цегляному будинку. Перфоратор проявив себе на відмінно, бетон 30-м буром свердлив як по маслу, з коронкою теж особливо не напружувався. Хороша якість збірки, регулювання обертів від 250 до 550 об.мин., В результаті цього можна регулювати і силу удару. Зручний у використанні, не такий важкий, вібрація на задній рукоятці не така сильна завдяки “антівібре” .люсилінний шнур.інусиет реверса.рок іспользованіяесколько месяцевекомендація другіматрудняюсь відповісти Show moreОтзив корисний? Артем\nПерфоратор Felisatti RH24 / 700ER – не поганий варіант.\nnbsp; The review are waiting to approve.ачестворактічностьаше думку взагалі прихильник тієї думки, що такі апарати як перфоратор або дриль, просто зобов’язані бути в наявність будь-якого сім’янина. Простіше раз купити, користуватися ним, ніж бігати по знайомих та родичів. Ось і я в черговий раз взявши на час перфоратор, зрозумів, що мені просто екстрено необхідний власний. Вибирав спочатку не професійний агрегат. все ж користуватися ним збирався не часто. У підсумку вибір припав на фірмі Felisatti модель RH24 / 700ER. Ціна у нього дуже доступна, купив його за 2650 гривень, збірка виявилася напрочуд качественной.люсин не галасливий, що тільки додає йому плюсів, потужність хороша, може за кілька секунд просвердлити дірку в стіні з бетону. Легкий по вазі, працювати на висоті зручно, руки не затікає. Ще довгий шнур живлення, додаткових подовжувачів не знадобитися, працювати з ним в удовольствіе.інусиолько для дома.рок іспользованіяолее трьох летекомендація другімекомендую Show moreОтзив корисний? Андрій\nПерфоратор Felisatti RH18 / 450ER – відмінний інструмент для побутового застосування\nnbsp; The review are waiting to approve.ачестворактічностьаше мненіерошло більше року, як я придбав перфоратор Felisatti RH18 / 450ER. Необхідність цієї покупки виникла в зв’язку з капітальним ремонтом заміського будинку. Ремонт робив сам, а з інструменту, за допомогою якого можна проводити анкери роботи, у мене була тільки стара дриль. Хочу відзначити, що з усіма операціями, пов’язаними зі свердлінням отворів і штроблення стін під проводку, перфоратор впорався відмінно. Установка сверлильного патрона і шуруповертной біти дозволила використовувати його в якості шуруповерта. Причому досить потужного, але за вагою, цілком прийнятного. Наявність щіткового реверсу дозволило успішно провести роботи, пов’язані з бурінням дерев’яних конструкцій. Без нього витягти свердло з глухого отвори просто неможливо. Вважаю цей перфоратор відмінним інструментом для побутових работ.люсидобний, легкий, багатофункціональний, недорогойінусирок іспользованіяолее трьох летекомендація другімекомендую Show moreОтзив корисний?\nПерфоратор Felisatti RH24 / 700ER: відмінний варіант для майстра\nnbsp; The review are waiting to approve.ачестворактічностьаше мненіеважаю продуманий, сильний і надійний інструмент. Куплений з п’ят років тому перфоратор Felisatti RH24 / 700ER саме такий. Легкий (що для профі рідкість), зручний тим, що добре лягає в руку, залишається «спокійним» навіть за відчутної вібрації, потужний: 5-10 сек., І готово. Акуратно справляється з будь-якими завданнями, однаково спокійно бере камінь, цегла, бетон, проробляє отвори в стінах-потолках.Зверь, але працює на диво тихо. З ним забув про сусідських скаргах на шум. 4-метрового шнура, який йде до нього, цілком вистачає для виконання будь-яких робіт. Вигода: не потрібно завжди тягати перенесення. Безвідмовний, бо постійно перегрівається, особливо розжарюється металевий корпус (не знав, сильно так обпікся) і потребує уважного контролі, профілактиці. Але це ерунда.люсиніверсальность, якість, швидкість, продуктивність, невелика вага, довгий шнур.інусиребовательность в догляді, схильність корпусу швидко нагреваться.рок іспользованіяолее п’яти летекомендація другіматрудняюсь відповісти Show moreОтзив корисний?\nПерфоратори Felisatti (Фелісатті) – відгуки та думки про моделях: RH24 / 700ER, RHF40 / 1100VERTM, PF82 / 900M і інших Ссылка на основную публикацию\nПилососи Кірбі (Kirby) – відгуки та думки про багатофункціональних приладах\nЗбиральну побутову техніку виробника «Kirby» відрізняє поєднання найсучасніших ...\nЛамінат з фаскою або без – який краще, докладний порівняння\nУ окремих елементів підлогового покриття з натьного дерева кут, утворений ...\nБілоруське підприємство Керамін випускає різну продукцію, в Україні найбільш ...


Папа: Нашим покликанням є палати, а не згаснути як попіл | Католицький Оглядач\nЧтв, 07/03/2019 - 10:20\n«Молитва наново пов’язує нас з Богом, милосердна любов – з ближнім, а піст – з собою самими. Бог, браття, моє життя, – підкреслив Святіший Отець, – це три дійсності, які не перетворяться в ніщо, в які потрібно інвестувати. Ось куди Чотиридесятниця спонукає нас скерувати свій погляд: до Висот через молитву, що визволяє від горизонтального, мілкого життя, в якому знаходиться час для себе, але забувається про Бога. А тоді – на іншого через милосердя, що визволяє від марноти посідання, від думки про те, що справи йдуть добре, якщо добре мені. Врешті, запрошує заглянути всередину себе через піст, що визволяє від прив’язаності до речей, від світськості, яка знечулює серце».\nЗа словами Папи, наше серце завжди кудись спрямоване. Тому Ісус сказав: «Те твій скарб, там буде твоє серце». Воно, немов магніт, намагається пристати до чогось. І якщо прив’язане лише до «земних речей», то раніше чи пізніше «стане невільником»: речі, призначені служити нам, перетворюється в те, чому служимо.\n«Зовнішній вигляд, гроші, кар’єра, розваги: якщо живемо задля них, вони стануть ідолами, які користуються нами», – мовив Папа, додаючи, що, натомість, прив’язуючись до чого, що не проминає, «віднаходимо себе самих і стаємо вільними». Тож Великий Піст – це «час благодаті», призначений для того, щоб звільнити серце від марноти.


Зеленський скасував 161 указ. Мендель пояснила, що це означає для бізнесу - Главком\nЗа словами Мендель, Зеленським, зокрема, скасовано мінімальний розмір оплати послуг нотаріусів\nПрессекретарка президента України Володимира Зеленського Юлія Мендель заявила, що глава держави 20 червня «скасував низку вимог, які заважали бізнесу працювати, це 161 указ».\n«Дерегуляція і створення сприятливих умов для ведення бізнесу є одним з пріоритетів команди президента. Сьогодні він скасував низку вимог, які заважали бізнесу працювати. Це 161 указ. Із ключового. Відсьогодні скасовано штраф у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми за порушення касової дисципліни», - повідомила вона.\nТакож, за словами Мендель, скасовано мінімальний розмір оплати послуг нотаріусів.\n«Тепер нотаріусам можна буде платити менше 1% від вартості нерухомості. Ринок нотаріальних послуг є дуже конкурентним, а наявність такого «бонусу» його викривляла та призводила до виникнення «сірого» ринку, коли якась частина платежу повертається клієнтові «під столом». Вартість оформлення операцій з нерухомістю тепер знизиться!» - підкреслила прессекретарка президента України.\nПовний список указів, які скасував Зеленський\nНагадаємо, Зеленський підписав указ про реорганізацію Адміністрації президента в офіс глави держави.\nЗеленський розповів, про що домовився з Коломойським, Ахметовим і Пінчуком 20 Червня, 16:10\nАдміністрація Президента бізнес Володимир Зеленський Україна президент Юлія Мендель


З перемогою до Берліна — "Кремінщина" регіональний інформаційний сайт\nЗ перемогою до Берліна\nПродовжуємо серію публікаій «Гортаючи підшивки старих газет», присвячених визволенню України. До Вашої уваги стаття «З перемогою до Берліна» у газеті «Ленінський прапор» за 1979 рік.\nДуже тяжкі місяці гітлеровської окупації прийшлось пережити тоді сімнадцятирічному Івану Мордовцю з матірʾю і двома сестрамив рідній Михайлівці.\nВажкою ношею ліг на плечі жителів села фашистський «новий порядок»: грабування, арешти, переховування, щоб не потрапити на каторжні роботи в Німеччину. А коли до фашистського гарнізону, розташованому в селі, докотилося відгук Сталінградської битви, зовсім німці ошаленіли і в кожному жителі села бачили партизана.\nВ одну з ночей в кінці січня 1943 року під натиском радянських воїнів 122-ої стрілецької дивізії 41-го стрілецького корпусу Рівденно-Західного фронту фашистські окупанти почали втікати, вони підпалили декілька хат в селі, в тому числі і подвірʾя Мордовців. Сімʾя зосталася без притулку.\nВ село прийшли визволителі, і Іван Мордовець одяг форму воїна Червоної Армії. Нетривала підготовка – і він став звʾязківцем 1010-го стрілецького полку 266-ої стрілецької дивізії Південно-Західного фронту, який вів визвольні бої по річці Сіверський Дінець недалеко від села Трьохізбинки Ворошиловградської області.\nУ кінці серпня 1943 року під нищівним ударом радянських військ німецькі загарбники почали відступати на Лисичанськ – Артемівськ.\n- Особливо важкі бої, - згадує Іван Власович, - були за місто Артемівськ. Але спільними діями піхоти, танків і артилерії місто було 5 вересня цілком очищено від ворога. У цих кровопролитних боях прославились воїни 266-ої стрілецької дивізії, за що дивизія одержала почесне звання Артемівської. В ході бою звʾязківці подавали приклад мужності і відваги, забезпечуючи надійний звʾязок між бойовими частинами в ході військової операції, навіть ціною свого життя.\nНімецькі загарбники відступали з лівобережної України. Гітлер ще в серпні видав наказ про створення «Східного валу» - сильного оборонного рубежу на західному березі Дніпра. Переслідуючи ворога, що відступав, радянські війська у вересні 1943 року вийшли до Дніпра, а 266-а Артемівська стрілецька дивізія сходу почала форсувати його в районі міста Нікополя.\nПартизани, місцеве населення подали допомогу воїнам дивізії в організації і забезпеченні засобами форсування ріки.\nУ ніч під 21 вересня з першими штурмовими загонами 1010-го стрілецького полку 266-ої дивізії під шквальним артилерійським і і кулеметним вогнем рядовий Іван Мордовець на плоту з катушкою телефонного кабелю на плечах за спиною переправився на правий берег Дніпра і передав командиру батальону донесення, що плацдарм зайнятий. Бійці укріплюють позиції.\n-До ранку доводилось не раз братись за автомат, відбивати натиск фашистів, які хотіли нас кинути в Дніпро, - говорить колишній звʾязківець. До ранку на невеличкому плацдармі укріпився батальйон піхоти і батарея 45-міліметрових гармат. Незабаром гітлерівський східний вал на нашому напрямі розвалився, місто Нікополь було визволено від загарбників. Почалися бої за Правобережну Україну, з боями форсування Південного Бугу, Дністра, Пруту, бої по ліквідації Яссько-Кишинівського німецького угрупування.\n1010-й стрілецький полк 266-ої стрілецької дивізії, в складі якого воював звʾязківець (кабельно-шестового звʾязку) переміщується в Польщу і передається пʾятій ударній армії Білоруського фронту. Незабутні бої на Сандомирському плацдармі, форсування Вісли, Одеру і героїчні бої на підступах Берліна.\n16 квітня 1945 року почалася грандіозна битва за Берлін.\nУ ніч на 21 квітня 1010-й стрілецький полк 266-ої Артемівської дивізії увірвався на північно-східну частину Берліна. А 30 квітня звʾязківець Іван Мордовець з катушкою телефонного кабелю і польовим телефоном був біля рейхстагу, 2 травня берлінський гарнізон капітулював. Колони німецьких солдат і офіцерів мовчки брели містом під конвоєм наших автоматників.\n… Закінчилась війна перемогою радянського народу, нашої доблесної армії. В цій всесвітній перемозі над фашистською Німеччиною є частка ратного труда звʾязківця 1010-го стрілецького полку 266-ої орденів Бойового Червоного Прапора, ордена Суворова Артемівсько-Берлінської дивізії рядового Івана Власовича Мордовця.\nЗ рядів Радянської Армії І. В. Мордовець демобілізувався в 1948 році і став в перші ряди героїв трудівників сільськогосподарського виробництва колгоспу імені Артема. Працює доблесно, як і воював. Це підтверджують урядові нагороди за ратні подвиги і доблесний труд.\nРазом з бойовими нагородами: орденом Червоної зірки, десятьма бойовими медалями прикрашають його груди, нагороди за доблесну працю: два ордени «Знак пошани», медалі й інші відзнаки.\nМеханізатор широкого профілю, класний тракторист Іван Власович уже 30 років виробляє найнеобхідніше для людини – хліб, він щедро передає багатий життєвий досвід і знання молодим механізаторам.\nАвтор: А. Ворожко\nЛенінський Прапор, 16 жовтня 1979 р.\nвизволення, газета, кремінщина


На Миколаївщині патрульний-хабарник сидітиме під домашнім арештом\nДругий правоохоронець сидітиме в СІЗО до 24 січня або має внести 120 тис. грн застави.\nЦентральний райсуд Миколаєва обрав запобіжний захід двом патрульним, які підозрюються в отриманні хабара.\nВідповідно до повідомлення про підозру, співробітники поліції 26 листопада вимагали у місцевого жителя, який працює водієм таксі, 300 доларів. Погрожували вони тим, що не повернуть вилучене в нього свідоцтво про реєстрацію BMW. Того ж дня вони отримали від потерпілого 100 доларів та 800 гривень, а наступного 200 доларів.\nСлідчий просив обрати підозрюваним запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і заставу не меншу за 300 мінімальних зарплат. Прокурор клопотання підтримав, в його обґрунтування він вказував можливість підозрюваних впливати на потерпілих та свідків, знищити докази, переховуватись від органів досудового слідства та суду. Проте пояснити, у чому полягає ризик переховування та знищення доказів, не зміг.\nЗахисник старшого лейтенанта Дениса Фурзенка заперечував проти задоволення клопотання, наполягаючи на тому, що прокурором не доведена наявність ризиків, а також те, що інші запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку. Адвокат другого підозрюваного, лейтенанта Олександра Чумаченка, просив звернути увагу на те, що в його підзахисного є малолітня дитина та дружина, яка не зможе за умови обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою власними силами забезпечити належне утримання дитини.\nСлідчий суддя ухвалив стосовно старшого лейтенанта обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24 січня з можливістю внесення застави у розмірі 120 тисяч гривень. Іншого підозрюваного, враховуючи те що, у нього є малолітня дитина та дружина, яка також працює в органах поліції, та його майновий стан суттєво зменшують зазначені прокурором ризики, відправили під цілодобовий домашній арешт до 27 січня із зобов'язанням носити електронний засіб контролю.


Скільки коштує пом’янути рідних на Закарпатті\nНаближається одне з найважливіших для закарпатців свято – День пам’яті.\nСаме 1 листопада всі кладовища області наповнюються життям – рідні і близькі приходять пом’янути тих, хто відійшов у вічність\n29.10.2017 13:02 / переглядів\nВартість свічок також дуже різна. Так, найпростішу свічку можна придбати за 1 гривню, тоді як пишно оздоблені лампадки коштують близько 250-300 гривень. Мова іде про металеві скриньки зі скляними стінками, які оздоблюють квітами та зеленню. Середня ціна лампадок – 8-10 за менші та 25-40 за більші\nІ так, традиційний поминальний набір для закарпатців в середньому обійдеться у 40-60 гривень на одного родича. Проте, якщо спробувати вирощувати квіти самостійно, то ця сума зменшиться в рази.\nЗа матеріалами https://goloskarpat.info\nдень пам'яті 6 Закарпаття 1647\nПопередня публікація: На Закарпаття насувається ураган з Польщі\nНаступна публікація: Закарпатський Рахів та чеський Тржебіч офіційно стали побратимами та партнерами


Новасанжарець вибачився перед офіцером МВС за свою поведінку під час мітингу / Полтавщина\n23 лютого 2020, 12:52 Розмір тексту\nМережу облетіло відео, на якому п’яний житель Нових Санжар 20 лютого ображає, обзиває офіцера поліції Олександра Нетребка. Поліція на своєму сайті розповіла про заслуги правоохоронця, а згодом у мережі з’явилось відео від чоловіка з Нових Санжар, у якому він просить вибачення.\nНагадаємо, 20 лютого люди перекрили трасу на в’їзді до Нових Санжар на Полтавщині. Протягом дня тривали сутички між поліцією та місцевими, які палили шини і блокували дорогу.\n— Вважаємо за потрібне розповісти, хто той офіцер, який з гідністю відповідав на всі образи. Це Олександр Нетребко. В минулому заступник командира 1-го батальйону 79-Ї бригади. Людина пройшла десятки бойових зіткнень і запеклих боїв, а ще вів за собою людей: бійців-українців, які воювали проти ворога нашої держави, — повідомляє відділ комунікації МВС. — Отримав два бойових поранення. Був нагороджений орденами Богдана Хмельницького 3-го та 2-го ступенів, орденом «За мужність» 3-го ступеню. І, закінчивши військову кар’єру, не покинув служіння народу України — продовжив службу в патрульній поліції. Закликаємо учасників тих подій у Санжарах вибачитись перед бойовим офіцером. А всіх українців зробити висновки. Людина у формі — це ваш захисник. І скільки б алкоголю не було в крові, пам’ятайте про це.\n23 лютого з’явилось вибачення від чоловіка з Нових Санжар. Він був судимий за дезертирство. 20 лютого він брав участь у протестах у Нових Санжарах.\nВідео з образами (18+)\nВідео з вибаченнями\n— Каюся перед поліціянтами. Був під дією алкоголю. Потім прочитав у Фейсбуці, що поліцейський був нагороджений орденами Богдана Хмельницького. Вибачаюсь перед усім народом, — сказав на відеокамеру новосанжарець.\nНагадаємо, 20 лютого 7 автобусів із евакуйованими з Китаю українцями та іноземцями заїхав у медцентр Нацгвардії «Нові Санжари», що в центрі селища Нові Санжари на Полтавщині. Протягом дня місцеві перекривали міст на в’їзді до селища, блокували дороги, палили шини та кидали каміння в правоохоронців. Людей під вечір розігнали і автобуси проїхали та територію санаторіїв.\nУ результаті 24 активістів затримали. Всі виявились місцевими. 9 поліцейських потрапили в лікарню з різними травмами. Зокрема, трьом правоохоронцям розбили захисні шоломи, одному з них скло потрапило в очі.\nТеги: мітинг, акція протесту, поліція, АТО → ООС, коронавірус


Китайська медицина. Масаж | ВсеЗнайка\nНа головну » Медицина » Китайська медицина. Масаж\nТочковий масаж це один з основних напрямів традиційної китайської медицини. Метод точкового масажу кілька схожий з голковколюванням. Подібність методів полягає в тому, що вплив здійснюється на ті ж біологічно активні точки, тільки шляхом натискання.\nРобиться китайський точковий масаж пальцем, лікар натискає на біологічно активні точки або нігтем, або подушечкою пальця. Точковий масаж відмінно знімає біль у різних частинах тіла, покращує кровообіг в області біологічно активної точки і в оброблюваної частини тіла. Така процедура покращує метаболізм, постачання органів киснем. Точковий масаж сприяє зняттю напруги мускулатури, очищає клітини від шлаків. Після сеансу точкового масажу Ви будете відчувати себе бадьорим і повним сил.\nПри яких же захворюваннях лікарі китайської медицини призначають точковий масаж?\nЧудові результати отримують при лікуванні точковим масажем мігренеподібних болів. Точковий масаж обов'язково використовують при лікуванні суглобів. У таких випадках ця методика поєднується з іншими методами традиційної китайської медицини. Точковий масаж дає гарні результати при лікуванні запалень органів дихання. Він відмінно знімає підвищений артеріальний тиск, м'язові болі. Може це теж здасться дивним, але багато захворювань органів травлення теж добре лікуються за допомогою точкового масажу.\nЗ приводу використання цього методу китайської медицини для боротьби з нервово-психічними захворюваннями можна говорити багато. Це дуже дієвий засіб. Точковий масаж покращує роботу головного мозку, після кількох сеансів точкового масажу Ви помітите, що багато професійні завдання стали виконуватися набагато легше, а інформація чітко і компактно вкладається у Вашій голові. Якщо Ви любите поїсти, то за допомогою цього методу китайської медицини можна істотно скинути вагу, поліпшити зовнішній вигляд шкіри, омолодитися.\nКитайський крапковий масаж можна застосовувати навіть для лікування малюків. Вони краще розвиваються і фізично і інтелектуально. Діти, які періодично проходять курси точкового масажу, краще встигають у школі.\nКитайський крапковий масаж відмінно відомий і спортивним лікарям. Ніщо так не підготує спортсмена до виступу, як точковий масаж. І ніщо так не розслабить в перерві, як це напрямок китайської медицини.\nСеред методик точкового масажу є такі, які неодмінно зацікавлять прекрасну половину читачок. Вплив на певні точки відмінно впливають на зовнішній вигляд. А масаж обличчя ще й дуже приємний. Після кількох сеансів Ви помітите, що шкіра стає схожою на китайський фарфор, такою ж ніжною і світиться зсередини.\nМедколлегія tiensmed.ru (www.tiensmed.ru) хоче звернути Вашу увагу на те, що китайська медицина включає в себе методики не тільки точкового, але і звичайного масажу. Відомий масаж очей, який чудово діє на роботу органів зору, покращує кровопостачання очей і знімає напругу.\nОсобливу увагу при китайському масажі приділяється опрацюванню вушних раковин, адже на них так багато біологічно активних точок. Навіть просте розтирання вух дає відмінний результат, а наскільки він посилюється, якщо дії справляє фахівець з китайської медицини!\nТакож при китайському масажі дуже ретельно опрацьовуються ступні ніг. Це чудове розслаблюючу і знімає втому засіб. Воно відоме на Сході вже багато століть.\nМожна проводити сеанси китайської медицини у себе вдома, придбавши Стимулятор кровообігу, який проводиться відомою корпорацією Тяньши. Цей прилад діє як раз на біологічно активні точки, розташовані на Ваших ступнях. Вам навіть не треба знати, в яких саме місцях знаходяться ці точки. Вони вже нанесені на гумовий килимок, на який Ви поставите свої ступні. Вам дуже сподобається ефект і навіть півгодини не вистачить, щоб Ви повністю насолодилися цією процедурою. До того ж отримаєте зміцнення імунітету і поліпшення метаболізму.\n← Китайська медицина в сприйнятті сучасної людини\nКитайська медицина. Діагностика →


недорого · 30однокомнатные · 88двухкомнатные · 79трехкомнатные · 66Северный · 2Солнечный · 590Бам · 562Промышленный · 9Канада · 165ул. Великого · 61\nОпалення індивідуальне. Теплп підлога. Євроремонт. Цегляний будинок. Новобудова. Вікна металопластикові. Балкон - засклений. Вікна виходять на сонячну сторону, квартира внутрішня.Залишаються вмонтовані меблі. Код об'єкта 22546. Більше інформації на нашому сайті vison.com.ua.\nКвартира сира,не кутова,гарне планування.Інд.оалення.Документи.\nГоловацького, Аляска, Тернополь, Тернопольская область\nСира квартира, здана з документами, кімната з нішею, квартира не кутова, дуже хороше планування, терміново, реальним покупцям - торг!!!\nПродається сира квартира в новобудові по вул. В.Великого, дольова участь. Переуступка дольової участі. Гарне планування. Огляд у будь-який час.\nСимоненко Василия улица, Аляска, Тернополь, Тернопольская область\nКвартира з хорошим ремонтом! Продається повністю з меблями та побутовою технікою! Цікаве, нестандартне планування, велика кухня з балконом, ще один балкон з вітальні!\nПродається сира квартира в нвобудові, надійна будівельна організація. Здача в 2020 році,огляд у будь-який час.\nЗвичайний стан квартири,не кутова,продається з меблями.Поблизу будинку зупинки громадського транспорту,школи,садочки,магазини,аптеки.\nВишневецкого Дмитрия бульвар дом 12, Аляска, Тернополь, Тернопольская область\nсира квартира,деревяні склопакети, давно обжитий будинок, прекрасний закритий двір , гардеробна, двохстороннє планування, 3 лоджиї, право власності, ключі!\nПерший поверх над комерційними приміщеннями.Будинок обжитий .Документи.\nЗ індивідуальним опалення, квартира для великої сім'ї з окремими кімнатами, не кутова. В минулому році зроблено ремонт, металопластикові вікна, поцикльовано паркет, переклеїно шпалери, замінено плитку, встановлено душову кабіну, вмонтовано новий сучасний кухонний гарнітур. Є лоджія, в хорошому жилому стані квартира. Поряд школи, садочки, ринок, хороше транспортне сполучення.\nСира ,не кутова,здача будинку 3кв2020р\nР-н молодіжного, Аляска, Тернополь, Тернопольская область\nІндивідуальне опалення,хороший ремонт,мт.пл.вікна,є лоджія засклена,р-н Болгарського. Велика простора квартира.\nПерший високий поверх,є балкон.Не кутова.\nЄвроремонт, бойлер на гарячу воду, батареї поміняні, залишаються майже всі меблі, вигідне місце розташування, поруч школи, садочки, магазини, зупинки, молодіжний район.\n974 225 грн\nЖитло від власника. Всі деталі за телефоном.\nВишневецкого Дмитрия бульвар, Аляска, Тернополь, Тернопольская область\nновобудова.Євро ремонт новий ніхто не жив. Не кутова. Гарний двір. Сонячна сторона .балкон з кухні.індивідуальне опалення\nПродається квартира в цегляному будинку, звичайний стан, окремі кімнати, великий балкон, квартира виходить на дві сторони.\nНовобудова. Кухня студія + спальня. Дизайнерський-Євроремонт, індивідуальне опалення, тепла підлога. В квартирі ніхто не проживав. Детальніша інформація за телефоном.\nКвартира сира, гарне планування, здача 2020 рік.\n2кім.м.Тернопіль,вул.Яреми.Площа 63м.Квартира на 5-му поверсі 10пов цегляного будинку.Будинок зданий в експлуатацію.Квартира сира.\nКвартира в хорошому житловому стані.є бойлер.Співпраця!!!\nХороша ціна.НЕ кутова.Хороше плануванння.Будинок здається в 2020 році.\nКвартира сира у новобудові. Перепис по договору дольової участі.\n82 / 41 / 9 м²\n3-х кімнатна квартира із добротним ремонтом. Індивідуальне опалення, металопластикові вікна, євро ремонт, замінена усі сантехніка та труби, добудова узаконена (є документи) усе робилось як для себе.В квартиру окремий вхід. Код об'єкта 4396. Більше інформації на нашому сайті vison.com.ua.\nВ квартирі зроблений косметичний ремонт. Жилий стан.Центральне опалення. Поруч 28 і 29 школи, садочки, зупинки громадського транспорту. Код об’єкта 8732. Більше інформації на нашому сайті vison.com.ua.\nКвартира з ремонтом,індивідуальне опалення,неподалік подолян.


На Волині священика та вірян не повідомили про "ланцюг єднання" (відео)\nсереда, 15 липня, 13:55\nсереда, 09.01.19 19:51\nУ Княгининку церква Київського патріархату вирішила об'єднатися з українською православною церквою. Але про таке єднання забули повідомити батюшку та вірян УПЦ.\nЧитайте також: Настоятель храму УПЦ МП на Волині відмовився йти на "ланцюг єднання" біля Луцька\nНа цьогорічне Різдво у церквах співають Христос народився. А ще граються у політику. Ланцюг єднання у топовій громаді України. Як тільки Порошенку вручили Томос, у Княгининівській ОТГ, яка входить до зразкових громад, зразу оголосили про єднання церков. Організатор акції – настоятель церкви, яка нещодавно належала до Київського патріархату, а тепер очевидно увійде до складу новоутвореної ПЦУ Михайло Бучак.\nМіж тим про єднання забули попередити прихожан Української православної церкви. Про це заявив настоятель храму Петро Приступа. Батюшка зазначив, що ніхто їхніх прихожан не кликав об’єднуватися, а про ланцюг єднання його повідомила поліція. Тому після служби віряни порозходилися додому.\nА віруючі з іншої церкви таки спробували створити ланцюг єднання. Відзначимо – відстань від одного храму до іншого кілька кілометрів, а людей назбиралося приблизно на метрів 200. Всі рушили до церкви проте на півдорозі вирішили розходитися.\nВідзначимо, у Княгининку діє дві релігійні громади – УПЦ та громада Київського патріархату. Люди з обох церков між собою не ворогують. До цього часу жодних конфліктів поміж вірянами не виникало.\nЧитайте також: "Живий ланцюг" об'єднав Луцьк. Фоторепортаж\nТа й х..... з ними !!!\nщо підари правда не подобається, тепер ви будете під прицілом...\nДе на Волині відключать світло 15 липня


Учасник організації кримського "референдуму" проведе два роки за гратами\nГоловна > #Соціалка > Учасник організації кримського "референдуму" проведе два роки за гратами\n#Соціалка 06.08.2016 12:47\nПрокуратурою Херсонської області підтримано державне обвинувачення у кримінальному провадженні за фактом посягання громадянином України на територіальну цілісність і недоторканість України та незаконне зберігання вибухового пристрою. Про це повідомили у прес-службі прокуратури Херсонської області.\nВстановлено, що з лютого по березень 2014 року житель Скадовського району вчинив умисні дії з метою змін меж території та державного кордону України шляхом організації проведення та участі в незаконному референдумі на території міста Феодосія АР Крим.\nУ вересні 2015 року підозрюваного було затримано у селі Красне Скадовського району. Під час обшуку помешкання, в якому проживав затриманий, виявлено та вилучено ручну наступальну гранату РГД-5.\nВідповідно до вироку Скадовського районного суду Херсонської області, обвинуваченого визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.110, ч.1 ст.263 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.\nЧитайте також: На Миколаєвщині громадські організації вимагають оприлюднити результати антикорупційної перевірки


Український боєць розповів про звірства російської терористки «Терези» на Донбасі - ZAXID.NET\nУкраїнський боєць розповів про звірства російської терористки «Терези» на Донбасі\nСуспільство — Роман Ганкевич, 30 травня 2015 0\nСБУ: Російська диверсантка «Тереза» причетна до катувань українських військових ZAXID.NET\nРосійську диверсантку, яку підозрюють в катуванні українських військ, заарештували на 60 діб ZAXID.NET\nСуд відмовився випускати з-під варти терористку, яка катувала українських воїнів ZAXID.NET\nРосійська терористка «Тереза»\nСпівробітниця так званого «міністерства державної безпеки ДНР» на прізвисько «Тереза», могла спочатку «дбайливо» витерти кров на обличчі полоненого, а потім холоднокровно його розстріляти.\nПро це в інтерв'ю газеті «Факти» розповів розвідник батальйону «Азов» Максим Ярош.\n«Вона приходила до гаражів, де сиділи «малі» (а наші бійці були зовсім молоденькими, до двадцяти років), і викликала їх на допит. Одного разу військовополонених вели по двору, і «Тереза» побачила, що у солдата на обличчі кров. «Ой, що ви зробили з хлопчиком?» — спитала вона. — «Принесіть вату і спирт!». Дбайливо витерла кров і забрала хлопця на допит. Після того допиту хлопчину буквально тягли, його ноги волочилися по землі», — заявив Ярош.\nЗа словами українського бійця, «Тереза» іноді особисто розстрілювала українських військовополонених.\n«Одного разу «Тереза» звернулась до охоронця і наказала застрелити українського солдата. Охоронець стріляти відмовився і пояснив, що комендант йому не давав команду. Тоді вона вихопила пістолет «Макарова», зірвала з очей солдата скотч і вистрілила йому в стегно. Боєць закричав. Другу кулю «Тереза» випустила йому в голову, і хлопчина замовк. Ще один солдатик, зовсім пацан, почав від жаху ревіти, як поранений звір. Вона з нього теж зірвала пов’язку, двічі вистрілила йому в живіт і добила кулею в голову», - розповів Максим Ярош.\nВін також повідомив, що терористка на Донбас прийшла «із залізом», тобто прибула з гуманітарним вантажем з Росії.\n«Невідомо, чи є у неї сім’я взагалі. Принаймні у відпустку вона не поспішала. Бойовики звичайно тиждень проводили в «ополченії», тиждень вдома. Пам’ятаю, як один з них сказав іншому: «Бери приклад з Терези, вона вже скільки часу без виїзду»», - розповів Ярош.\nУкраїнський боєць зазначив, що на суді «Тереза» заперечувала знайомство з ним і називала все що відбувається фальсифікацією.\n«На очній ставці вона сміялася, відмовлялася від того, що ми знайомі: «Що ви? Цього не може бути! Ви хто за гороскопом»? А я дивився на її волосся і бачив сивину біля коріння, як тоді, в полоні. Пам’ятав її звичку, розмовляючи, піднімати брови — при цьому на лобі не було ані зморшки. І я запам'ятав цю сивину, і її посмішку - посмішку вовка в овечій шкурі ... У мене немає жодного сумніву, що це — Тереза», - сказав Ярош.\nЯк повідомлялося СБУ отримала докази про участь росіянки «Терези» у тортурах українських військових і мирних жителів Донецької області.\nСпівробітниця так званого «міністерства державної безпеки ДНР» на прізвисько «Тереза», яка координувала злочинну діяльність диверсійних груп в Харківському регіоні, була затримана правоохоронцями 7 квітня.


Чарівний український аксесуар стає світовим трендом в моді\nГлавнаяНовиниТворчістьСтильЧарівний український аксесуар стає світовим трендом в моді\n03.06.2016, 12:50 5444 Теги: відносини місцеві мешканці топ майстри красуні час факти україна мода одяг жінки найпопулярніше техніка минуле майбутнє новини історія культура\nКолись українки добре розбиралися в одязі аж до найдрібніших деталей і регіональних відмінностей. Їхній фантазії позаздрили б навіть знамениті дизайнери сучасності.\nНова інтерпретація вінка 2016 року вже крокує світовими подіумами. Ви навіть не уявляєте, яким потужним джерелом модного натхнення є українська культура!\nТільки справжні Гуцулочки знали, що це таке!\nДівчата Придніпров'я ні сном, ні духом не знали, що таке уплетки. А ось гуцулки пряли шерсть, поки не придумали, що цими нитками можна заплітати коси і придумувати всілякі прикраси для зачіски.\nКолись на Гуцульщині та Бойківщині дівчата використовували уплетки - сплетені у вигляді кіс, скручені вовняні нитки червоного кольору, їх вплітали в коси і в кінці об'єднували в одну велику кисть, яка звивалася майже до землі.\nГуцулки прикрашали свої уплетки мідними бляшками або декоративними ґудзиками. Найчастіше уплетки укладали навколо голови декілька разів у вигляді вінка.\nРозділяли волосся надвоє і плели дві коси, вплітаючи уплетки. Після чого волосся укладали на голові і обмотували їх поруч червоними нитками (поплетки) так, що з-під ниток не було видно волосся. Кінці стрічок з нитками звисали вільно вниз до плечей. Всю зачіску прикрашали зверху ще й живими квітами. Волосся над чолом змащували медом.\nНа Івано-Франківщині до волосся прив'язували цілі шматки червоної, рідше різнокольорової вовни, яку опускали на плечі.\nКультовий український фільм «Тіні забутих предків» режисера Сергія Параджанова, за однойменною повістю Михайла Коцюбинського, в найдрібніших деталях показує зачіску нареченої з уплетками.\nА тепер тренди зі столітньою історією все більше проникають в наше життя.\nБум на богемний стиль, про який писали відомі модні журнали, а дизайнери втілювали їх на подіумних доріжках, далі крокує по планеті. Вінок, звичайно, менше любити не стали, але почали шукати нові інтерпретації.\nЯк виглядають головні редактори 10 культових журналів про моду\nМодні лайфхаки, які допоможуть вам уникнути прикрих промахів при підборі одягу\nЯкі жінки привертають заможних чоловіків? І як стати саме такою!


23:54:35 - 17.09.2020\n09:40:12 - 19.09.2020\nКомпанія Google представила друге покоління власних смартфонів: Pixel 2 і Pixel 2 XL, ноутбук Pixelbook і розповіла про інших розробках. Про пристроях і сервісах представники компанії розповіли в рамках презентації нових пристроїв і сервісів, пряма трансляція заходу доступна на YouTube.\nСімейство мобільних пристроїв Pixel було вперше представлено в минулому році. Тоді Google офіційно представила перші телефони власної розробки Pixel і Pixel XL. Окрему увагу розробники приділили камері - за оцінкою DxOMark, основна камера Pixel перевершувала за якістю камери всіх інших випускалися на той момент смартфонів.\nОсновна 12-мегапіксельна камера з оптичною стабілізацією, за твердженням представників Google (і за оцінкою DxOMark), знову є кращою серед смартфонів. При зйомці відео смартфон одночасно використовує цифрову і оптичну стабілізацію - такий режим представники Google назвали «сплавлення» (fuse mode). При цьому фотографії та відеозаписи автоматично зберігаються в безлімітному (для власників Pixel) хмарному сховище Google Photos.\nPixel 2 доступний за ціною в 649 доларів, а XL-версія коштує 849 доларів, телефони доступні за все в шести країнах: Австралія, Великобританія, Німеччина, Індія, Канада, США, пізніше з'являться і в інших країнах, але про можливі продажі в Росії нічого не повідомляється.\nРазом з телефоном пропонується використовувати Pixel Buds - це нові бездротові навушники з сенсорним управлінням (в правому навушнику), які працюють в парі з Pixel 2. Крім прослуховування музики навушники дозволяють також користуватися Google Assistant і працюють в якості двостороннього перекладача усного мовлення на льоту. Навушники будуть продаватися за ціною в 159 доларів.\nКрім нового покоління смартфонів Google також розповіла про інші розробках, в тому числі представила нові версії Google Home і розповіла про їхні можливості. Тепер Google Home вміє знаходити смартфон, показує господарям відеопотік з камер Nest за запитом з конкретної точки будинку, вміє передавати голосові повідомлення в режимі мовлення на весь будинок і підтримує інші нові функції.\nУ комплекті з ноутбуком пропонується використовувати Pixelbook Pen - допоміжний інструмент у вигляді ручки, який серед іншого взаємодіє з Google Assistant і використовує технології машинного навчання для розпізнавання рукописного введення. Ручка буде коштувати 99 доларів, а ноутбук від 999 доларів.\n23:54:36 - 17.09.2020


РАНОК В КАМА: ЯНА ШЕМАЄВА (JERRY HEIL) | Kyiv Academy of Media Arts\nРАНОК В КАМА: ЯНА ШЕМАЄВА (JERRY HEIL)\nРаді анонсувати другий івент нового сезону “РАНОК в КАМА”!\n27 жовтня нашим гостем буде Яна Шемаєва, більш відома як Jerry Heil, – феномен української поп-сцени, інтернет-сенсація, YouTube-блогер і людина, що подарувала нам хіт «Охрана, отмєна».\nЯна розповість про свій шлях: від уроків з музики в рідному Василькові і каверів на ютубі до топових позицій в музичних чартах, фіналу відбору на Євробачення та кліпах-мільйонниках. Вона – яскравий приклад того, як інтернет може зробити тебе зіркою і відкрити мільйонної аудиторії.\nЦе все точно варто почути наживо, тому чекаємо на вас в уже звичних стінах Академії 27 жовтня.\nТрадиційно – нас чекають ранкові частування. До скорої зустрічі!\nТаймінг нашого ранкового події:\nРЕЄСТРАЦІЯ НА ПОДІЮ БУДЕ ВІДКРИТА ДО 20 ЖОВТНЯ


Сколе, Сколівський район, Львівська область » Історія міст і сіл Української РСР\nСколе — місто районного підпорядкування, центр Сколівського району. Сколівській міськраді підпорядковані селища Демня і Святослав. Місто розташоване серед лісистих Карпат на березі річки Опір — правої притоки річки Стрий, за 100 км від м. Львова. Через Сколе проходить залізнична електрифікована магістраль Львів — Чоп та шосейна дорога Львів — Мукачів. Місто з усіх боків оточене мальовничими вершинами Сколівських Бескидів, вкритих хвойними лісами. Населення — 5,3 тис. чоловік.\nПерша письмова згадка про Сколе датується 1397 роком. Але напевне Сколе виникло набагато раніше — десь на початку XI століття. Про це зокрема свідчить досить поширена народна легенда про походження назви Сколе: нібито на цьому місці в 1015 році відбулась жорстока битва між синами Володимира Святославича — Святополком і Святославом. Вся долина між горами була вкрита тілами вбитих і поранених, а жорстокий Святополк все вигукував: «сколіть їх всіх!». Військо Святослава було знищено, сколоте. Долину між горами тому нібито і назвали Сколе. Вірогідність цієї легенди підтверджується і назвою селища Святослав, що є пригородом Сколе. Назву Сколе пов’язують також зі словами скеля, оскільки долина, де розташоване місто, оточена скелями.\nВ середині ХУІ століття за Сколе розгорілася боротьба між польськими магнатами Яном Тарнавським і Петром Кмітою, що закінчилась на користь Тарнавського.\nОднак і далі Сколе належить до числа тих містечок, де поруч із землями, що входять до латифундій польських можновладців, знаходяться земельні ділянки дрібної шляхти. В 1567 році обширні латифундії Тарнавського переходять у власність князів Острозьких, нащадки яких на початок XVIII століття зосереджують у своїх руках майже всі сколівські володіння.\nЯк дрібна шляхта, так і великі магнати нещадно гнобили населення, накладаючи на нього грошові і натуральні податки. Так, селянин мусив платити «ланове» — З—4 гривні, «лісне» — 3 злотих, «димове» — 1 злотий, за весілля дочки — 1 злотий, за вдову — 2 злотих, за розвід — 6 злотих. З натуральних податків платили поголовщину, половинщину.\nНаселення Сколого, на відміну від інших міст і містечок Галичини, було менше зв’язане з сільським господарством. Воно не мало власних грунтів, городів, бо всі землі в околицях становили маєток того ж самого власника. Зацікавлений в збільшенні прибутків, власник маєтку залучав до міста торговців і ремісників, дозволив селитись єврейському населенню. Основна маса єврейського населення жила дрібного торгівлею і ремеслом, а його заможну верхівку пан використовував як орендарів, корчмарів. В 1692 році у місті налічувались 53 хати, в 6 з них були шинки і дві броварні. Населення міста становило приблизно 400—500 чоловік. В околицях Сколого проживало 515 мешканців. Отже, всього було близько 1000 жителів.\nПро становище трудящих Сколого в добу феодалізму красномовно свідчить «Інструкція для вибирання кари за різні провини підданих Тухольської волості» від 1623 року, складена для поміщицького суду княгинею Теофілією Острозькою, якій на той час належало Сколе. 26 пунктів цієї інструкції передбачали різні покарання селян, які чимось провинились перед поміщиком; у 18-у пункті, наприклад, відзначалось, що коли підданий повезе молоти зерно не до свого сільського млина (який належав поміщику), а до іншого, то зерно буде вилучено на користь поміщика. У 14-у пункті вказувалось, що якщо селянин знав про втечу з маєтку свого сусіда, але не доповів старості, то він повинен заплатити поміщиці 4 гривни, а старості — 1,5 гривни (для порівняння: 8—9 гривен коштував військовий кінь).\nДоведене до відчаю експлуатацією та гнобленням населення Сколівщини не раз піднімалось на боротьбу. Найбільш яскраво вона виявилась в русі народних месників — опришків. Протягом 1671—1681 рр. в околицях Сколого діяв загін опришків колишнього пастуха Андрія Дзигановича, а в 40-х роках XVIII століття — загони під керівництвом Олекси Довбуша та його побратима Івана Бойчука.\nНаселення Сколого і Сколівщини платило своїм власникам грошовий чинш, а тому панщина тут була дещо меншою, ніж в інших районах. До видання патенту 1786 року сколівчани відробляли панщину чотири тижні на рік. Патентом 1786 року вона була зменшена до 12 днів на рік. Наполовину зменшилась данина сіна, вівса (з 455 до 333 цнт), державний чинш від млинів — з 6 до 4 тис. злотих.\nАле, як правило, поміщики та їх адміністрація порушували цей патент. Це викликало заворушення селян, і тоді австрійські власті ставали на сторону феодалів. Так було в Сколому 1795 року. Коли селян стали змушувати працювати на пана по 40—80 днів на рік замість 12, вони поскаржились на адміністрацію маєтку поміщиці Ізабеллі Любомирській. Не діждавшись відповіді, в 1796 році вони послали скаргу імператору. Скарга була передана на розгляд в Стрийське окружне управління, яке своїм рішенням відкинуло вимоги селян, попередивши їх ще раз, що вони повинні виконувати панщину і працювати за примусовим наймом. В той же час за подання скарги над селянами була вчинена розправа. Багатьох з них в 1797 році було віддано в рекрути. Згідно з австрійським законодавством поміщики мали необмежену владу над своїми селянами. Вони могли позбавляти селян землі, бити і заковувати в кайдани. До цього додавався ще й національний гніт.\nАле і розвиток торгівлі і підприємницька діяльність приносила користь тільки поміщиці, а не селянству. Загальне зубожіння поглиблювали такі стихійні лиха як пожежа 18 серпня 1771 року, під час якої згоріла значна частина міста, часті повені (особливо в 1784 році) та масовий голод 1784—1787 років. Про ці часи Іван Франко писав: «Люди жили кропивою, гірчицею та корою, цілими громадами тікали на Поділля, на Бесарабію і бог знає куди, а бувало й таке, що їли трупи померлих людей».\nПосилення феодального гніту викликало ріст незадоволення селян панщинно-кріпосницьким ладом, зміцнювало їх прагнення до волі. Особливо масовим було селянське заворушення на Сколівщині в 1825—1826 роках. Воно почалося у відповідь на те, що адміністрація сколівського маєтку, заручившись підтримкою Стрийського окружного управління, сфабрикувала в 1815 році угоду про роботу в маєтку за примусовим наймом. Більшість громад Сколівщини не підписала цю угоду, відмовилась працювати за примусовим наймом. Протягом майже 10 років селян силою примушували працювати за мізерну плату. Селяни писали скарги поміщиці, імператору, але скарги ці повертались або в маєток, або в Стрийське окружне управління, які не вживали ніяких заходів. Тоді в березні 1825 року селяни відмовились виконувати і панщину і примусові роботи. 24 березня в Сколе прибула з Стрия військова команда в складі 80 солдат, а в квітні — ще 40 солдат додатково. Проте всі намагання примусити селян до виконання угоди 1815 року були марними. В липні 1825 року над жителями Сколівщини була вчинена жорстока розправа, проте губернське управління змушене було анулювати угоду 1815 року. Селянам була нав’язана нова угода, для забезпечення її виконання в місті залишено до 2-х рот піхоти. Але при наближенні солдатів до сіл селяни тікали в гори, в ліси, на Закарпаття. Каральна експедиція тривала до вересня 1826 року. Ці події М. Устиянович описує так: «Селян ловлено, мов яких собак по зимівках, по версіх і бито; бито як в бубен, доки не підписалися на панщину».\nСелянські заворушення тривали і в 40-х роках XIX століття. Галичина, як і вся Австрія, йшла назустріч буржуазній революції. В 1847 році, напередодні буржуазної революції, Сколе належало Потоцькому. Містечко налічувало 238 садиб, його жителі сплачували щорічно 99 флоринів чиншу. В селі Сколому було 146 дворів. За рік селяни відробляли 1130 двоспряжних днів і 2397 піших днів панщини. Крім того, громада платила податки (карбове, рогове, грунтовий чинш), що становили 454 флорини 17 крейцерів на рік. Скасування кріпацтва в 1848 році, проведене в інтересах поміщиків, майже не полегшило становища селян. Після скасування панщини на Сколівщині Потоцький одержав від міста викуп за чинші 1999 флоринів, а від села — 9085 флоринів, тобто 11084 флоринів.\nВ 1859 році Потоцький продав сколівські землі разом з усією Тухольщиною графу Євгену Кінському за 275 тис. золотих ринських. Кінський будує в Сколому великий паровий тартак і внаслідок хижацької вирубки лісу одержує величезні прибутки. В 1886 році вартість його маєтку уже обчислювалась в 2 мільйони ринських. На залізній і скляній гутах працювало близько 140 робітників. З виплавленого заліза вироблялись лопати, мотики, лемеші до плугів, труби тощо. В 1864 році було засновано сірникову фабрику. В 1870 році на ній працювало 53 робітники.\nТим часом розвиток капіталізму на Сколівіцині посилюється. В 1886 році підприємці Гредель і Шмідт купують у графа Кінського 34,5 тис. га лісу. Гределі, що вийшли з крамарсько-лихварської родини, швидко багатіють, навіть одержують від імператора титул баронів. Вони починають ще більш хижацьку експлуатацію лісів. У 80-х роках фірмі Гределів належали 2 великих парових та кілька дрібних тартаків, сірникова фабрика, машинобудівний завод та інші підприємства. Вирубка лісів особливо посилюється з 1885 року, коли Сколе було сполучено залізницею з Стриєм, а в 1887 році — з Мукачевим. Гределі рвуться в глибину Карпат, для чого прокладають зі Сколого до села Бутівлі вузькоколійну дорогу завдовжки 20 кілометрів.\nРозвиток капіталізму веде до розбудови Сколого. В 1880 році в Сколому було 522 будинки і 3000 жителів, з них у місті було 300 будинків і 2047 жителів, а в селі — 222 будинки і 953 жителі. Містечко було густо, безпланово забудовано, з надзвичайно вузькими вулицями. Ось чому пожежа 1888 року нанесла Сколому великі збитки. Згоріло понад 100 дворів, близько 200 родин залишилось без житла. Згоріли також костьол, міська управа, школа. Але уряд не дбав про населення, відбудова велась повільно, безпланово. Головна турбота полягала в тому, щоб місто не залишилось без церкви і костьолу. Для їх відбудови був організований збір коштів серед населення. 31 тис. ринських було вручено барону Шмідту, який побудував церкву і костьол, пишніші від тих, що згоріли. Школа ж, яку теж відбудували на громадські кошти, була такою ж, як і колись,— убогою, двокласною, з одним учителем.\nУ кінці XIX століття в Сколому створюються дві великі каменоломні, на одній з них працювало 250, на другій — 100 чоловік. Розширюється сірникова фабрика, на якій в 1912 році працювало вже 250 чоловік. Розвиток промисловості сприяє розвиткові міста.\nВ 1912 році Сколе було виділене з Стрийського повіту як центр Сколівського повіту. На той час місто і село Сколе зливаються. В місті нараховується вже близько 6 тис. жителів, тобто кількість населення порівняно з 1880 роком подвоїлась. Показовий національний склад населення: поляків налічувалось 2,5 тис. чоловік, євреїв — 2, українців — тільки 1,5 тис. чоловік. Такий національний склад населення наочно свідчить про національне гноблення українських трудящих, які в умовах багатонаціональної буржуазної Австро-Угорської імперії були на становищі гнобленої національної меншості. Переважна частина населення Сколого складалась з чиновницько-адміністративного апарату та дрібних підприємців і торговців, до складу яких українському населенню доступ був закритий. Не дивно, що значна частина українського населення в пошуках кращої долі змушена була емігрувати за океан.\nУ відповідь на нещадну експлуатацію трудящі все активніше включалися в революційну боротьбу; на початку XX століття вона проходила під впливом першої російської революції. З—6 вересня 1907 року в Сколому відбувся один з найбільших у Галичині страйків. Понад 800 робітників заводів Гределя і Шмідта застрайкували, вимагаючи підвищення заробітної плати, відновлення на роботі безпідставно звільнених робітників. Страйкували і робітники каменоломень.\nТрудящі радісно зустріли російські війська, які ввійшли в Сколе у вересні 1914 року. Звичайно, треба мати на увазі неоднорідність російської армії, агресивні наміри російського імперіалізму щодо Галичини. Але в особі простих російських солдатів трудящі Галичини зустрічали братів. З великою симпатією згадують старі жителі Сколого російських солдатів, які по-братньому здружились з населенням, допомагали йому харчами, одягом.\nПеремога Великої Жовтневої соціалістичної революції в Росії посилює революційну боротьбу західноукраїнських трудящих. Велику роль в її розгортанні відігравали колишні полонені солдати, що повертались з революційної Росії. Багато з них згуртували навколо себе свідомих робітників і селян. В Сколе такими солдатами були М. Диркавець, М. Попович, С. Данилевич та інші.\nХоча в Сколому протягом 1917—1919 рр. і не відбувалось значних подій, його трудящі спільно з трудящими Галичини вели боротьбу проти австро-угорських поневолювачів, а після розпаду імперії в листопаді 1918 року — проти своїх власних,\nукраїнських поміщиків і капіталістів, що на чолі з буржуазно-націоналістичними партіями захопили владу і створили в Галичині націоналістичний уряд так званої ЗУНР.\nНе припиняли вони боротьби і після падіння ЗУНР в липні 1919 року, спрямовуючи її тепер проти польських загарбників, що з допомогою Антанти окупували Галичину.\nВизначною подією цього часу було повстання під керівництвом Федора Бекеша, що охопило всю Сколівщину. Воно було одним з епізодів революційної боротьби західноукраїнських трудящих за Радянську владу в 1920 році, коли, розгромивши білополяків, радянські війська визволили частину східних повітів Галичини.\nФедір Бекеш, уроженець Сколого, 1919 року в складі одного з підрозділів галицької армії був інтернований в Чехословаччині. Коли серед інтернованих галицьких солдат почав ширитись комуністичний рух, Бекеш стає одним з організаторів підготовки повстання. З невеликим загоном Федір Бекеш переходить з Чехословаччини в Сколівський повіт. Повстання почалось 21 серпня 1920 року. За сигналом селянина Івана Дем’яка повстанці напали на польський військовий загін в Опорці і, роззброївши його, захопили казарми. До бекешівців стали приєднуватись селяни Опорця, Славського, Хітара, Кального, Волосянки. Загін збільшився до 130 чоловік. Від імені повсталих Бекеш проголосив встановлення в Прикарпатті Радянської влади. 22 серпня повстанці зайняли Лавочне і залізницею добрались до Гребенова і Тухлі. Повстанці ставили на меті захопити залізничну лінію аж до Стрия, куди в серпні 1920 року здійснили рейд червоні козаки Віталія Примакова, і з’єднатися з Червоною Армією.\nАктивні дії повстанців тривали 5 днів — з 21 по 26 серпня. Під натиском польських військ повстанці змушені були відступити в Чехословаччину. Але окремі загони повстанців нападали на польські застави до 29 серпня.\nКерівником і організатором революційної боротьби західноукраїнських трудящих була Комуністична партія Західної України [до 1923 року — Комуністична партія Східної Галичини (КПСГ)].\nТочних даних про час виникнення організації КПСГ у Сколому немає, але можна допустити, що вона існувала вже восени 1920 року. В числі організаторів і активних діячів Сколівської парторганізації були М. Диркавець, С. Данилевич, М. Попович. Коли проводились додаткові арешти в зв’язку з арештом делегатів І з’їзду КПСГ (так званої Святоюрської конференції), в Сколому в листопаді 1921 року був заарештований і М. Диркавець, характеризуючи діяльність якого поліція зазначала: «Цьому ж Диркавцеві можна також приписати у більшості випадків цілрій ряд неодноразових, т. зв. „диких”, страйків робітників тартаків».\nОдним з характерних прикладів організаторської та пропагандистської діяльності місцевої організації КПСГ було створення восени 1922 року, під час виборчої кампанії по виборах до польського сейму, Сколівського комітету «Союзу пролетаріату міст і сіл Східної Галичини», що налічував у місті 10 низових осередків по 5 чоловік. Робота комітету була настільки енергійною, що поліція розпустила його через кілька місяців. Але досвід, набутий у виборчій кампанії, не пропав марно, колишні члени «Союзу…» стали комуністами — парторганізація міста поповнилась новими 9 осередками КПСГ4.\nСколівська парторганізація провадила свою роботу головним чином серед робітників лісового промислу, що становили переважну більшість населення Прикарпаття. Дальше загострення соціальних і національних протиріч в умовах післявоєнної кризи обумовило піднесення революційного руху. Грізною була першотравнева демонстрація 1923 року. Вулиці і площі міста заповнили тисячі робітників Сколого і навколишніх сіл з червоними прапорами і гаслами «Геть колонізаторів!», «Смерть зрадникам робітничого класу!», «Ми вимагаємо 8-годинного робочого дня!». З полум’яною промовою на мітингу виступив комуніст Глинський. Робітники не допустили арешту оратора поліцією. В листопаді 1923 року був проведений успішний трьох-тижневий страйк робітників лісопильного заводу Гределя; адміністрація змушена була підвищити зарплату робітників на 18 процентів. Це була велика перемога комуністів.\nАналогічні страйки, організовані комуністами, проходили і в 1924, 1926, 1931, 1933, 1934 роках.\nВ інформації воєводського управління міністерству внутрішніх справ про діяльність КПЗУ в IV кварталі 1926 року зазначалось, що під впливом КПЗУ в Сколому перебуває 300 робітників, що КПЗУ має вплив у спілці деревообробників та касі хворих і зокрема відмічалось: «Про те, що КПЗУ справді має сильний вплив у вище згаданих профспілках, свідчать зовнішні прояви її діяльності, як наприклад, обрання відомого комуністичного діяча, контролера каси хворих у Сколе Петра Бандуровича секретарем професійної спілки деревообробників Прикарпаття 24 жовтня ц. р., поширення комуністичних нелегальних видань серед деревообробників у Сколе, а в листопаді під час страйків обрання двох делегатів-комуністів з профспілки у Сколе на конференцію профспілкових делегатів Підкарпаття, що проводилась 28 листопада у Львові». В 1926 році парторганізація Сколівського повіту налічувала близько 180 членів, з яких 120 були робітники, решта — селяни і ремісники.\nМісцева організація КПЗУ керувала революційно-визвольною боротьбою трудящих, спираючись на комсомольську організацію. Комсомольська організація налічувала на той час близько 100 чоловік.\nВ Сколому існував також повітовий комітет «Сельробу», головою якого був обраний член КПЗУ Микола Диркавець. У Сколому діяло також два гуртки МОДРу.\nКомуністи-підпільники за допомогою профспілкових організацій, «Сельробу», читалень «Просвіти», спортивних організацій розгорнули серед трудящих широку роз’яснювальну роботу, пропагуючи досягнення соціалістичного будівництва в СРСР та УРСР.\nМасово поширювались серед трудящих комуністичні і прогресивні видання — газети «Сельроб», «Земля і воля», журнали «Наша правда», «Вікна».\nВ Сколому, де була сильна і добре законспірована парторганізація, знаходилась підпільна друкарня технічного відділу ЦК КПЗУ. Вона розташувалась у лісі, на горі Зелемінь. Друкарня мала кілька машин, склографи, гектографи. Тут друкувались листівки, відозви, бюлетені КПЗУ. Друкарня діяла до літа 1933 року. Провокатор, що пробрався в парторганізацію, допоміг поліції вислідити і розгромити друкарню. При її обороні героїчно загинув Іван Цабан.\nКПЗУ здійснювала керівництво революційно-визвольною боротьбою трудящих у запеклій боротьбі з соціал-угодовцями та буржуазними націоналістами, які вірно служили фашистському режиму. Особливо гострою була боротьба з українськими буржуазними націоналістами, які не зупинялись перед терористичними актами.\nВ листі Секретаріату ЦК КПЗУ до Політбюро ЦК КПЗУ від 9 квітня 1934 року повідомлялось: «Оунівці з Синьовидська напали на одного комсомольця зі Сколого. Він заховався в якійсь хаті. Тоді вони оточили хату, не випускали його цілу ніч, а ранком віддали його поліції. Це викликало в Сколому велике обурення». Літом 1936 року бандити з ОУН з-за рогу по-звірячому вбили в Сколому комуніста Миколу Гребінця.\nМісто Сколе не раз було свідком рішучих дій місцевих комуністів. Так, в день похорон секретаря Стрийського окружкому КПЗУ О. П. Маківки, вбитого поліцією в с. Нижньому Синьовидному 12 лютого 1932 року, на всій телефонній лінії від Демні до Нижнього Синьовидного були розвішані червоні прапори, їх розвішали комсомольці під керівництвом комуністів Мирослава Бандуровича та Івана Цабана. Червоні прапори з траурними стрічками були вивішені на корпусах лісопильного заводу в Демні та на будинках міста. Прапор завдовжки 12 метрів замайорів на заводській трубі колишньої сірникової фабрики. Його вивісив робітник Михайло Галушка, написавши внизу: «Увага — заміновано». За зняття прапора поліція обіцяла 2000 злотих, але ніхто не погоджувався цього зробити. Тоді поліцаї почали в нього стріляти, поки не збили.\nАналогічні події відбулися 29 червня 1933 року під час похорон вбитого при нападі на друкарню на горі Зелемінь Івана Цабана. Характерно, що в день похорон була випущена листівка, надрукована в друкарні на горі Чудилів, куди була перенесена частина обладнання ще перед розгромом друкарні на горі Зелемінь.\nПісля розгрому друкарні поліція провела масові арешти комуністів і комсомольців. З лав революціонерів були вирвані найактивніші, і все ж парторганізація продовжувала діяти. Місцевий комітет КПЗУ переправив у тюрму зашифрованого листа, в якому говорилось: «Держіться, дорогі товариші. Ваші арешти для нас велика втрата, але ми ще більше посилимо роботу, щоб капіталісти знали, що ніякі арешти не зможуть припинити визвольної боротьби трудящих. З комуністичним привітом, МК КПЗУ».\nВ лютому 1934 року в Стрию відбувся судовий процес над 23 робітниками-рево-люціонерами зі Сколого.\nРежим терору і насильства з боку фашистських окупантів та їх буржуазно-націоналістичних агентів не зміг зламати революційно-визвольної боротьби трудящих, керованих Комуністичною партією. В 1936 році вибухнув великий страйк лісорубів на Сколівщині, який тривав понад місяць і закінчився перемогою робітників — капіталіст змушений був підписати договір, в якому передбачалось підвищення заробітної плати, містилось зобов’язання не звільняти робітників самовільно з роботи і розв’язувати всі спірні питання через профспілку. В червні 1937 року під керівництвом Сколівського МК КПЗУ відбувся новий страйк робітників на підприємствах фірми Гределів, що закінчився підвищенням зарплати робітникам на 8 процентів. В 1938 році пройшла грандіозна першотравнева демонстрація трудящих. 2500 демонстрантів з червоними прапорами пройшли головною вулицею міста.\nАктивна участь трудящих міста Сколе і повіту в революційній боротьбі, керованій КПЗУ, зумовлювалась тяжким становищем трудящих. Марксистсько-ленінські ідеї, що поширювала КПЗУ, попадали на сприятливий грунт.\nВ повіті було хронічне безробіття. Так, наприклад, у лютому і березні 1925 року було звільнено з роботи 39 чоловік з фірми «Брати Гредель», 15 чоловік — з фірми «Пагет», 11 — з каменоломень. Крім того, в повіт повернулось 150 чоловік, звільнених з різних фірм Бориславського нафтового басейну. Формально визначений законодавством 8-годинний робочий день був фікцією. Середній заробіток робітників Прикарпаття становив менше третини заробітку варшавських робітників, а праця жінок та підлітків оплачувалась в два-три рази нижче, ніж чоловіків.\nНа 1930 рік в повіті 40 процентів земель дрібних власників належало біднякам-халупникам, які мали до 2-х га землі, 33 проценти — малоземельним селянам, що володіли від 2-х до 5 га. Якщо взяти до уваги, що в гірській місцевості сяк-так прогодувати сім’ю можна лише при наявності щонайменше 5 га землі, то стає зрозумілим, що 73 проценти населення не могли звести кінці з кінцями.\nПонад 10 тис. чоловік в повіті (понад чверть населення) були робітниками, мало-чисельні ж підприємства міста не могли забезпечити їх роботою. Крім фірми братів Гредель і «Пагет», промисловість міста була представлена в основному кустарним промислом. В 1935 році нараховувалось 70 кустарних промислів (кравців, пекарів, шевців, будівельників тощо).\nЩодо рівня культури стан справ виглядав досить сумно. Понад половину населення повіту — 25 тис. чоловік, не вміли ні читати, ні писати. З 38 тис. жителів повіту віком від 10 років початкову освіту мали тільки 16 тис. чоловік (46 процентів), середню освіту — 402 чоловіки, середню і нижчу професійну освіту — лише 93 чоловіки. Багато батьків не мали змоги посилати своїх дітей до школи. Не було коштів ні одягнути дитину, ні придбати їй книжки.\nНе кращою була справа охорони здоров’я трудящих. На 1930 рік у місті було тільки 5 лікарів. Вони ж обслуговували і населення повіту. Плата за ліжко в державній лікарні становила в середньому п’яту частину місячного заробітку кваліфікованого робітника, а в приватній лікарні — ще більше. Лютували інфекційні захворювання, частими були епідемії. Серед трудящих, особливо серед дітей, була велика смертність.\nСоціальний гніт посилювався національним гнобленням. Польський буржуазний уряд намагався ополячити українське населення. Закривались українські школи, театри, газети і журнали, заборонялась українська мова в державних установах, звільнялись з роботи українські робітники і службовці. Українські буржуазні націоналісти, уриваючи свою частку в експлуатації українських трудящих, підтримували колонізаторську політику польських поміщиків та капіталістів.\nТрудящі Сколівщини, як і всієї Західної України, розуміли, що шлях до соціального і національного визволення в рішучій боротьбі за возз’єднання з Радянською Україною.\nЗолота осінь 1939 року принесла трудящим Сколого, як і всієї Західної України, довгожданне визволення. З великою радістю дізнались вони про рішення Радянського уряду взяти під свій захист західноукраїнських трудящих і не допустити поширення фашистської агресії на схід. Ще до приходу радянських військ колишні члени КПЗУ, які, незважаючи на розпуск партії в 1938 році, продовжували керувати масами, стали ініціаторами створення Сколівського революційного комітету, до складу якого ввійшли М. Васаган, М. Цар, Я. Гуменецький та інші. Вони організували озброєні загони робітників і захопили найважливіші об’єкти міста — пошту, залізничну станцію, міську управу, комісаріат поліції, звільнили з тюрми політв’язнів. На міській управі замайорів червоний прапор. Ревком звернувся до трудящих Сколівщини з відозвою, в якій закликав роззброювати загони польських офіцерів і жандармів, що тероризували населення, а зброю здавати на склад при міській управі. Ревком створив для підтримання порядку робітничо-селянську міліцію.\n17 вересня був створений комітет для зустрічі воїнів-визволителів Червоної Армії. Трудящі міста і околиць готували дорогим гостям радісну зустріч. 19 вересня в місто вступили передові частини Червоної Армії.\nНезабаром Сколівський ревком був перетворений в Тимчасове управління влади. Його головою став Д. М. Довбня (пізніше — секретар Сколівського райкому партії), а секретарем — В. М. Борис. Тимчасове управління встановило робітничий контроль над виробництвом, вжило заходів до ліквідації безробіття.\nЗ великим піднесенням трудящі міста 22 жовтня 1939 року обирали депутатів до Народних Зборів Західної України. Депутатом від Сколого був обраний робітник М. К. Попович. На основі Декларації Народних Зборів у листопаді 1939 року були націоналізовані деревообробні підприємства фірми Гределів, лісопильний завод фірми «Пагет», каменоломні та інші промислові і торгові підприємства. Почався успішний процес соціалістичних перетворень. Місто стало центром Сколівського району.\nВже в грудні 1939 року в місті було ліквідовано безробіття, встановлено 8-го-динний робочий день. 15 грудня 1940 року відбулись вибори до місцевих Рад депутатів трудящих. До Сколівської міської Ради було обрано 20 депутатів.\nПеребудовувалось культурне життя. Була відкрита середня школа з українською мовою навчання. 16 січня пролунав перший дзвінок. Навчання проводилось за новими, радянськими учбовими планами. Був створений Будинок культури, бібліотека, впроваджено безкоштовне медичне обслуговування населення — відкрита поліклініка та лікарня на 80 ліжок. Населення міста обслуговувало 10 лікарів.\nУспішний процес соціалістичної перебудови економіки і суспільного життя на Сколівщині був перерваний віроломним нападом німецько-фашистських загарбників. Місто Сколе, що знаходилось поблизу кордону, фашисти окупували в перші дні війни. Окупанти та їх посібники — українські буржуазні націоналісти вбили близько 3000 мирних жителів, переважно єврейської національності. Сотні жінок, чоловіків і дітей були вивезені на фашистську каторгу в Німеччину. За роки неволі населення міста скоротилось з 7600 до 1620 чоловік. Гітлерівці завдали місту великих руйнувань. Було зруйновано більше половини житлових будинків, промислові підприємства. Загальна сума збитків становила понад 76 млн. карбованців.\nВелике значення для розгортання боротьби з фашистськими окупантами мав Карпатський рейд партизанського з’єднання С. А. Ковпака, загони якого в 1943 році пройшли через місто.\nВід фашистських загарбників місто Сколе було визволено 7 серпня 1944 року. Після звільнення до лав Червоної Армії влилось чимало добровольців. В місті з активістів були створені винищувальні загони для розгрому банд українських буржуазних націоналістів, залишених фашистами для диверсійно-підривної роботи. Від підлих рук українських націоналістів загинули районний прокурор Устименко, секретар райкому комсомолу Костів, активісти Цогола М., Цогола С., Норичко та інші. Українські націоналісти створювали додаткові труднощі відбудові економіки міста. Та скоро з фашистськими наймитами було докінчено. Трудящі Сколого самовіддано працювали, піднімаючи місто з руїн. Вже під кінець 1944 року стали діяти лісгосп, райпромкомбінат, маслозавод, хлібозавод. В 1945 році почали свою роботу ліспромкомбінат, артіль «Серп і молот».\nТрудящі міста взяли активну участь у виконанні завдань, визначених першим післявоєнним п’ятирічним планом. Заслуженою славою серед трудящих користувалися слюсар-стахановець Іван Бекеш, пилорамщик Юрій Одинак, майстер Мар’ян Присташ, верстатниця Ганна Палашовська з лісозаводу, шофери Білай, Воропаєв, Рябоконь, лісоруби Пеньківський, Веретенніков, Єгоров, які виконували по 2—3 норми за зміну.\nТрудящі Сколого разом з усім радянським народом гаряче підтримували всі нові починання,спрямовані на здійснення завдань комуністичного будівництва. Так, наприклад, першими в районі напередодні XXI з’їзду КПРС розгорнули змагання за звання колективів комуністичної праці колективи Сколівського кар’єроуправління та ліспромгоспу, а першими завоювали це почесне звання бригади лісорубів Калиніва, Дробчака та Русина з Сколівського ліспромгоспу.\nВеликих успіхів було досягнуто в благоустрої міста. Було озеленено вулиці міста, закладено нові парки, в тому числі і міський Парк культури. Особливо активну участь в благоустрої міста приймав комсомол.\nРайком комсомолу організував недільники по благоустрою. В 1951 році було побудовано новий залізничний вокзал, налагоджено автобусне сполучення з містом Стриєм, почали ходити автобуси Львів—Ужгород, Дрогобич—Мукачево. В 1962 році капітально відремонтовані старі та побудовані нові тротуари, заасфальтовані вулиці Богдана Хмельницького, Щорса, Галана, побудовано пішоходний міст через річку. В Парку культури споруджено пам’ятники Т. Г. Шевченку і Зої Космодем’янській.\nНині місто Сколе — один із визначних промислових центрів Підкарпаття. Тут в основному зосереджені підприємства по переробці деревини і каменю.\nВ найбільшому промисловому підприємстві району — Сколівському лісгоспзагу працює понад 480 робітників і 40 інженерно-технічних працівників. Лісгоспзагу підпорядковано 9 лісництв, лісопункт, автоколона і Святославський лісозавод. Є також два лісосклади та вузькоколійна залізниця. Лісгосп оснащений сучасною технікою — автотранспортом, трельовочними тракторами, пересувними електростанціями, що забезпечує систематичне перевиконання виробничих планів. Серед робітників широко розгорнуто змагання за звання колективів і ударників комуністичної праці.\nВідмінно працюють бригади лісорубів, очолювані Ю. Калинівим та І. Векличем. Ці комплексні бригади комуністичної праці відомі всьому Підкарпаттю, вони виконують усі фази робіт, починаючи від валки дерев і кінчаючи погрузкою лісу на платформи. Завдяки хорошій організації праці, механізації всіх фаз робіт, а також завдяки тому, що всі члени бригад оволоділи кількома спеціальностями, бригади систематично виконують денні завдання на 115—130 проц., а місячний план — на 106—115 процентів.\nДосить великим підприємством є Сколівський ліспромкомбінат — філіал Стрийського виробничого об’єднання меблевої промисловості. Його продукція йде для потреб промисловості і сільського господарства республіки та на експорт. Основними видами продукції лісопереробки є клепка, тара, будівельний матеріал, фанерна сировина, сировина для суднобудівної промисловості. В місті є кар’єроуправління, на якому працює 158 робітників. З інших підприємств міста — промкомбінат з меблевим, лісопильним і цегельним цехами, де працює близько 200 робітників, електростанція, а також відділення «Сільгосптехніки», де зайнято близько 100 чоловік. Є також хлібозавод, сирцех та численні майстерні побутового обслуговування. В 1966 році підприємства міста Сколого випустили продукції на 2552 тис. карбованців.\nШироку масово-політичну роботу серед населення Сколото проводять 19 партійних і 22 комсомольські організації. Промислові підприємства міста шефствують над колгоспами району.\nНевпізнанно змінилось культурне обличчя міста. Насамперед це наочно видно в розвитку освіти. Якщо до 1939 року в місті були семикласна і початкова школи, в яких за офіційними даними навчалось 800—900 дітей і працювало 25 вчителів, то на 1966 рік в місті було чотири загальноосвітніх школи, де навчалося понад 1300 учнів і працювало 112 вчителів.\nЗ 1944 року в місті працює середня школа, в якій на 1967 рік навчалося 747 дітей і працювало 52 вчителі. Школа здійснила 18 випусків, її закінчило біля 650 юнаків і дівчат. З випускників цієї школи 103 чоловіки одержали вищу освіту і працюють в різних галузях народного господарства. В 1949 році відкрита середня вечірня школа робітничої молоді, в якій вже понад 270 представників робітничої молоді одержали середню освіту. Понад 1400 юнаків і дівчат району здобувають освіту без відриву від виробництва у Сколівській заочній середній школі.\nГордістю сколівчан є середня школа-інтернат, заснована в 1956 році. В 1960 році школа одержала новозбудований корпус на 11 класних кімнат, з трьома навчальними кабінетами і спортивним залом. В школі навчається 413 дітей, працює 41 вчитель. Є в місті і початкова школа.\nЗ закладів дошкільного виховання в місті працюють дитячий садок-ясла на 110 місць і дитячий садок в робітничому селищі Демня на 30 місць.\nЗа роки Радянської влади в місті значно розширилась мережа культосвітніх установ. В місті є чудовий Будинок культури, який має зал для глядачів на 230 місць.\nПри Будинку культури працює сім гуртків художньої самодіяльності, організована дитяча музична студія.\nВ 1964 році з числа кращих учасників самодіяльності створено ансамбль «Бойківщина», який завоював визнання трудящих району своїми численними, цікавими виступами перед робітниками і колгоспниками. В репертуарі ансамблю пісні самодіяльного композитора Р. Я. Савицького («Гуцулка Ксеня», «Червоні маки», «Сколе» та ін.). В 1959 році здійснено переобладнання міського кінотеатру на широкоекранний кінотеатр, що має 250 місць. В 1965 році відкрито музичну школу на 160 чоловік.\nКрім бібліотек при клубах підприємств і в школах, є міська бібліотека для дорослих з книжковим фондом 18,6 тис. примірників і міська бібліотека для дітей та юнацтва з таким же книжковим фондом.\nПри школі-інтернаті створено на громадських засадах історико-краєзнавчий музей, в якому зосереджена значна кількість матеріалів з історії Сколівщини від найдавніших часів до наших днів. В приміщенні дерев’яної церкви, яка є архітектурним пам’ятником XVII століття, створюється музей атеїзму.\nЗавдяки вигідному розташуванню міста в мальовничих передгір’ях Карпат Сколе стало одним із центрів відпочинку трудящих. Тут розташована база Львівського екскурсійно-туристичного бюро, яка обслуговує трудящих, що приїжджають на відпочинок з різних районів країни. На окраїні міста побудовані піонерські та туристичні табори «Карпати», де щорічно зміцнюють здоров’я понад 800 дітей.\nВеличезні зміни відбулися в галузі охорони здоров’я трудящих. До 1939 року в місті не було лікувальних чи інших санітарно-медичних закладів. Платну медичну допомогу населенню надавали 5 лікарів-приватників, один зубний лікар і три акушери. Нині у місті є лікарня на 150 ліжок з терапевтичним, хірургічним, інфекційним дитячим і санітарно-епідемічним відділеннями. Створено тубсанаторій на 50 місць. Є також поліклініка і два фельдшерських здоровпункти на промислових підприємствах. Охорону здоров’я здійснюють 33 лікарі і 65 середніх медичних працівників.\nШироко розгорнулась у місті торгівля. Населення обслуговують 26 торгових точок з річним товарооборотом 2675 тис. карбованців. До послуг трудящих 10 підприємств громадського харчування. Крім державних і кооперативних торгових підприємств, населення користується послугами 4 магазинів і 3 їдалень, які належать до відділу робітничого постачання лісгоспзагу.\nПеред містом Сколе відкриваються нові перспективи розвитку. Розроблено генеральний план реконструкції міста, буде споруджена гранітна набережна р. Опір, обвідна магістраль для автотранспорту. Планується будівництво готелю, ресторану, комбінату побутового обслуговування. Передбачається побудувати ряд пансіонатів та будинків відпочинку.\nС. К. БРИЧ, Є. М. ГАЛУШКО