Поворотна адреса: КРАЇНА НІБИТО (ДЕСЯТЬ ПРАЗЬКИХ ЛИСТІВ) — Журнал «Всесвіт»\nВсесвіт Архів Поворотна адреса: КРАЇНА НІБИТО (ДЕСЯТЬ ПРАЗЬКИХ ЛИСТІВ)\nПоворотна адреса: КРАЇНА НІБИТО (ДЕСЯТЬ ПРАЗЬКИХ ЛИСТІВ)\nЛИСТ ПЕРШИЙ: ПИВО, ШВЕЙК, ГАШЕК\nЗа сивої давнини чеські міста й містечка нахвалялися числом шинків, корчем та пиварень: що більше їх, то мешканці обізнаніші.\nДе ж іще дізнаєшся про новини королівства?\nЗа дверима із закличним солом’яним віночком, побік кахляної грубки та при довгім столі, на який видає пані шинкарка коновки їглавського, каданського, раковницького...\nНа всяк' смак, на всяк' гаман.\nСтаре пшеничне або яшне пиво – лежень – кусалося, а молоде, легеньке – бовтанка – точили запівдурно.\nМагістрати не щадили мита, аби завезти городянам добре пиво, а вдячні городяни примовляли: “Де воно протече, там уже не пече”.\nЧаркувалося тим чи тим, за п’яте чи десяте, але на прощання товариство підносило коновки з пивом, келихи з вином і чарки з паленкою за Владислава ІІ Яґеллонського, який приподобився прізвиська “Король Добре”.\nСлов’яни гірчили пиво хмелем ще десь у VIII-IX ст. По чеських землях вирощування хмелю поширилося за Карла Великого, а від XII ст. хмільництво стає мало не золотим дном для чеських селян, чий хміль набув європейської слави і вивозився в чужі краї.\nА чи вип’ють ниньки за чеського президента?\nДе там! Дедалі рідше п’ють і за здоров’я одне одного.\nСтаросвітський гомін приятельської гутірки ще опирається повсюдній електровакханалії, але ніхто вже не шарпає корчмаря, щоб уговтав осатанілі підсилювачі.\nДе поділися любителі, які годинами обговорювали смакові нюанси щойно поданого браницького чи голешовицького? Де пиворізи-мовчуни, які так само годинами перекидалися значливими охами та ахами?\nЗа кухонним віконечком булькотять, шкварчать, оповиваються екзотичними пахощами китайські, італійські, іспанські страви, а прадідівські, втративши авторитет, обертаються на гастрономічні меншини. Усіма шанований віденський шніцель – ржізек – прикрашає аж ніяк не кожне меню. А за ним, за ржізеком, державна традиція! Ласий до шніцелів Франц-Йозеф І зарядив смажити їх по всеньких шинках Австро-Угорщини.\nНаша доба, схильна все переінакшити, скасувала імператорський наказ, але не спромоглася зламати демократичних засад остравської, празької, табірської корчми, де, як і вдавні, не розпізнаєш хто письменник, а хто підмітальник.\nА не в Празі, не в Остраві, не в Таборі?..\nА на провінції, по шинках та шиночках, пиварнях та пивареньках?..\nПровінцію мода не зачепила.\nМоже, котрийсь шинкар і проміняв би линялі – по стінах – вишивки на плакатних красючок, так пиворізи ж, яким потрібен звичний затишок, не вгамуються: “Де вишивки подів?!”. Може, котрась шинкарка і поскидала би лляні благенькі обруси, так пиворізам же на пластикових гірше питиметься.\nПро наїдки й не говоріть!\nЗамовляють гості те, що замовляли ще їхні батьки: мариновані з цибулею ковбаски, плзенський гуляш, сосиски з гірчицею... Пиво теж – перевірене поколіннями: старопраменське, крушовицьке, будейовицьке... Вельветом (ніжне, м’яке, з пінявою шапкою на коновці) завсідник погребує, а ще – ніколи не хилитиме пива з балцанки-бляшанки.\nОстаннім часом звелися нінащо понад двадцять невеличких броварень. Однак і лишилося аж п’ятдесят! Але пивні ветерани схиляють голови. Куди ж пак! По війні і то було їх десь півтори сотні ...\nУперше описав особливості чеського пива Тадеаш Гаєк-з-Гайка у виданій латиною книжці (1585). Це, можливо, був і перший у світі підручник броварства.\nА міжнародні компанії, під які великою мірою перейшло чеське броварство...\nЧи не втратить пиво своєї чеськості?\nОптимісти переконані, що ні, бо найголовніший замовник – чесько-моравсько-сілезький, а скептики певні, що міжнародні стандарти чеське пиво спартачать.\nСпілка броварів поквапилася поліпшити його соціальний образ, сповістивши, що в закордонні пиво є окрасою бенкетів і п’ється не з півлітрових коновок, а з кришталевих келихів. Пивні патріоти страшенно занепокоїлись. Це ж які втрати – проти коновки келих удвічі менший! Дарма! Спілчанські стратеги знають, що не має великої ваги, скільки витягне той чи той споживач, гірше, коли споживачів поменшає.\nПатріоти помиляються, як помилялися, запевняючи, що спека – їхній природний спільник. Коли збожеволіло європейське підсоння, вони не могли вийти з дива: живе срібло повзе, повзе, а виторг – такий собі. У чім річ?! А в тім, що спека намовляє на ще одне пиво, поки сягне двадцяти шести ступенів. Далі три коновки – і край!\nА скільки здолає не аж так і пересічний чеський пиворіз?\nМілош Кожелуг – і сорок!\nПельгржимовський вантажник мріяв про часи, коли шинок не зачинятиметься двадцять чотири години на добу.\nВиглядає, що за большевика, як називають чехи підсовєтський період, мрійників не бракувало. Пішов большевик, і люд аж так обсадив корчми, шинки та пиварні, що й статистика визнала свою поразку: полічити годі...\nТак, пиво посмачнішало.\nТак, наточать його тобі око-в-око.\nТак, виходки сяють, як песяча калитка.\nАле найпринадніше, що можеш говорити від серця до серця, не боячись викажчиків.\nЧеська корчма залишилася прихистком чеських чоловіків.\nНезрадливість, яка є ознакою здорової спільноти.\nПропам’ятним для чеського броварства був рік 1842-й, коли відкрилася Плзенська броварня. Та сама, що згодом дістала назву “Праздрой”. У “Праздрої” варили світле пиво, яке швидко вподобали і вдома, і за кордоном. Протягом сорока років плзенську технологію опанували всі броварні Чеського королівства.\nШвейк подарував своє ім’я двом десяткам стилізованих пиварень, де все на один копил – меблі, начиння, серветки, де страви – поспіль чеські; до того ж і з літературним присмаком: не просто гуляш, а гуляш-фельдкурата-Каца.\nПравду кажучи, гостюють “У Швейка” здебільше чужинці, бо в самих чехів славнозвісний персонаж не завжди викликає позитивні емоції.\nЦе ж яке покоління не прощає, що Ярослав Гашек насміявся з чеської вдачі?!\nОт “У Гроха”, хоч і середмістя, а чужинців обмаль. Переважають свої – празькі. Корчемка – ні порошинки, ні плямочки, а вишкрябаного на стінці хазяїн ніби не помічає. Насправді ж іще й як помічає, бо вишкрябано:\nNEJLEPŠÍ PIVO V PRAZE!\n„У Гроха” можна стріти завзятого шанувальника пива і "гашекознавця" Ріхарда Гашека, хоча зазвичай він відвідує шинки, до яких учащав його богемний дід.\nРіхард Гашек, онук Ярослава, гостює в пивниці "У Швейка".\nМало таких, але є.\nА причетним до літератури підполковник Гашек став цілком випадково: знайшов на горищі сімейної вілли листування Ярослава Гашека з дружиною Ярмилою. Листи ніжні, лагідні, але й сердиті. Письменник іноді просив, щоб Ярмила скінчила оповіданнячко, і шаленів, коли виходило ліпше, ніж у нього.\nРіхард Гашек познаходив чимало всякої всячини, яка належала королю празьких анекдотистів, а найдорожча знахідка – стіл, за яким написано “Пригоди бравого вояка Швейка”.\nЧехи безперечно знаються на гуморі, але говорити, що гумор – наша національна чеснота, не варто. Часто це замінювач громадянської відваги, якої нам бракує.\nВладимир Їранек, маляр.\nНе за письмовим столом, а верхи на коні – і в бронзі! – бачить Ярослава Гашека празький митець Карел Непраш.\nЦе все одно що маршал Ян-Йозеф Радецький на велосипеді.\nСміх та годі!\nПроте типово чеський, звернений на себе сміх.\nА може, швейкізований проект пам’ятника – це компроміс з тими, кого верне від чекістських пригод чеського класика. Поки Гашекові земляки, чехословацькі леґіонери, затято билися з большевиками, він, якого з Леґії вирядили за пияцтво, затято виборював большевизм.\nІ то де? У київській ЧеКа!\nЧервоного комісара товариша Гашека пражани не стрічали, як леґіонерів, славнем “Де ти, краю мій...”, однак і лиходійством по краях чужих не дорікали, бо зараз же вмостився за відомий письмовий стіл, де й притінила його огрядна постава вояка Швейка.\nПроект Карла Непраша чекає на своє втілення, але що чекає кінного чекіста?\nПражани, вони збитошники!\nУ них і товариш Ґотвальд попостояв колись на постаменті мов катюга...\nПомалювали білі рученьки на червоно.\nДиви, й копита в коня під Ярославом Гашеком почервоніють.\nПо самісінькі мички.\nОто б теревенили по корчмах, шинках та пиварнях...\nЛИСТ ДРУГИЙ: ЧЕХАЧЕК І ЧЕХИ\nНе лише по корчмах, шинках та пиварнях, а по всіх усюдах повторюють до без кінця: чеська людина – заздра, чеська людина – егоїстична, чеська людина – покірлива, чеська людина – геть усім невдоволена...\nОдно слово, чехачек!\nА чехи – що іншого... чехи мали б правити за приклад для всіх європейців.\nЦе не два історичні погляди, а два історичні досвіди: людина висновує на підставі пережитого, а людність – на підставі літописів, якими чеський народ аж так звеличено, що велич його стала з часом аксіомою. Двоїстість спирається і на чисто чеське безособове сприйняття нації, яка відповідно має й інакші, ніж її представники, характеристики. З цього – відколишній комплекс батьківщини-неньки, яка може простити все, або не простити нічого. Прощає, скажімо, лояльність щодо гнобителя, але не прощає втечі з-під гноблення.\nЧеська людність не криючись зневажає емігрантів не тільки через комплекс зверхності, а й через те, що ніколи не зналася на ліберальній ідеології, в якій еміграція – категорія приватна.\nКрім політичних та економічних, серед чехів ніколи не бракувало емігрантів гамлетівських, яких погнав по світах запах “чогось зогнилого” у Чеському – якщо переінакшити Шекспіра – королівстві.\nЧому ми, чехи, тільки те й робимо, що клопочемось тим, чого не маємо, замість клопотатися тим, що маємо?\nКарел Чапек, письменник.\n“Щось зогниле” – це модально-порівняльний (з нескінченними немов, наче, нібито) спосіб існування, без чого важко збагнути, що відбувається навколо.\nУ політиці, наприклад.\nАвстрійські або німецькі політики часто не знаходять спільної мови з чеськими, бо останні – нібито політики: боязкі, нещирі, пихаті.\nНа перше око, заживає вільності, а на ділі – нібито. Викривальних статей хоч греблю гати, але й удавано покривджених, які позиваються з газетярами, вимагаючи зрадити джерело інформації, велика сила. Юстиція нібито не має гадки, що за все відповідає автор, а не листоноша, і стає за позивальника.\nА сама юстиція?\nМоже правити за взірець нібито безсторонності.\nСлідчий ґотвальдівської Державної Безпеки Алоїз Гребеничек мордував піддопитних електричним струмом. Переживці по багатьох літах його оскаржили. Призначалися і переносилися засідання, призначалися і переносилися... Поки не повмирали свідки, поки не сконав і злочинець.\nУ ХІХ ст. почав чеський народ уперто доскіпуватись своїх коренів, а доскіпуючись, не боявся й тонку нитку сукати.\nСлавомил Губалек, психолог.\nА ось і чеська нібито історична правда.\nСвіт колись повірив і далі вірить, що, підписавши мюнхенський пакт із німцями, західні союзники кинули чехів і словаків напризволяще.\nТа хто читав його від дошки до дошки?\nДля абсолютної більшості абсолютною таємницею є вже перший відступ: “Німеччина, Сполучене Королівство, Франція та Італія, з уваги на засадничий договір, який застерігає передавання судетсько-німецьких теренів Німеччині...”. Засадничий – це той, на який чехословацький президент поклав свій підпис ще п е р е д Мюнхеном.\nЧехословаччина втратила незалежність і стала чесько-моравським протекторатом Німеччини не наслідком мюнхенських забігів, а наслідком вражаючої непідготованості до війни: ні стратегічної доктрини, ні стратегічних запасів, ні порядних літаків, ні порядних танків...\nОднак інші народи за гірших обставин чинили опір напасникові.\nНемає самопевності – нація озиратиметься на чужинців та нижче й нижче хилитиметься під тягарем ніким не доведеного, але й ніким не спростованого: ми – маленький народ. Нібито істина, що її нашіптують чехам з самого малку.\n“Мовчи й терпи, коли вчитель або котрийсь урядник тебе кривдить, бо почнеш боронити свої права, вони тобі ще й помстяться” (Емануель Халупний).\nТак прищеплюється ш в е й к і з м.\nА “Швейк насамперед людина, яка палко жадає жити й вижити. Надає біологічним засадам існування аж таку вагу, що його цілковита байдужість до понадіндивідуальних цінностей не будить жодних сумнівів” (Йозеф Єдличка).\nМаленький народ подарує собі те, чого не-маленький не подарує.\nПротекторат – і стотисячне стовпище пражан лементує: “Гайль! Гайль!! Гайль!!!”. Большевицький переворот – і стотисячне стовпище пражан аж заходиться: “Сталін-Ґотвальд! Ґотвальд-Сталін!”. Переворот антибольшевицький – і стотисячне стовпище пражан волає: “Гавела на Град! Гавела на Град!”.\nА звідки пішло – озиратися на чужинців?\nМоже, ще від Х століття, коли Чеська держава набирала сили коштом галицьких та сілезьких бранців, яких з величезним зиском продавала гебрейським та арабським купцям? Для задоволення запитів трьохтисячного чеського війська треба було продати аж десять тисяч рабів.\nДержава зміцніла, завдяки торгівлі чужинцями і з чужинцями.\nПетр Ганичинець, один з найінтелігентніших чехів, зізнався якось: “Не люблю чеської людності. Поодиноких людей, звісно, так, але як народ, гадаю, ми любові не варті”.\nА хіба той чи той народ вартий любові?\nКотрийсь з німецьких президентів, коли спитали, за віщо він любить німців, відказав заскочено: “Я люблю свою жінку!”.\nЛИСТ ТРЕТІЙ: ПОПРОЩАВШИ СОЦІАЛІЗМ\nЧехи встають з півнями.\nДавня звичка, монархічна: перейняли її, як і ржізек, від імператора Франца-Йозефа та ще від промислових селян, які ділили свій час між верстатом і плугом.\nА заступив на царство його величність пролетаріат – півні набули ідеологічної ваги і взаконились. Де ж би писака пізніше за гегемона пішов ішачити на соціалізм!\nПоловина чехів прокидається ні світ ні зоря.\nА друга половина?\nДруга – мешканці, головно, великих міст – вповільнила життєвий темп, прилаштувавши його до европейського. Де ж би\nб і л и й к о м і р е ц ь, який має віденських, паризьких чи брюссельських партнерів, пошабашив по обіді! А зателефонують європейці?!\nПровінція живе патріархально: о десятій вечора на містечковій вулиці хоч покотись – ніде ні лялечки, бо підніматися поночі. Дайте мені м о ї півдня – це, як було за пана цісаря, так і зосталося.\nНе зосталася чинною приказка хто недовго спить, тому щастить: проти міських заробляють містечкові мало. А з пражанами годі порівняти. Празька платня – двадцять тисяч крон місячно – вдвічі вища від середньочеської: столиця – осередок іноземних підприємств, чия спільна скарбниця багатша від скарбниці державної.\nПражани весь позастоличний простір окреслюють одним-єдиним словом – село. Не-пражани мстяться зневжливим прізвиськом – пражáки або ще зневажливіше – прашáки*.\nЗ давнього-давна столиці чеській заздрить столиця моравська – Брно: “Пришелепуваті цайзлики** нам не указ”. Брненський водій, в якого авто має празький номер, їздить з погордливою наліпкою “Я не з Праги!”.\n*Від prachy (чеськ.) – грошва.\n**Від Zeissig (нім.) – чижик; шалапут.\nНе дрібного, а заможненького.\nДрібний колотиться на двох гектарах, але сусіда, в якого їх вісімдесят, хоч і не полюбляє, але шанує. У заможненького гектарів – півсотні, але він сусідові заздрить.\nСвої претензії і в колишньої шахтарської цитаделі – Острави.\nОстравський край, поростаючи тернами, заслаб на меншовартість, і населення гнівається: “Це через них, через прашáків!”. А для прашáка півмільйонна Острава – те саме село, яке лежить ген-ген... під польським кордоном. Загалом, про все, що лежить на сході країни, пражанин скаже зневажливо: Балкан, Україна.\nВін і відпочиває інакше, ніж не-пражанин. З вигодами, переважно на чужині, а на місце дістається літаком. Наглянуті місця – італійські та хорватські, а щойно відкриті – грецькі та іспанські. Селянин, поклавши податися на море, вибере котрийсь хорватський пляж та й сяде за кермо старенької “шкодовки”. Може й нічого не вибрати: вдома відпочивається утричі дешевше.\nА в чужині всі на один лад.\n“Чехи! Не крадіть!” – благали хорватські, австрійські, словенські, італійські крамарі. У готельчиках чехів пізнавали вже за сніданком: прийшовши з наготованими пакетами, вони пустошили “шведські столи”. На пляжах пізнавали по укладистих торбах з термосами і портативних холодильничках. Невдовзі, засвоївши манери європейського повсякдення, чехи перестали кидатися в очі. А все одно їх пізнають: тільки чех вітається з усіма продавчинями по всіх крамницях і крамничках!\nПоділ на бідних та багатих чехи переживають болючіше, ніж поляки або мадяри. Дістати дані щодо матеріальної поляризації спільноти складно. Усі приховують вміст гаманця, остерігаючись завидьок, а потайливість спотворює соціальні критерії: маєш великий дім – мільйонер! У домі як виметено, пошарпана “шкодовка” на приколі, на бензин катма, та це вже нікого не займає. Мільйонер!\nКамінь спотикання не в антитезі бідні-багаті, а в поглядах.\nБезталанний певен, що багатіють шахраї, а таланистий – що на пси зводяться валяки.\n...цей народ подурнішає, коли не збагне, що людей заохочує до чинів багато інших мотивів, крім грошей.\nЗденек Сверак, режисер і письменник.\nСправді, статки чеських скоробагатьків найчастіше злочинного походження, але й бідацтво теж не самі за себе янголи. Є з-поміж бідацтва такі, що свідомо зловживають підмогою (вигідніше не працювати!), а є тисячі таких, що праці ніде не знаходять.\nПолистопадові чехи вірили, що всякий має право на свій шанс, але десь половиною 90-х зневірились: багатому й чорт гроші носить... Загнаність на слизьке – це так, але позначається і закорінене ще в епосі чеського відродження змагання до соціальної нівеляції.\nПоява мільйонерської верстви потягла за собою зміни і в сімейній психології. Споконвічна проблема батьків і дітей постає в модерній подобі. Не новина, що заможні діти стидаються батьків-незаможників, новина – що батьки цим не переймаються: не переймаючись, легше животіти з нікчемною платнею чи мізерною пенсією в панельних кролятниках. А маєтні діти соромляться батьків і, втихомирюючи совість, докоряють їм абичим – від невміння говорити англійською до невміння користатись з електронної пошти.\nПостарішання спільноти також завинила генерація маєтних, бо її життєві прагнення невиправдано далеко виходять за межі сім’ї. Принадні позасімейні перспективи заохотили чеських молодиць віддаляти вагітність, і понад половина їх приречена на безнащадність.\nОсь-ось і чехів поменшає на один мільйон!\nДержавні запомоги на потомство, позики молодятам?.. Пільги, завдяки яким прийшли колись на світ нинішні маєтні? Не ті часи! Багатого спортивний “порше” приваблює сильніше за власного нащадка, а в бідного діточок і так більше, ніж дозволяють кошти. Становище може врівноважитись, коли спільнота перестане ототожнювати сімейні гаразди з сімейним щастям, з тим щастям, запорукою якого є жінка.\nЯк змінилися чешки, попрощавшись із соціалізмом?\nЗважаючи на те, скільки їх по шинках та винарнях, повернули на гірше. Деякі сподобані пражанками винарні й шинки перетворилися на своєрідні жіночі клуби, і чоловіки їх минають. Для більшої втіхи власників: пані викладе на стіл і чотириста крон за вечір... А пан за своє пиво? Сотню!\nА може, не на гірше повертають чешки, а відлунює в них інстинкт праматерів – засновниць чеського броварства...\nЛИСТ ЧЕТВЕРТИЙ: ГАЙДРИХІАДА\nПротектора остерігали: не покладайся на чехів, а він, полохаючи перехожих, походжав празькими вулицями без охорони; а він – взірець арійської надлюдини – бився на шпагах з олімпійськими чемпіонами, літав на бойових літаках і майстерно грав на скрипці. Усім – а головно, собі! – протектор доводив, що не мали правди австрійські гімназистики, які дражнили його білявим Мойшею, що ні краплі гебрейської крові немає в його жилах. Можливо, якби не ота бравада, чорний кабріолет з номерним знаком SS-3, не скінчив би свої дні на Зенкловій, о десятій тридцять, 27-го травня 1942-го.\nПрезидента-вигнанця остерігали: за смерть протектора народ заплатить морем крові, а він, палко бажаючи зажити слави вождя нескореної нації, послав подалі передбачливих празьких підпільників; а він намагався довести західним союзникам, що чехи опираються німецькій займанщині; намагався випередити союзника східного, московського, який плекав замах на котрогось протекторатного достойника, щоб вибити в чехословацького президента політичні козирі.\nУ відкритому мерседесі – без охорони! – їхав на Празький град всевладний протектор Чехії та Моравії генерал військ SS Райнгард Гайдрих; наказ на його ліквідацію видав екзильний президент Чехословаччини Едвард Бенеш.\nЛіквідували Гайдриха вишколені в Англії бойовики – Ян Кубиш, Йозеф Ґабчик та Йозеф Вальчик. Відбувши замах, вони перейшли з конспіративних мешкань до крипти православної церкви Кирила і Методія. Сюди ж підпільники перевели ще чотирьох бойовиків, а п’ятого не встигли.\nРотмістри Ян Кубиш (ліворуч) та Йозеф Ґабчик.\nП’ятим був – Карел Чурда.\nБенеш палко жадав устоятись на позиції вождя протигітлерівського Опору, а тож, як на його розсуд, мав відповісти на офіційний терор нацистів вибірковим терором, хоча не міг не знати, що німці відплатять сто з оком. Мілан Л. Гавнер, історик.\nДовідавшись про смерть чесько-моравського протектора, Гітлер зажадав стратити десять тисяч чехів. Заступник Гайдриха Карл Франк переконав його вдовольнитися скромнішим числом. Серед перших стратили прем’єр-міністра генерала Алоїза Еліяша. Три тисячі празьких гебреїв пішло просто до концентраків. Підпільна сітка через арешти зазнала непоправних утрат. А того дня, коли ховали Гайдриха, німці, вистрілявши до ноги чоловіків, спалили чеське село Лідице. Така сама доля спіткала Лежáки. Обидва села надавали притулок лондонським агентам.\nДесятого червня, коли ще попеліло Лідице, Бенеш обчислював: “Страх Божий, що коять! Проте під оглядом політики це запорука того, що відтепер Чехословаччина за всяких обставин збереже свою незалежність... Боявся, що, якби прийшло до мирних переговорів, нас могли би визнати частиною Німеччини. Така небезпека повсякчас існувала. Празькі страти зміцнили наші позиції”.\nБенеш заходився збивати політичний капітал.\nМосква запевнила, що визнає передмюнхенські кордони Чехословаччини і схвалила вигнання з країни судетських німців, а Лондон визнав нечинними мюнхенські статті і погодився з виселенням ворожих меншин.\nУ селі, де його переховували мати з сестрою, читав довжелезні списки страчених і Карел Чурда. А читаючи, знаходив з-поміж розстріляних прізвища друзів, приятелів, знайомих... Він доводив собі, що повинен на щось зважитись, щоб не взялася попелом їхня Стара Глина, щоб не загинули через нього дві найдорожчі жінки...\nП’ятнадцятого червня всі протекторатні газети й газетки оприлюднили звернення, в якому мовилося, що всякий злочинець підлягає цілковитій амністії, якщо прийде з покаянням до 20-ої години 18-го червня.\nКарел Чурда зважився.\nГоре чеському народу, коли не об’являться підступники, що забили імперського протектора генерала Гайдриха. Горе, горе, повторюю ще і ще... Момент вирішальний, а для чеської людності й поготів. Охоронити чеський народ можна кількома словами, завдяки яким ми спіймаємо вбивць. Присягаюся, що навіть причетний до вбивства дістане милість, якщо виведе нас на слід отих недолюдків.\nЕмануель Моравець, протекторатний міністр освіти.\nУ Празі підпільник, в якого він мешкав перед замахом і в якого збирався перечекати арешти, не прийняв пожильця. Чурда пішов каятися. Виказав усе, що знав. А знав він чимало – аж до адреси вчителя Яна Зеленки-Гайського, який переводив бойовиків до крипти. Ґестапівці метнулися по вчителя, та живим його не взяли: зачувши кроки на сходах, Зеленка-Гайський отруївся. Але Чурда мав ще стільки адрес, що вже вночі проти 18-го есесівці оточили храм Кирила і Методія.\nПерші, які вдерлися до церкви головним входом, потрапили під автоматні черги з хорів, де засіли Ян Кубиш, Адольф Опалка та Йозеф Бублик. З низьких і вузеньких віконечок крипти відстрілювалися Йозеф Ґабчик, Ян Грубий, Ярослав Шварц і Йозеф Вальчик. Троє на хорах трималися, поки не скінчилися набої. А скінчилися – кожен застрелив себе сам.\nДо віконечок крипти німці вкинули брандспойти. Обложені викидали їх, користаючи з драбинки. Не ґестапівці, а чеські пожежники вимислили, як витягти звідти драбинку.\nВода жбухнула в підземелля.\nУсі четверо пострілялися так, як і ті, на хорах, приклавши пістоля до правої скроні.\nБій тривав понад шість годин.\nКарел Чурда стежив за боєм, стоячи в гурті ґестапівців. Зрадою товаришів він купив собі п’ять зайвих років життя. А міг, якби не повісили його в 47-му, купити й більше: 48-го чехословацька Державна Безпека перебрала під своє крильце мало не всіх ґестапівських конфідентів.\nГайдрихіада не скінчилася загибеллю лондонських бойовиків.\nНімці перевертали місто догори дном, поки не виловили останнього, бодай посередньо причетного до вбивства Гайдриха.\nТретє вересня 1942 р. Суд над помічниками боївки, яка знищила протектора Чехії та Моравії.\nДвісті п’ятдесят причетних знищено в Маутгаузені, а з ними і празька лікарка Мілада Франтова, до якої, діставши на Зенкловій поранення, прийшов Ян Кубиш.\nПро імена більшості людей, для яких слово патріотизм не було пустим звуком, які з холодним серцем поставили на карту не лише своє життя, а й життя своїх близьких, дізнатися годі.\nВелике число жертв, що їх спричинив замах, затривожило Бенеша.\nВін побоювався невдоволення внутрішніх сил Опору, що могло лишити важкий слід на його авторитеті, а тому, спілкуючись з союзниками, не заходив у подробиці Гайдрихіади. Побоювався і комуністів, які не пропустили б нагоди звинуватити буржуазного президента.\nЗнаменно, що в незакінчених спогадах Бенеш замовчав замах.\nЗнаменно, що довіку приписував його празьким підпільникам.\nАнглійці, які вишколювали чехословацьких диверсантів, так таки протягом війни і не призналися до участі в ліквідації протектора. Навпаки, потакаючи Бенешу, всіляко підпирали міф про те, що це був спонтанний вияв народної ненависті.\nА німці вже по п’ятьох годинах слідства пізнали “лондонський почерк” і переконалися, що нападники – або англійці, або чехословацькі емігранти.\nТільки не празькі підпільники!\nЩе й тому Гітлер відкликав свій наказ на знищення десятьох тисяч чехів.\nЛИСТ П’ЯТИЙ: ШКІЛЬНИЙ ХЛІБ\nНайславетніший чех – Ян Амос Коменський.\nЧехи пишаються тим, що вони – народ Коменського, народ зі своєю, ні в кого не запозиченою педагогікою.\nСовєтські приписи, послідовно попідтинавши історичні корені чеської освіти, піддали її потворній ідеологізації: дитячі садки мали список і д е й н и х іграшок, а один з освітянських законів закликав юнаків – точнісінько як і совєтських – поповнити лави китобоїв.\nКоли законодавці, що марили влтавськими китами, пішли в непам’ять, шкільництво зітхнуло з полегкістю і поквапилося зажити свободи на повну силу. Та надмір бажаної свободи сприяв появі небажаних наслідків: нинішній підліток – особа елементарно невихована, нахаба, що, ставши вам на пальці, вдає ображеного.\nДозування свободи – обов’язок ліберальної спільноти, яка покладає відповідальність за виховання десь на батьків, а десь на педагогів. Але чеська спільнота ще не є ліберальною, але її постсоціалістична сім’я сприймає всяке обмеження як щось недемократичне, але її школу нібито лібералізовано. Педагоги, замість усвідомити, що освітянські новації мусять прислужитися не так зовнішній свободі, як новій моралі, шкодують за часами, коли слово школа всі вимовляли із страхом Божим.\nОтже з порядком (читай: вихованістю) покінчено?\nВідкрите питання, бо майже не лишилося вчителів, спроможних вести порядок. Найчастіше маємо до діла з імітацією, як в отій празькій школі, де малеча вранці підходила поручкатись з учителем, який гадки не мав, що прищеплює вихованцям зневаження старших.\nДнешнє учнівське середовище переживає стадію взаємозневаження.\nУ країні триста тисяч жертв шкільного тиранства!\nА психологи певні, що це ще не межа...\nПошесть насильства спричинено знов-таки спільнотою.\nКого шанує оточення? Грошовитих і ватажків!\nДитяче оточення ні під яким оглядом не виняток: і воно виходить з викривлених уявлень: причинцем є ненапаслива і непевна себе жертва...\nДитина пускається берега, аби викликати подив однолітків. А є діти, які, мордуючи товариша, чуються при ділі. Або допитливість... Допитливий варивода (комплекс Менґеле) хоче знати, скільки того витримає жертва.\nПринижені й покривджені стають, як ведеться, пацієнтами психіатричних лікарень, а їхні розпинателі, як ведеться, не відповідають за скоєні злочини. Залякана жертва боїться свідчити, а паралізована спалахом насильства юстиція не має засобів, щоби захистити недолітнього свідка.\nМіністерство освіти вимагає, щоб учителі поборювали шкільне тиранство, і визнає пасивність за кримінальний вчинок.\nБюрократична погроза, яка не має опертя в законі.\nПедагогічна громадськість її знехтувала, зробивши висновок, що насильство явище більш складне, ніж видається міністерським урядникам, що вчителю, який послідовно поборює щонайменші прояви тиранства, ні до чого погрозливі застереження.\nОсвітяни не затаюють, що ворожість, яка панує деколи в класній кімнаті, хоч-не-хоч змушує їх уживати знарядь старої чеської школи, де виляскувала різка. Знавці педагогічної історії нагадують, що вчителі Австро-Угорської імперії скасування тілесної кари не привітали. А дехто пам’ятає, що й сам Т. Ґ. Масарик радив виховувати не лише словом, але й ... обачно.\nНіхто вже не знає до пуття, як виглядала справжня різка, а тому... Найпоширеніша кара, до якої вдається чи не половина виховників, – потиличник. Зловорожий неслух може дістати й ляпаса. А ще – нам’яті вуха, а ще – указкою по спині, а ще – лінійкою по пальцях...\nПіти за порадою Масарика дозволяє собі не кожен учитель.\nДалеко не кожен.\nДозволяє лише той, хто абсолютно певен себе.\nМовлено не сьогодні: “Шкільний хліб – тяжка, каторжна праця; вона виснажує душу, паралізує фантазію, знесилює тебе всього; школярі – це злі убоїща, погано виховані появи; підступні, лукаві, розпещені, несамовиті, підсвідомо ворожі й здебільшого безкебетні; вертаєшся по п’ятьох лекціях фізично й морально сплюндрований, очманілий, знетямлений, збайдужілий”. Мовлено 8-го жовтня 1892-го славетним письменником Отокаром Бржезиною.\nНе тільки за Отокара Бржезини, а ще зовсім недавно батькам у голові навіть не зароювалося підважити вчительський престиж. Більшість теперішніх батьків має вчителя за ніщо: смикає за поли, навчає розуму та шле погрози.\nПедагоги уникають принизливих контактів.\nНа шкільних дверях з’являються оголошення, які забороняють батькам входити у приміщення.\nА вчителі з нього виходять, щоб ніколи не повернутися.\nБрак кадрів – проблема, яка зганяє сон з директорових очей.\nУніверситетські випускники за класними кафедрами не затримуються. Кидають через маленьку платню й відсутність перспективи. Молодий учитель – це 9 610 крон місячно, вдвічі менше середньостатистичної платні, до якої він наблизиться (не перекриє!) аж за чверть століття. А перспективи... До пенсії може залишитися там, де є. Чеська освіта втратила правильник, який мала чехословацька, передвоєнна, освіта: талановитого педагога переводили з села до містечка, де заробітки більші, з містечка до великого міста; а найталановитіші потрапляли до столиці, де велося їм незле.\nСоціалістичний атавізм – підвищення кваліфікації – це палиця о двох кінцях, яка одним кінцем б’є по учнях.\nКого директор висилає на вишкіл?\nУчителя, яким дорожить. Поганого не висилає.\nОт і виходить, що вдатна сільська вчителька по кілька разів на рік передає своїх вихованців невдатній. Усім ясно, що жоден вишкіл не оберне просто вчителя на вчителя-від-Бога, але освітяни за атавізм держаться: хоч і слабенька, а все ж таки надія.\nА сільська школа? Учителі, знай, оповідають, учні, знай, переоповідають... Безрух? Не поспішаймо закидати вчителям консерватизм або ставити їм за взірець міських експериментаторів.\nДиктат батьків: що нам не зашкодило, то й діточкам не зашкодить!\nНапівосвічене старше покоління неволить нащадка обмежити життєвий ідеал ремеслом, але нащадок прагне бодай на один соціальний щабель піднестися над батьками.\nЧому не вище?\nКоли навколо нас усі щодня моляться або всі щодня чистять зуби, без молитовника та щіточки ми вже не дамо ради.\nА хіба з книжками та часописами не так само?\nДитині вузькозорих обивателів гостро потрібен учитель-душпастир, який підкаже батькам, чого їхнє чадо варте.\nТа де взяти такого вчителя?\nСільські школи не гірші від міських, а може, й кращі. У сільській – менше учнів, і вчитель має більше можливостей для суто індивідуального виховання. А кінцевий брак знань... Це проблема не шкільна, а сімейна: батьки не гаразд дбають про завтрашній день своїх дітей.\nЗденек Їчинський, правник.\nПочаткові, середні, спеціальні, приватні...\nА найпринаднішою – поволі, але впевнено – стає церковна школа.\nПопервах гадали, що невелике число її учнів швидко стабілізується, і державна поміч не перетягне 30-ти мільйонів крон, та невдовзі під патронатом Церкви вчилося вже поза дванадцять тисяч школярів, а дотація підскочила до 50-ти мільйонів.\nДо церковних шкіл приводять своїх дітей люди не конче побожні. Приманює дисципліна. Не та (сліпе послушенство), якою вихвалялася соціалістична освіта, не псевдодемократизована (гуляй, дитино!), а внутрішня, яка не дозволить стати ні тираном, ні жертвою.\nДещо від Яна А. Коменського.\nА д е щ о – це чимало, бо ніде ще не опановано всіх ідей найславетнішого чеха.\nЛИСТ ШОСТИЙ: БЕНЕШЕВІ ДЕКРЕТИ\nЧерез них на полі європейської дипломатії подеколи затіваються запеклі словесні перестрілки: німецькі, австрійські, мадярські політики вимагають негайно їх скасувати, а чеські – боронять за всяку ціну. Ніхто вже не уточнює, про які саме декрети йдеться (Бенеш наплодив їх понад сто). Звісно, йдеться про ті, що прирекли на безвічне вигнання три з половиною мільйони судетських німців та шістсот тисяч мадярів.\nСталін підтримав Бенеша без застережень.\nАмериканці та британці застерігали, що переселення має проходити по-людськи.\nЛипнем 45-го Усть-над-Лабою виглядало як і всяке повоєнне місто: повно-повнісінько вояків (і своїх, і совєтських), міліцейські патрулі (гвинтівки з насадженими багнетами), червоні поплентачі (опаска на рукаві)...\nО 15-тій годині на заводі, де працювали переважно німці та німкені, заревів, як завше, гудок. З-під заводської брами люди виходили на базарний майдан, а далі – на міст... На них чигали патріотично підігріті чехи, які всіх німців і все німецьке скидали в річку.\nДитячий візочок з немовлям плив за водою, і чеське вояцтво смалило з рушниць по наплавній цілі.\nНа базарі колаборантів топили у пожежній водоймі. Того, хто силкувався видістатись, спихали назад баграми.\nКривавий бенкет тривав дві години.\nСовєтські не встрявали: зловтішалися.\nНімецька громада споконвічно чесько-німецького міста зменшилася на чотириста душ.\nА це ж доктор Едвард Бенеш не поклав ще підпис на декрет № 108, яким німців та мадярів поставлено поза законом.\nШовіністичними інвективами Бенеш протуркав чеські вуха ще в передачах лондонської еміграційної радіостанції.\nПравив своє і повернувши з еміграції: “Передусім і разом з рештою слов’ян очистимо батьківщину від появ, які завжди були нам чужі й чужими залишаться”.\nНе покарати зрадників, а позбутися цілком певних національних меншин!\nЯким чином позбутися?\n“...нещадно і з усіма відповідними до цього наслідками. Пам’ятайте, якщо не вчинимо так сьогодні, іншої нагоди вже не випаде. А тому наголошую: ми повинні звільнити республіку від німців і мадярів”.\nПрезидент повчав, що німецький народ – пекельне кодло, що головний напрямок повоєнного відродження – д е г е р м а н і з а ц і я. Чоловіків, серед яких були вчорашні антинацисти, прийняли трудові табори. Жінок,\nПевен, що започаткована Бенешем правнича дискримінація німецької меншини, як і нелюдське ставлення до неї, – геноцид, а не “ліквідація німецького питання”, як заявляв Бенеш. Петр Плацак, історик.\nдітей, стариків, серед яких були гебреї – вчорашні в’язні концентраків, погнали піхотою на австрійський кордон. Похід смерті (сотні загиблих!) вів конвой революційної гвардії. Чехів, які мали відвагу подати німецьким краянам кварту води чи кусень хліба, гвардійці люто вибивали.\nА це ж доктор Едвард Бенеш не поклав ще підпис на декрет № 108...\nМадярів-угорців позвільняли з державних установ, заборонили мати національні осередки, займатися політичною діяльністю, а далі й мешкати там, де вони мешкали відколи світ світом. З оточених військом мадярських сіл людей (за сорок хвилин спорядись!) вивозили на північ країни. Додому не було вороття – тотальна конфіскація! Уже початком шовіністичної кампанії Чехословаччину покинули десятки тисяч, а коли всі Бенешеві декрети набули чинности, - сотні тисяч мадярів.\nНаціональна ненависть сягала вершка, коли 5-го березня 1946-го Вінстон Черчіль казав, ставлячи крапку на Другій світовій війні: “Від балтійського Щецину до Трієсту на Адріатиці впала, переділивши цілий континент, залізна завіса. За нею лежать усі столиці старих держав середньої та східної Європи: Варшава, Берлін, Прага, Відень, Будапешт, Белград, Бухарест і Софія. Усі вони, а заразом і населення цих країн, знайшлися в зоні, яку ми змушені визнати совєтською сферою, й усі в той чи той спосіб зазнають не лише совєтських впливів, а часто великою і щораз більшою мірою підлягають Москві”.\nВинозорий лорд краще від інших бачив, що “...перебігає масове вигнання німців, жахливий підсумок якого ніхто не годен навіть уявити”, і краще за інших знав, що з Бенеша, державника Масарикової школи, став прихильник “соціалізованої демократії”, що це – наріжний камінь Кошицької програми. Ця\nКомуністична влада в нашій країні – це наймаштабніший з усіх відомих експеримент, спрямований на те, щоб усе перевернути шкереберть і забрати словам їхній смисл.\nФердінанд Перовтка , публіцист.\nпрограма встановлювала шляхи совєтизації країни, яка, годячи Москві, зрікалася незалежної зовнішньої політики; взаконювала загарбання Підкарпатської Русі (акт державної зради!); накидала “революційне вирішення німецько-мадярського питання” з покаранням зрадників і колаборантів.\nКаральний меч перехопили, щоб заховати від людських очей своє темне минуле, саме зрадники і саме колаборанти. До таких належав і словацький нацист, а в травні 45-го - поручник військової протирозвідки 7-го піхотного полку Кароль Пазур.\nВісімнадцятого травня, коли поряд з його полковим ешелоном стояв у Пржерові ешелон підкарпатських німців, він добрав, як приподобитись новим владоможцям.\nЗа околицею, на Шведських шанцях, місцеві дядьки викопали окопище. “На дохлих коней”, – пояснив їм Пазур. Опівночі сюди привели німців: старі й старенькі, жінки й дівчата, діти...\nЧехословацькі піхотинці, яким видав наказ чехословацький поручник Кароль Пазур, усіх порішили.\nА всіх було двісті шістдесят п’ять.\nА наймолодший мав шість місяців.\nПісля 1989-го небачена, як і на часи дикої сваволі, сваволя впала в око чеській юстиції. Слідчі не йняли віри, що звичайний старшина наважився на таке... Чи не стояв за ним хтось впливовіший? Виходило, що міг стояти чільний большевицький діяч Вільям Шалґович. Докази? Докази по московських архівах, а до московських архівів – зась!\nА може, Пазур убивав на замовлення совєтського НКВД, агентом якого він був від...\nСлідство не з’ясувало, відколи: перевертень наче крізь землю пішов.\nПрага. 16 травня 1946 р. Депортація чеських громадян німецької національності.\nПотомок австро-угорських імператорів і чеських королів Отто Габсбурґ написав про Бенеша: геній зла!\nКрасиво, але не зовсім відповідає правді.\nПолітика викорінення німецько-мадярської меншини не живилася помстою: Бенеш не вдаряв на емоції. Мстивість суперечила його поглядам на поступового державника, який виходить з раціонально зважених висновків. У випадку з декретами це не відтяжливі, а обтяжливі обставини, ще один приклад того, як високі наміри торують шлях до пекла.\nГідно уваги, як наполегливо повторюють “народні витії” щодо обкрадених і вигнаних німців: катюзі по заслузі. А це ж майже те саме, що всім передлистопадовим членам Комуністичної партії Чехословаччини відібрати горбом нажите та й вивезти всіх на Сибір. “Майже” – тому що до політичної партії людина вписується охотою, а національність має від Бога.\nПетрушка Шустрова, письменниця.\nЧехословацький президент заповзявся не втратити щасливої нагоди, яка виникла наслідком кількох причин. Причини такі: лютість німецьких займанців, яких великою мірою підпирали свої судетські німці; нечиста совість західніх союзників; а головно, прихильність союзника східного – Сталіна, який і сам не вагався “на народи наслати свій верховний гнів” (пізніша констатація совєтського поета).\nЧеські політики певні, що Бенешеві декрети відповідають чеським національним інтересам. Немає серед них політика, як той німецький, якому від слів nationale Intеressen ішов мороз поза плечима. Чехи певні, що нечинність декретів поставить хрест на підсумках Другої світової війни.\nМають рацію? Де ж пак!\nНайголовніша здобич переможців – колонії: Велика Британія поширила своє владарювання на ввесь індійський субконтинент, Палестину та багато інших місць по світі; Бельгія вкорінилася в Конґо; Нідерланди заволоділи Індонезією та Антильськими островами, а Франція поновно – Алжиром, Тунісом, Марокко, Індокитаєм... Цей повоєнний лад швидко захитався, а за яких два десятиліття пішов прахом. А тепер уявіть, що Тоні Блер привіз індійцям -надцятого віце-короля, що в Японії урядує призначений Джорджем Бушем-молодшим американський генерал, що обидва світові лідери неславлять країни, які, скинувши московське ярмо,\nз р а д и л и запроваджений на віки вічні повоєнний лад.\nА незайманість Бенешевих декретів, уявляє не то чеський парламентар, а цілий Європейський парламент. Наче ніхто вже не хоче пам’ятати, що повоєнна Європа перекроювалася під жерлами совєтських гармат, що людство хтозна чи не півстоліття змагалося з уневажненням страхітливих підсумків Другої світової.\nПідсумки, які о л ю д н и л а Сидонія Дедінова (роман “Едвард Бенеш – ліквідатор”) сприймаються як вершина страхіття.\nПроза, присвячена трагедії судетських німців, менш за все є прозою історичною.\nТого, хто може – або й хоче! – схибити, навертає на праведну дорогу переднє слово Йозефа Кудлачека: “Де то ідеали Т. Ґ. Масарика, який, виборюючи правду, безоглядно ставав проти громадської думки? ( ...) Чехословаччина зродилася як утілення тих ідеалів, і над Празьким градом замайорів золотом гаптований штандарт: “Правда перемагає!”. Завважимо, що нині правда не перемагає. Під градчанським штандартом знову порядкують брехня та безмежний популізм. А завинили ми самі”.\nЛИСТ СЬОМИЙ: ЕВРОПЕЄЦЬ І КОМПЛЕКС ШЕКСПІРА\n“Зимова казка”... Чехія, берег моря... Але якого? До найближчого – сімсот кілометрів. Чеські історики літератури коли-не-коли лають Шекспіра. А дарма, бо ще в половині 90-х лондонці, довідавшись, що приїхав я з Чехії, заклякали, втупивши очі в безмежжя, щоб по хвилі вигукнути:\n- Ага... Чехословаччина! У вас іще столиця... цей... Белград!\nМерзлякувата (зима не зима – вовняна хустка) продавчиня газет на Liverpool Road; уїдлива сектантка-проповідниця на пропахлій креозотом станції Hаmpsteаd; поліцай-пенсіонер, що мешкав на нашій Westbere, – усі поводилися однаково. А поліцай як людина військова мав за обов’язок поцікавитись: “Довго ще воюватимете?”.\nМене такі балачки бавили, але чехів лютили.\nЧехи переконані: що пильніше світ дивиться на них, то ліпше.\nПригадується тель-авівський часопис, де якось вмістили не огляд іноземних газет, а коротеньке: “Для Ізраїля щасливий день – ніде й нічого про нас не написано”.\nЧехи про таке не повідомлять.\n“У вас іще столиця... цей...”. Ниньки майже ніхто такого не скаже: Прага – найулюбленіше британськими подорожанами місто.\nЗ чеськими історичними пам’ятками чужинці дають собі раду, але з історичною пам’яттю – ще ні. Для європейців єдиний видатний син чеської нації – Вацлав Гавел. Німці вимовляють (і чеха аж корчить): Vakla Favel. А Палацький, Їрасек, Масарик – це чужинець бере, як юний шведський богеміст спостереження свого професора: “А ви, мій друже, схожі на Франца Кафку...” – “На що?!”. Скажи “...на Бедржіха Сметáну”, все було б гаразд. Трійцю чеських композиторів – Антонін Дворжáк, Бедржіх Сметана, Леош Яначек – європейці з давнього-давна вважають і своїми композиторами, а багатьох австрійців, голландців, данців якраз їхня творчість підбила на знайомство з країною Палацького, Їрасека, Масарика.\nУ німців і поляків чеське – це також музика... Баварський селянин не призначить Белград чеською столицею, бо ще малюком чув на всіх німецьких хвилях “чарівний голос з Праги” – голос Карела Ґотта. Та що там малюком, і зараз, на старі літа, чує в ефірі “Бджілку Майю”. А поляки забрали собі в голову, що Чехія – це Гелена Вондрачкова: на її гастролях зали тріщать від публіки, яка співає з “небесною Геленкою” неодмінні “Мальовані глечики”.\nЧеське кіно... Європейське поштиво бокує, пропускаючи на Олімп Мілоша Формана та Їржі Мензела. А казки – “Арабела” і “Пан Тав”? А мультиплікація “Кротенятко” Зденека Мюллера? Немає на континенті дитини, яка їх не бачила. А декотрі, дивлячись пригоди чеського кротенятка, гадали, що чеська мова – це і є ті самі звуки, які воно видає. Поляків аж так полонили чеські комедії, що, коли повідкривалися кордони, вони не могли вийти з дива: не всі чехи такі безхитрі й кумедні, як відомий артист Владимир Меншик.\nКрім Вацлава Гавела, композиторів-класиків і молоджених співаків, найчастіше в європейських мовах відмінюють імена чеських спортовців. Там, де хокей у всіх на устах, це, звісно, Яромир Яґр і Домінік Гашек, але скажіть не-хокейним бельгійцям, італійцям, іспанцям про “золотих хлопців з Наґана”, не втямлять, що воно таке. А з чого ж брюсселець або льєжець багатіє думкою, що чехи поспіль добрі велетні? У бельгійській футбольній дружині грав – і грав знаменито! – чех Ян Коллер, який, крім гарматних ударів по воротах, уславився щедрим благодійництвом.\nХай як дивно, але світова слава тенісових зірок Івана Лендла та Мартіни Навратилової перестала гріти чехів. Може, відтоді, коли світ, забувши мало-помалу, звідки вони родом, почав брати їх як європейців.\nПротилежне явище – здобуття Європи чеськими автомобілями.\nНеоковирна “шкода”, гидке каченя соціалістичної індустрії, обернулася враз чеською красючкою. Красючка, правда, не зовсім чеська: младоболеславський завод придбано концерном Volkswagen, але кому потрібні ці подробиці... Емблемка “шкодівська”, конвейер чеський, складальники чеські... У закордонні – за винятком однієї держави – “шкода” символ оновленої чеської промисловості. Виняток становить Австрія, де все чеське символізує “Темелин” – атомна електростанція, закриття якої домагаються австрійці. А поки не доскочать свого, Чехія залишатиметься для них небезпечною.\nНаселення інших західніх країн дивиться на чехів (навіть і з “Темелином”!) вельми приязно, хоч і плутає деколи з поляками, словаками, угорцями. Чехи на таке звиклі, але звикнути не означає обтерпітися, і вони при всякій нагоді квапляться наголосити на своїй першості.\nХто на планеті найкмітливіший? Чех Марек Чтрнацт! IQ – 166 очок! Чия родина найосвіченіша? Чеська! Сім поколінь Ржегаків учителювало і вчителює. Засновник династії Лоренц Ржегак прийшов до сільської школи в Медлові 1801-го року. Останній Гржегак, Павел, викладає у брненській гімназії. А наймолодша читачка? Чешка! Крістина Райснер перший у своєму житті текст прочитала, коли їй виповнилося один рік, десять місяців і двадцять вісім днів. Перелік може тривати і тривати, поповнюватися найнесподіванішими най- , щоб закінчитись неперевершеним досягненням Петра Давида, який в одній руці підносить шістнадцять півлітрових коновок з пивом.\nХвала й шана героям Ґіннессової книги!\nЗаразом чехи часто й густо не помічають героїв, чию першість ні пером – бодай і Ґіннессовим – списати ні словом сказати. З цього авторство поодиноких епохально чеських відкриттів європейський загал мимоволі приписує іншим.\nАрхеолог Мирослав Вернер знайшов на околиці єгипетського міста Абу-Сір непограбоване поховання. Подія надзвичайної ваги! Та чехи писали про неї так мало, що деякі польські видання перевернули чеського професора Вернера на професора німецького. Доцент Богумир Янський та шестеро його колег першими дісталися до верхів’я Амазонки. Сенсація! Але не для чеських газетярів, і через їхню байдужість деякі німецькі видання перевернули чеського географа Янського на географа польського.\nПрирода такої неприродної неуважності соціальна: за большевика чехам увійшло в плоть і кров, що все епохальне належить державі.\nАкадемікові Отто Віхтерле щодня мали б дякувати мільйони європейців і не-європейців.\nА ніхто не дякує, бо – чех!\nЩо відомо американським студентам про чехів? Мало що! Усе плутають нас з югославами. Про Гавела дещо чували, але краєм вуха. Символ! Як для чехів Ян Гус. А втім, що знає пересічний чех про Гуса? Тільки й того, що загинув на вогнищі. А знають, скажімо, що це був дженджик, який страшенно полюбляв гарне вбрання?\nАрношт Люстіґ, письменник.\nЙого “Спомини” видавець заповідав читачам як “діловий і неприкрашений життєпис чеського хіміка, винахідника силону та м’яких контактних лінз”, як “свідчення того, що людський дух долає все і перемагає всіляких займанців”.\nВіхтерле винайшов силон, працюючи під час війни у лабораторії взуттєвика Баті.\nЛінзи – пізніший винахід. Принагідний. Нагода – журнал, що валявся на вагонній лавці. Погортав. Стаття про танталові очні протези. Американські. У потязі вчений дійшов висновку, що найліпший матеріал не тантал, а пластмаса, пом’якшена матеріалом людського тіла – водою. Віхтерле виробив перший у світі гідрожелатин, а з нього – перші контактні лінзи.\nПринцип масового виготовлення підказала ложечка, якою колотять у філіжанці з кавою: відосередній тиск угинає поверхню. Дитячий конструктор, велосипедна динамка, трансформатор з дверного дзвінка – пристрій, на якому Віхтерле “виколотив” зразки промислових лінз. Приїхали американці. Винахідник показав їм переваги своїх очних протезів: “Вийняв з ока, кинув на землю, розтер черевиком, підняв, обсмоктав і посадив на місце”. Американці придбали ліцензію. А далі від покупців не було відгону. Держава щороку заробляла на ліцензіях понад мільйон доларів. Так тривало до 1977-о, коли всі патенти Отто Віхтерле продали за безцінь. Скільки втрачено, годі полічити: контактні лінзи пожиткує сто мільйонів землян!\nВіхтерле не втратив нічого, бо не мав чого втрачати.\nВін, який збагатив скарбницю так, як не збагатив її жоден чех, не мав уже і професорської платні. Помстилися йому за звернення “Дві тисячі слів”.\nВіхтерле ще дочекався політичних змін і президентства в Академії наук.\nДивлячись на мене крізь контактні лінзочки (їй-бо, не вигадую!), вчорашній викладач історії партії умлівав від захоплення: “А хто ж має вести академію? Ясно, дисидент!”.\nА мені було ясно, що Отто Віхтерле – геній.\nЛИСТ ВОСЬМИЙ: БРАТСЬКА АГРЕСІЯ\nСтарий "червоний козак", старий сталінський в’язень, він же – київський повістяр Ілля Дубинський по відвідинах серпнем 68-о Чехословаччини оповідав писацькій братії (“що там?”, “як там?”): “А уявіть, прокидаєтесь на своїй Оболоні, а під вікнами китайські танки...”, – і доточував геть не літературне слівце, щось як нісенітниця.\n“Нісенітниця, – повторив нещодавно Ян Нємець, свідок перших годин братської агресії. – Колони танків проти мирних мешканців, які, не маючи ні про що гадки, ішли з портфелями і течками до праці. Матері з дитячими візочками... Апокаліптичне видиво!”.\nНе маючи гадки...\nА видиво набирало потворних обрисів ще весною, коли на велику прикрість брежнєвської Москви ЦК КПЧ оприлюднив план демократизації.\nУ Кремлі ще тільки вивчали депеші посла С. Червоненка, а в міністра оборони маршала А. Гречка вже відбулася нарада, на якій командувачі армій, дислокованих близько чехословацьких кордонів, дістали таємний наказ: підготуватися до інтервенції. Військові маневри “Шумава”, які мали пройти на чесько-моравських теренах восени, було перенесено на червень, і вони стали прологом серпневого вторгнення.\nЗ маневрами збіглася в часі поява “Двох тисяч слів”, які громадськість миттєво визнала маніфестом “Празької весни”. Давно відомо, що маніфест писав Людвіг Вацулик, але ідея чия?..\nІдея – палкого большевика, члена президії ЦК КПЧ Франтішека Кріґла.\nУсе почалося з телефонного дзвінка в кабінеті директора Інституту хвороб крові Яна Брода. Кріґел спитав, чому вчені ще не відгукнулися на демократичне відродження? Брод звернувся до хіміка Отто Віхтерле, фізіолога Отакара Поупа та мікробіолога Мирослава Голуба. Учотирьох вони зробили начерк звернення, але, всупереч сподіванням Кріґла, не лише не подякували большевицьким, хоч і пошиваним у демократів, вождям, а піддали безжалісній критиці все, що сталося у повоєнній країні, а заразом і комунізм як такий.\nЩо являла собою ця країна, можна довідатись з десятків книжок, а можна і з однієї – з “Щоденника” Павла Юрачека, талант якого критика ставить поряд з талантом Франца Кафки. У жовтні 1964-го Юрачек занотовує: “Того місяця я побував на Марсі і через це поки й віку почуватимусь нещасним... Побував я у Західній Німеччині: від Хебу близенько, пара хвилин – і потяг спиниться у Шірдінґу. Та кілька тих кілометрів все одно як двадцять чи тридцять років нескінченної відстані. Там уже є щось живе, світ, про який не мав уявлення, Марс або science-fiction. Першого вечора мене аж трусило. Не міг повірити, що я на тій самій земній кулі, страшенно кортіло заплакати, і здавалося мені, що я прийшов з кам’яної доби. (...) Украй здивований, я заклякав, коли бачив гречність, послужливість, вчасно прибулий потяг, чистоту, непошкоджені автомати, доми, з яких не відвалюються шпаруни, умивальні крани, з яких тече вода, газети, які не брешуть... Звідтіль я бачив, що світ, у якому живу, є гидка як ніч, жорстока карикатура на світ”.\nПавел Юрачек психологічно вивірено подав на письмі те, що відчував здатний нормально мислити громадянин. Ян Брод, Мирослав Голуб, Отакар Поупа, Отто Віхтерле були саме такі громадяни. Пізніше, відтворюючи в пам’яті спільно скомпонований начерк, О. Поупа казав: “Виглядало трохи смішно, що з нього має стати звернення або маніфест. Здавалося мені, що про це все давно галасують на всіх перехрестях, що ми нічого нового не відкрили. А втім, треба було подбати, щоб наш конспект хтось опрацював літературно, виклавши зміст без стилістичних прикрас, без патосних вигуків, виразно й чітко. Але хто так напише? Комуністам з їх письменниками соціалізм відібрав річ, ніхто вже не пише щиро, всюди та сама жуйка. Віхтерле порадив Вацулика. (...) Вацулик балачки не розводив, більше слухав. А потому споглянув на нас і мовив: “Напишу! Але по правді і коротко. Десь дві тисячі слів”.\n“Дві тисячі слів” підписало 120 тисяч чехів і словаків, що вжахнуло як промосковських, так і протимосковських керівників. Промосковські заволали про наступ ворожих сил. Протимосковський Франтішек Кріґел викликав авторів звернення на килим і лаяв на всі заставки; ще один такий, Йозеф Смрковський, бігаючи кабінетом, хапав підлеглих за барки і кричав: “Знаєте, що це означає? Знаєте?! Те, що прийдуть танки...”.\nТанки не забарилися, але з “Двома тисячами слів” їхній нічний марш не мав нічого спільного.\nДвадцятого серпня, о двадцять другій годині (опівночі – за празьким часом), А. Гречко наказав подати чехам та словакам братню поміч... На стратегічній мапі Чехословаччини, вздовж і впоперек прошитій штабними стрілками, не лишилося живого місця: тридцять повновартих дивізій у бойовій поготівлі, 6300 танків, 2000 гармат...\nНайбільша військова операція по Другій світовій війні!\nОпір чехословацької армії призвів би до страшного кровопролиття. Проте генерал з молодих – Їржі Шедівий – певен, що заради збереження національної гідності вояцтво мусіло взятися до зброї. Поклало честь на собі населення, яке опиралося всіма приступними способами: перестановлені дороговкази, барикади, стихійні демонстрації, летючки, а головно – плакати, плакати, плакати, що закликали русáка повертати голоблі.\nПлакат “Леніне, прокинься, Брежнєв здурів!” був найдотепніший, але водночас і вкрай наївний. Брежнєв шкурою відчував, що послаблення соціалістичної системи її зламає, і то не тільки у Чехословаччині. Наївністю грішили всі підсовєтські, але в чехів та словаків наївність підсичувалася і двоєдушною поведінкою “демократів”, які затаювали багато що. Коли 16-го серпня “союзні” війська вже приготувалися завдати удар, прем’єр-міністр Олдржіх Черник доклав усіх сил, щоб людність про це не довідалась. Потайливість грала на руку займанцям: якби народ чекав на них, не знати, чи обмежився б мирними протестами.\nПоширювачам летючок та плакатів було непереливки. По таких людях руси стріляли.\nСтріляли, наразившися на непослух.\nСтріляли на вихлоп автомобільного глушника.\nА найчастіше стріляли навмання.\nСерпень 1968, Прага. Жертви совєтської окупації.\nТак, як гатили першого дня агресії по стінах празького Національного музею.\nЗа його балюстрадою крилися кінооператор Станіслав Мілота і його дружина, актриса Власта Храмостова, яка це запам’ятала на ціле життя: “...вони прикрашали перед “фресками Ель Гречко”, летіли друзки каміння, а ми, обоє, посилали їх подалі. (...) Станда чекав на потрібний кадр. У 45-му, під час травневого повстання, хтось через балясини балюстради нафільмував есесівця з пістолем. От він і казав, що має нафільмувати такого росіянина, щоб потім, об’єднавши два епізоди (музичне тло – російська частівка і чеський славень), створити символ новітньої чеської історії”.\n"Братня поміч" на вулицях Праги у серпні 1968 р.\nСерпнева окупація – це 90 загиблих, 827 поранених і жодного покараного за скоєні злочини загарбника: чехословацькі правоохоронні органи не насмілювалися русам докучати. А в тих поодиноких випадках, коли люди самі ловили лиходіїв на гарячому, слідство все перевертало з ніг на голову.\nДвоє совєтських вояків, набравшися в корчмі, як жаба мулу, зачали ображати чехів. Корчмар покликав поліцаїв. По них і відкрили вогонь москалики. А слідча версія твердила: брати-визволителі завітали до корчми, щоб культурно відпочити; вороги їх підступно споїли; здорожені воїни необережно повелися з автоматами, які самі по собі вистрелили...\nТЕПЕРІШНІ РОСІЯНИ ПРО ОКУПАЦІЮ\nСовєтські танки відвернули у Чехословаччині кроволиття – 14%\nСовєтські війська завадили америкацям захопити Чехословаччину – 13%\nСовєтське втручання захистило у Чехословаччині соціалізм – 16%\nПишу, а чеський парламент обговорює закон про відшкодовання жертвам совєтської сваволі (поранені, поґвалтовані, скалічені) та сім’ям загиблих. Проти – наслідники вірних ленінців, тих людців, які покликали займанців, вітали їх і мали стати, як сподівався Брежнєв, “революційною робітничо-селянською владою”. Та сподівань вони (Василь Біляк, Алоїз Індра, Драгомир Колдер, Олдржіх Швестка) не справдили, пішовши від президента Людвіга Свободи без міністерських портфелів.\nСовєтам довелося залишити при владі не-вірних-ленінців: генеральним секретарем ЦК КПЧ Александра Дубчека, прем’єром Олдржіха Черника, головою парламенту Йозефа Смрковського. Уранці 21-го серпня всіх трьох було заарештовано і разом з іншими верховодами перевезено до Москви. По кількаденній психологічній обробці Дубчек і його товариші підписали капітуляцію.\nНе підписав один – Франтішек Кріґел.\nДубчеківці гадали, що коштом приниження купують право й далі чинити свою волю.\nЗ совєтською армією за плечима? Свята простота!\nЧерник заприсягався московським зверхникам, що не спочиватиме на лаврах: “У нас є купка людей, які останнім часом багато базікали і декого пошили таки в дурні; всякі там – переважно гебрейського походження – журналісти. Чи ви не проти, якщо ми вишлемо їх попрацювати п’ять- десять років за кордоном, звісно, на невисоких посадах? Скажімо, Їржі Ганзелка міг би продавати наші автомобілі”. Брежнєв відказав непевно: “Подумаємо...”, але всі втямили, що пропозиція йому не до мислі.\nДубчек і Ко заходилися душити громадські осередки, які вийшли з-під контролю КПЧ. Початком вересня міністерство внутрішніх справ зліквідувало Клуб Ангажованих Безпартійних і товариство політичних в’язнів К-231 – організації, яких Москва боялася наче дідько ладану. Відхрещуючись від них, Дубчек прилюдно бив себе в груди і каявся: “Ми розчахнули двері стихії, з чого мають зиск усілякі провокаційні громадки на штиб К-231, де орудують такі собі Рамбовсеки, чиї ідеали зазнаки антисоціалістичні”. Знав, кого паплюжити! Ота Рамбовсек нагромадив величезний архів большевицьких злочинів, і московські каґебісти втопили б його в ложці води.\nВосени чехословацький парламент схвалив “братню поміч”. З 228-ми депутатів десятеро утрималося, а четверо – серед них і Франтішек Кріґел! – із окупацією не погодилось.\nДовгий час Франтішек Кріґел був для мене постаттю загадковою. Та й справді! Переконаний марксист, один з найвідданіших товаришків молодого Клеми Ґотвальда, військовий лікар, який бився в Іспанії, голова Народного Фронту... І на тобі – отаке відхилення від партійної лінії, отака здатність твердо стояти на своєму, отакий буденний (а тому і винятковий) героїзм... З чого?\nВідповідь знайшов, прочитавши записи з липня 68-го, коли у Чієрні-над-Тисою члени брежнєвського політбюро наставляли на добрий розум празьких відступників. Найпаче зі шкури пнувся ватажок українських комуністів П. Шелест. З ним і зчепився Франтішек Кріґел. Та так, що той зарепетував: “Набридли мені вихватки цього галицького жида!”.\nПолтавець Шелест був хахол, малорос.\nА "галицький жид" Кріґел був правдивий Чех!\nЧому все у московитів ішло як по маслу?\nПерегорніть мемуари тогочасних політиків, і на вас полізе панічний страх з кривавого весілля, яке совєти могли врядити ні з того ні з сього. Звідси безугавні заклики: не мітингуйте! не демонструйте!! не страйкуйте!!! Провідникам держави, вихованим як підніжки Москви, не вкладалося в голові, що їй можна протистояти.\nНаприкінці 68-о переводяться і незалежні засоби масової інформації.\n“Гірше, гірше! – запевняв мене письменник Їржі Румл. – Повелися чисто по-єзуїтському: кожна редакція мусила обрати (чуєте, обрати!) журналіста, який контролюватиме статті своїх товаришів. Комітет преси та інформації втручався ex post: ви порушили той чи той параграф, надрукували інтерв’ю з емігрантом... А внутрішній, редакційний, нагляд – це було явище багато в чім паскудніше”.\nЩо коїться у сплюндрованій країні, де військо не воює, керманичі холопствують, а свободи день-крізь-день меншає?\nНезгодні з відставкою Смрковського студенти і робітники страйкували.\nҐустав Гусáк, який шився в генсеки, не криючись погрожував страйкарям.\nГенсек Александер Дубчек торочив: “Оговтайтесь!”, – і пускав сльозу.\nКраїна впадала в летаргійний сон.\nГрім ударив 16-го січня 1969-го. Ян Пáлах, празький студент, спалив себе на Вацлавському майдані.\nНа панахиду прийшли десятки тисяч людей.\nІсторичну вагу трагічної події не усвідомили тільки в ЦК КПЧ, де в день Палахової смерті ламали голови над тим, як прочистити партійне членство. Отямилися аж 20-го січня, коли спалив себе плзенський бровар Йозеф Главатий (лютий-березень – ще три живі смолоскипи!). Людвіг Свобода вмовляв, що вмирати не варто, що він стоятиме на сторожі демократичних свобод.\nЗа кілька днів той самий Свобода пообіцяв укоськати баламутів.\nДивно, але Свободі вірили.\nПричин такої засліпленості ген-ген пізніше дошукався письменник Ян Бенеш: “Легіонер. Поспішив уклонитися могилі Томаша Ґаріґа Масарика. Це нам здавалося знаменням – надходять кращі часи”.\nБезрадна чехословацька спільнота не мала талановитих провідників, не мала політичних механізмів, щоб замінити нездар, не мала вільної преси.\nПроте останній шанс мала.\nАнуж виявиться поміж комуністів сміливець, як у Польщі чи Угорщині, де хоч і лиха прикупивши, а дихати можна? Ануж з’явиться державний муж, що не побоїться суперечити Москві? Під димовою завісою марних надій лідером КПЧ став Ґустав Гусак.\nСьогодні виглядає дивним, що полуда заслала очі й таким обстріляним аналітикам, як еміграційний публіцист Фердінанд Перовтка чи літературний критик Вацлав Черний. “Пан Гусак має чимало противників, й окремі з них, певно, мають рацію. Але жоден з них не заперечує непересічності його особи. Ця непересічність складається з сильної волі та, нема мови, інтелігентності”, – вставляв клепку слухачам “Вільної Європи” Перовтка. Ще далі заходив професор Черний, висновуючи, що Гусак і Дубчек – “дві найвеличніші постаті нашої політичної сцени по смерті Бенеша”.\nСловацький правник Гусак приваблював освіченістю та гарною настановою. Палким його прихильником був і відомий історик Милан Гібл, переконаний, що новий генсек покладе край большевицькій сваволі.\nНевдовзі Гібла засудили за антидержавну діяльність.\nКращий, ніж в інтелектуалів інстинкт засвідчила в у л и ц я, викинувши гасло “Геть соціалізм з гусячою шкірою!”.\nГусак заприсягався, що нормалізує суспільство, позбувшися кількох сотень інакодумців, і відкрив рахунок Франтішеком Кріґлом, якого сам і вигнав з партії.\nСовєтські танки не допустили демократичних перетворень, яких жадала більшість спільноти. Парадокс, але ця болюча втрата поглибила сприйняття спільнотою демократичних ідеалів. Їх не сприймали б глибше, якби 68-го року доправди запанувала демократія. “Празька весна” викликала в нас абсолютно безпідставні надії. Совєтське вторгнення знищило, звісно, всі паростки свободи, але заразом і намертво закріпило в людській свідомості ілюзію про втрачений рай, до якого, виглядало, було так близесенько.\nІєронім Климеш, психолог.\nДо першої річниці серпневої інвазії партійний апарат готувався наче до бойовиська: п’ять тисяч вояків та поліцаїв, 88 танків... Та молодь вийшла таки на двобій із “соціалізмом з гусячою шкірою”.\nГусак дозволив карателям стріляти бойовими набоями.\nНапередодні Вацлав Гавел звернувся з листом до Александра Дубчека. Просив запевнити народ, що він, Дубчек, категорично не погоджується з московською займанщиною. На виграш годі сподіватися, остерігав Гавел, якраз ні: повиганяють звідусіль і зловживуть щирістю провідника, щоб лютіше покарати невдоволений люд. “Зате народ зрозуміє, що завжди можна зберегти свої ідеали, свій стрижень; що можна протиставитися брехні; що є цінності, за які варто битися; що є ще вожді, яким можна вірити”.\nНе було вже таких вождів.\nДіставши листа, голова Федеральних Зборів Александер Дубчек видав “кийковий закон”, який зміцнював каральні санкції. Приниження на межі самооплювання його нітрохи не врятувало. Навесні 70-го це був уже громадянин Ніхто – безпартійний технік відлеглого лісництва.\nЗаходило на обіцяну Гусаком н о р м а л і з а ц і ю.\nНаслідком драконівських перевірок з армії пішла половина старшин; приймальні комісії високих шкіл перевіряли не знання абітурієнтів, а відданність їхніх батьків партії; міністр юстиції бідкався, що за ґратами є аж п’ять тисяч вільних нар, і закликав не маніжитися з політичними злочинцями; з КПЧ було вичищено 327 тисяч її членів, а ще 147 тисяч самі поздавали квитки.\nГруднем 1970-го ЦК КПЧ оприлюднив “Пам’ятки з подолання кризи”, в яких усі події перед совєтським напасництвом і після нього зобов’язав сприймати лише в його – партійній – інтерпретації.\nЗдатний мислити чоловік нічого з тих “Пам’яток” не пам’ятав і не пам’ятає.\nЗдатний мислити чоловік, завдяки якому влітку 91-го російські загарбники взяли ноги на плечі, пам’ятав і пам’ятатиме рядки з листа Вацлава Гавела: “Ніяка моментальна політична поразка не може спричинити вселюдської історичної зневіри, якщо переможений не втратив самоповаги”.\nЛИСТ ДЕВ’ЯТИЙ: ПЛЮШЕВИЙ ЛИСТОПАД\nТе, що сталося тоді у Чехословаччині, спершу називали о к с а м и т о в о ю р е в о л ю ц і є ю, за якийсь час – п о л і т и ч н и м п е р е в о р о т о м і, нарешті, п е р е д а ч е ю в л а д и.\nЦі визначення так чи інакше правдиві, але з доважком нібито.\nА що є правдою без доважків?\nТакою правдою є з м о в а.\nЗаздалегідь підготована змова прозахідніх партійних кабінетників і прозахідніх лубянських достойників поширилася на ввесь імперіальний терен – від Албанії до Монголії. Змовників надихав нехитрий, як по злодійській сходці, висновок: хай падає система (а що впаде, - вони знали напевне), аби при владі лишилися люди системи.\nПерші ознаки чогось загадкового і незвичайного нагодилися січнем 89-го.\nДержавна Безпека (StB) придушила традиційні Палахівські маніфестації з нетрадиційною жорстокістю: півтори тисячі заарештованих, сотні поранених... Багатьох демонстрантів позаганяли в автобуси і, забравши документи, вивезли за п’ятдесят-шістдесят кілометрів, де й кинули серед засніжених полів.\nКруті заходи, до яких удався проводир столичних комуністів, член президії ЦК КПЧ Мирослав Штéпан, підважували позицію панівної партії. Усвідомлював він, що скоїв? Куди ж пак! Штепан та інші втаємничені домогалися відставки замшілого сталініста, генерального секретаря ЦК Мілоша Якеша, щоб – хай які заходять зміни – виговорити у демократів свій кусень державного пирога.\nНарод свідомо підбивали на заворушення.\nСічнева провокація не вигоріла. Змовники поклали чекати іншої нагоди.\nЧехословацькі визнавці совєтської пєрєстройкі всіма правдами й неправдами знеславлювали Мілоша Якеша. З уваги на його "тумануватість", це не завдавало великих клопотів. На закритих партійних зборах провінційних партійців, Якеш гнав такі химери, що хоч сядь та й плач.\nАвжеж, не вперше.\nТа вперше магнітофонний запис секретної промови став того дня відомий усім.\nПодбали підлеглі порохнявого вождя.\nНарод слухав і потішався, але лізти на барикади не поспішав.\nА час квапив.\nУгорщина визнала героями страчених провідників мадярського повстання; у Польщі перемогла на виборах “Солідарність”, Еріх Гонекер зрікся повноважень, упав берлінський мур... А Мілош Якеш – ніби ніде й нічого. За таких обставин змовники перешикувалися: наперед вийшли обізнаніші, активніші, безоглядніші...\nОдно слово, естебаки.\nДо празьких високих шкіл StB заслала не абияких провокаторів, а кадрових старшин з відповідним ідеологічним вишколом.\nДата маніфестації, яка мала перетворитися на всенародний протест, виринала сама собою: 17-те листопада – день загибелі Яна Оплетала, застреленого нацистами 1939-го року. Сімнадцятого листопада року 1989-го, в п’ятницю надвечір, дві тисячі студентів перейшло з празького Альбертова – старовинний академічний центр – на Вишеград, де відбувся мітинг. Звідтіль похід вирушив на Вацлавський майдан. Але чомусь не найкоротшим шляхом, а через влтавські набережні. Таємниця випливла на поверхню по місяцях: під маркою студента Милана Ружички похід вів поручник StB Людвіг Зифчáк. Просто під кийки поліції, яка перекрила Національний проспект.\nШістсот поранених юнаків та юнок, один убитий!\nУже в суботу про вбивство повідомила західна преса, і сотні пражан прийшли, щоб запалити свічки на місці, де пролилася невинна кров.\nА вона не пролилася...\nЗифчак, як і приписувала йому легенда, вдавав убитого.\nА сотні пражан і в неділю запалювали свічки.\nУгадано непомильно: вихідні – й люди валом повалять на проспект, і що більше їх буде, то швидше повстане столиця, а за нею і вся країна.\nІдеальний - нема що казати - сценарій!\nТа все ж таки, як могло статися, що естебаки пустили ману аж на дві тисячі чоловік, завівши їх у пастку? Річ у тім, що з-поміж тих двох тисяч не було загартованих у боротьбі ватажків, і це посередній доказ якоїсь домовлености між StB та дисидентським проводом. По часі “хартисти” виправлялися досить непереконливо. Як от Яна Пéтрова, споборниця Вацлава Гавела: “Ми поклали, що ніхто з нас 17-го листопада не вийде на демонстрацію, яка збиралася на Альбертові: не хотіли студентам пошкодити. Наша поява там могла бути нагодою для каральних органів, які, скориставшися з неї, накинулися б на маніфестантів”.\nЯна Петрова виїхала з міста. Покинув його, щоб перечекати непевні дні на дачі, і Вацлав Гавел.\nДо Праги прилетіли лубянські сценаристи.\nПеребували вони в осідку StB і поводилися, як свідчать тогочасники, по-хазяйськи.\nПодалися геть, коли впевнилися, що чехословацька пєрєстройка на мазі.\nПодія, яка великою мірою позначилась на долі Чехословаччини, сталася 19-го листопада у празькому театрі Laterná magika: відпоручники “хартистів”, вільнодумних митців та ворохобної молоді проголосили, що створено непартійне об’єднання “Громадянський Форум” (ГФ). Двадцятого застрайкували вищі школи і театри, Вацлавський майдан зароївся від люду... Сто п’ятдесят тисяч видзвонювало ключами, віщуючи кінець большевика. У ЦК почули, але зрозуміли на свій штиб: кінець секретарюванню Мілоша Якеша! На хватку переобрали, а за два тижні витурили з КПЧ.\nЗа даними історика Мирослава Долейші, з-поміж тисяч вичищених з партії (1969-70) було 300-400, яких насправді перевели у запас, щоб, підлатавшися до дисидентів, вони стали, коли що, авангардом чехословацької демократії. Дозволена еміграція 1120-и комуністів також мала далекосяжні наслідки. Діяльністю цих псевдоемігрантів опікувалася як очолювана Вацлавом Гавелом “Хартія-77”, так і Державна Безпека, а узгоджував їхню співпрацю віце-прем’єр Рудольф Геґенбарт.\nНоменклатурникам на взір Геґенбарта, постання ГФ світу не замакітрило. Ще перед шістьма місяцями, поклавши, що така організація п о в и н н а постати, вони подбали про відпоручників з агентурних лав КҐБ-StB. У ЦК Геґенбарт мав дванадцятьох спільників, та решті їхня поведінка видавалася зрадницькою. “Спроби маленьких поодиноких груп, які через свою невтаємниченість хотіли чинити опір – ні під яким оглядом не привселюдний! – були партією придушені”, – пише Мирослав Долейші. А далі тлумачить, чому: “...передача зовнішніх атрибутів влади й відступ на заздалегідь підготовані позиції – це була настанова московських керівників Світового комуністичного руху”.\nГадаю, що в листопаді 89-о ми доконали свій обов’язок так добре, як дозволили обставини. Найприкріша наша похибка – не порахувалися з комуністами. Забракло нам непохитності, послідовності: не примусили їх перейменуватися, не конфіскували майна КПЧ.\nАлександер Вондра, дипломат.\nВосьмого грудня “прогресивний комуніст” (тобто, змовник) Маріян Чалфа створив уряд національної згоди, а 10-го – склав президентські повноваження Ґустав Гусак. Мітинги і демонстрації, які досі стрясали країною, притихли. “...почався етап залаштункових – потаємних і неконтрольованих – обговорень, – згадує найвідоміший чеський антикомуніст і колишній політв’язень Петр Цибулька. – Дуже ймовірно, що 13-го грудня за так званими круглими столами ГФ і КПЧ остаточно вирішили, яким напрямком ітиме республіка: модель, якою КҐБ скористався у Польщі. Уже там переговори комуністів з опозицією виглядали дивно, бо серед опозиціонерів було стільки агентів комуністичної таємної поліції, що за “круглими столами” сиділи, власне, комуністи з комуністами, свої з своїми. І в нас опозицію представляли агенти StB”. Переговори тривали вісім годин. Тридцять магнітофонних касет! Однак оприлюднено з них мізерно мало. Сподіватися, що оприлюднять більше, годі, бо нинішній д е м о к р а т у р і ні до чого пригадки про те, як вона домовлялася з комуністами.\nА домовлялися – так на так.\nНайяскравіший приклад – обрання президентом Вацлава Гавела.\n“Громадянський Форум” добирав способи, як висадити свого кандидата на президентське крісло. У парламенті більшість творили комуністи, і ГФ, піддавши їх тискові юрби, не наважився той тиск посилювати, щоб, хай Бог милує, не зламався виборчий механізм. Депутати, відчувши свою вагу, намагалися перебрати ініціативу. Маріян Чалфа, який пильно стежив за яловими потугами тих і тих, ухопив тропи: його втручання стане вирішальним і принесе йому як політичні, так і матеріальні дивіденди. У п’ятницю, 15-го грудня, він запросив Гавела на зустріч у чотири ока. Данські експерти перевірили один з палацових покоїв, познімали підслухачки, і Чалфа заприсягся, що пропхає Гавела на президента.\nГавел не повірив.\nПотім Чалфа виставлятиме звичайний ґешефт як лекцію добре підкутого політика неофітові: “Якщо ми вже перебуваємо в тій порі, коли згуртували Кабінет і спромоглися дещо виєднати, то повинні дивитися на все по-державному. А ви, пане Гавел, так само, бо ви тепер не такий собі дисидент, а політик, і не такий собі політик, а славетна, перша з-поміж перших, персона! Ми маємо поводитись як державні діячі, які вирішують долю Чехо-Словацької республіки, а не займатися вашими абстрактними міркуваннями щодо того, чистий чи нечистий парламент”.\nЧалфа перекреслив варіант ГФ, який застерігав часткове оновлення депутатського корпусу і переносив президентські вибори на кінець січня 1990-го. А на заперечення Гавела, що червоний парламент його ніколи не обере, відказав із зухвалим цинізмом: “Депутати не Івасики-Телесики і свідомі того, чим ризикують, якщо пертимуть на рожен. Федеральні Збори не вміють опиратися, вони ніколи не зажили нічого такого, і ми скористаємося з їхньої звички голосувати за все, що їм накинуто”. Знавець апаратних ігр єднав автора абстрактних п’єс: “Чи здатні ви, пане Президенте[!] уявити, що 1-го січня, о десятій годині ранку, станете перед очима народними і започаткуєте новий рік?”.\nГавел як особа суджена не мав права кандидувати на державні посади. Прем’єр підмахнув (після відставки Гусака він сам собі пан!) указ про помилування і заходився агітувати. Деякі парламентарі вдавалися в гонор, і Чалфа з ними не панькався: “Я поводився справді брутально. Без брешеш. (...) Вергав на них громи і сипав чортами”.\nДвадцять дев’ятого грудня парламент одностайно обрав президентом Вацлава Гавела.\nЗавдяки прем’єровим хитрощам? Певною – лише певною! – мірою.\nОбидва – і Чалфа, і Гавел – перебільшували. Перший свої “громи”, а другий свої вагання. Обидва наганяли собі ціну: парламентських ленінців не лякала можливість побачити на чолі держави дисидента, бо це ж він і запевнив їх, що оксамитова революція ніяким світом не є протикомуністичною.\nНе второпаю, як може легально існувати партія, чию ідеологію закон визнає злочинною і гідною кари. По останніх виборах комуністи дедалі міцнішають, і це вкрай кепсько.\nМартін Мейстржик, сенатор.\nОтже, “Хартія-77” – це Гавелове дітище, яке підносили до небес західні ліберали і чиє історичне завдання полягало в налагодженні сторожкої, непомітної, делікатної співпраці з большевицькою елітою – виконала, нарешті, свою місію і виконала аж так знаменито, що жодні викриття не таїли в собі небезпеки.\nА викриття не забарилися.\nНайвтаємничінішою людиною був тоді чеський міністр внутрішніх справ Ріхард Сахер, другорядний політик, з яким Гавел заприязнився восени 89-го і якого ладив (Чалфа не погодився!) на голову Федеральних Зборів. Досьє, яке StB збирала на драматурга Вацлава Гавела, Сахер з рук у руки передав президенту Вацлаву Гавелу.\nПро вміст ніхто ніколи не дізнався. Але відомо, що якнайретельніше поповнював його досвідчений агент StB Зденек Міфка, який у листопаді був серед найближчих помічників Гавела.\nНа місце Сахера – мавр зробив своє діло! – прийшов знаний “хартист” Ян Румл. Однак і з його підтримкою Гавел не вберігся від люстрації, яка виявилася позитивною. Це означало, що глава нібито демократичної держави тягався з естебаками. Президент оскаржив позитивне свідоцтво. Виправдовчі документи надав суддям федеральний міністр внутрішніх справ Ян Ланґош, який доводився скаржникові родичем.\nУ демократичній-без-нібито державі вже сама ця колотнеча спричинила б перевибори президента.\nУ постсовєтській Чехословаччині нічого такого не сталося.\nНе могло статися, бо її празький листопад від своїх початків був не оксамитовий, а плюшевий.\nЛИСТ ДЕСЯТИЙ: СІЛЬ У КРОВІ, АБО ЯК ЇХ СУДИЛИ\nПополудні 23-го вересня 2002-го, перед залею № 83 на третьому поверсі празького міського суду, що на вулиці Спаленій, охочі побачити це, стояли лавою. О чотирнадцятій годині це почалося – розправа з Мілошем Якешем і Йозефом Ленáртом, зрадниками батьківщини, як заявляло звинувачення, покликаючись на 22-е серпня року 68-го.\nТого дня вранці, в обложеній совєтськими танками хоромині ЦК КПЧ зійшлися Драгомир Колдер, Олдржіх Швестка, Мілош Якеш, Алоїз Індра, Йозеф Ленарт, Ян Піллер, Франтішек Барбінек, Еміль Ріґо та Зденек Млинáрж. Вісті про перебіг переговорів з московським керівництвом доніс їм Василь Біляк. Незабаром усі поїхали по вказівки – прямцем до совєтського посла Степана Червоненка, який наполягав на створенні робітничо-селянського уряду.\nЧЕСЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ ХАРАКТЕР\nЗ ІНТЕРНЕТОВОЇ ДИСКУСІЇ ЩОДЕННИКА LIDOVÉ NOVINY\nЯ чех, і пишаюся цим. А француз величається з того, що він француз. Це, зрештою, логічно. Наш народ нічим не гірший від інших. От тільки мав би менше бідкатись та не лізти сильнішим за нас ув одне місце... Гонза.\nЦе він, Степан Червоненко, вночі проти 21-о серпня зневолив Людвіга Свободу наказати чехословацьким збройним силам, щоб не опиралися московській навалі. Це його, Степана Червоненка, тримав у Празі Брежнєв доти, доки не поточила країну гусаківська нормалізація. А брежнєвської доби дипломати й ті підкушували: “Червоненка послом до Парижу?.. Дочекаємося тепер і совєтсько-французької кризи!”. Ніким не вправнені делегати палко вітали ідею одного з призвідників кризи совєтсько-чехословацької, але при дільбі міністерських посад не дійшли згоди. Урадили вислухати товариша Свободу.\nБлизько одинадцятої чорні лімузини вирушили на Празький град.\nПрезидент, який вчора ганебно підкорився нахабним вимогам кремлівського пахолка, сьогодні зноровився: “Робітничо-селянський уряд?! Призначити міністрів?! Не можу й ніколи не зможу. А якби я щось таке зробив, народ мав би вигнати мене з Граду як шолудивого пса!”.\nТе, що Червоненко втелюшив празьким апаратникам, а вони намагалися втелюшити Свободі, кримінальні кодекси всіх країн називають однаково – д е р ж а в н а з р а д а. Провинність обтяжували ще й з а к л и ч н і л и с т и. Першого, благаючи совєтів на поміч, написало п’ятеро – а серед них і Ленарт з Якешем – партійних достойників. Другого – секретар ЦК Антонін Капек написав сам і сам передав його Брежнєву в Чієрні-над-Тисою, коли обидва завітали до вбиральні. Третього, де вжито термін “військова допомога”, склали Біляк, Індра, Швестка, Якеш і Ленерт.\nБули ми найвідданішими підданцями Австро-Угорської монархії, були ми лояльними громадянами Райху, були ми і найкращими комуністами. Усе через одне століття! Ніхто не наважується говорити про це вголос, бо “своя хата покришка”. На жаль, ми такі. Не тішить це мене ані-ні, але правда криє в собі свободу.\nОтже, зрадників не бракувало...\nА в залі № 83 чекали на вирок лише ці – Ленарт і Якеш. Де ж поділася решта? Природні, як мовлять соціологи, втрати... А ще втрата чеського, як у Василя Біляка, громадянства, чи то заміна його словацьким. А ще втрата чеською юстицією правничої волі карати злочини большевицьких босів: справа державних зрадників (було їх не два, не три, а тринадцять!) ходила по інстанціях сім років...\nОбвинувач наголосив, що Якеш і Ленарт “завинили не тільки тим, що привітали широкозакроєний проект Червоненка щодо так званої робітничо-селянської влади, яка мала посісти місце влади чинної, законним шляхом обраної, а й тим, що погодилися стати членами колаборантського уряду; що як чехословацькі громадяни припустилися дій соціально небезпечних, коли, злигавшися з інтервентами, взяли участь у ґвалтівних заходах проти республіки та її керівних органів, маючи на меті дискредитацію соціалістичної спільноти і зрушення державних основ”. Оборонець, не заходячи у полеміку, зауважив, що під оглядом сьогоднішніх антикомуністів його клієнти, можливо, і варті морального осуду, але ні під яким оглядом не злочинці.\nЖертвенні козли, покликав адвокат, ставлячи поневіряння своїх клієнтів на одну дошку з поневіряннями Спасителя.\nОбидва, коли їм дали слово, без кінця варіювали євангельські аналогії.\nЯкеш промовляв череп’яним голосом, очі йому сльозилися: достеменно старий касир, що поцупив скарбові гроші. Ленерт – з пещеною борідкою, у вишуканій трійці та хвацько заламаному береті – заки говорити, акуратно склав на лаві підсудних щойно прочитані газети.\nВирок викликав подив: невинні!\nКолишні комуністичні верховоди Йозеф Ленарт (ліворуч) та Мілош Якеш. Нібито демократичний суд країни НІБИТО щойно підтвердив: не винні…\nНевинні, бо суд оцінює не історію, а вчинки, виявлені звинуваченням; невинні, бо засудження комуністичних діячів за зрушення основ соціалістичної держави виглядало б нісенітницею; невинні, бо змову оскаржених з представниками іноземної, совєтської, держави, не доведено.\nВирок не сходить з дива.\nЧи можлива річ, щоб у вільній країні зрадників судили по законах, що були чинні за часів неволі?\nЧи можлива річ, щоб у демократичній країні прокурор готувався до розправи так недбало, що всі його аргументи сприймаються як насмішка з демократії?\nЧи можлива річ, щоб у цивілізованій країні поведінка людей, які спекалися із загарбником, не трактувалася як поведінка варварська?\nУсе можливо, якщо учасники розправи – і прокурор, і суддя, і захисник – перекручують початкові дані. А вони таки їх перекручували. До чого нібито об’єктивні посилання на соціалізм? Коли йдеться про державну зраду, система жодної ваги не має, засадничим поняттям стає суверенність.\nУ залі № 83 празького міського суду, що на вулиці Спаленій, 23-о вересня 2002-го дипломовані правники пересмикнули карти. Та так майстерно, що громадськість мало що второпала. За винятком битих жаків, у яких і запозичимо пояснення: держава завжди залишається суб’єктом права, ніякі катаклізми не можуть підмінити її системою; ототожнення держави з державним ладом – це або примітивна неграмотність, або примітивне\nПОКАРАНІ БОЛЬШЕВИЦЬКІ ВАТАЖКИ\nМирослав ШТЕПАН – перший секретар Празького міського комітету КПЧ – дістав 1990-го року тридцять місяців позбавлення волі за зловживання владою під час придушення (1988) масових протестів; наслідком взірцевої поведінки в ув’язненні звільнений достроково. Алоїз ЛОРЕНЦ – начальник чехословацької StB і заступник міністра внутрішніх справ – засуджений (1992) на чотири роки за незаконні арешти громадян; як громадянин Словаччини у Чехії покарання не відбував; словацька юстиція за той самий злочин відміряла йому п’ятнадцять місяців (умовно). Франтішек КІНЦЛ – міністр внутрішніх справ – відсидів три роки (1992-94) за незаконні арешти демонстрантів. Карел ГОФМАН – директор Центрального управління зв’язку (1968) – мав іти за ґрати на шість років (кримінальна стаття “саботаж”), але ніколи не пішов.\nПризабуте слівце саботаж виринуло 9-го червня 2003-го там таки, на Спаленій, виринуло в оточенні слів ще більш страхітливих і пролунало на адресу празького пенсіонера Карела Гофмана: “Державна зрада, скоєна через саботаж...”.\nО першій годині тридцять хвилин 21-го серпня 68-го він наказав вимкнути передавачі чехословацького радіо. Мільйони людей не дізналися, що відбувається агресія, що чехословацьких вояків замкнено по казармах... Учинок, який і тодішня поліція кваліфікувала як кримінальний, але не похопилася Гофмана затримати: совєтський автопанцерник припровадив його прямісінько на совєтське посольство.\nНа Спаленій Гофман доводив, що вимикав передавачі не на власний розсуд, що так загадав секретар ЦК Драгомир Колдер. Довів! Суддя визнала звинувачення за не досить обґрунтоване і крутеньку статтю замінила лагіднішою – “зловживання владою”. Проте й тоді Гофман до вини не признався. Він громив геть-чисто всіх. Перепало й слідчим, які збирали докази його запроданства. Колишній член нормалізаційної президії ЦК КПЧ і повновладний хазяїн чехословацького телебачення та радіо волав, що слідство підтасовано, що хай який зачитають вирок, а все одно буде він брехливий. Не примирився з чотирма роками тюрми і подав апеляцію.\nУ Верховному суді голова його апеляційного сенату Роберт Фремр відкинув висновки низової інстанції: “Той, хто не погодився тоді з перемінами, міг, самозрозуміло, не погоджуватись і далі, однак не мав права вдаватися до нелегальних способів незгоди”. Вирок – шість років позбавлення волі. За саботаж. Верховний суд зважив на час, що збіг відтоді, коли було скоєно злочин та на похилий вік злочинця. “Нормальне покарання, – зазначив Роберт Фремр, – сьогодні було б неадекватно суворе, але немає підстав і для того, щоб засудженого визнати невинним. Він скільки сили підтримував недемократичний лад, який, своїм звичаєм, не тільки забезпечив його безкарність, а ще й сприяв політичній кар’єрі”.\nУ празькій в’язниці на Панкраці Карла Гофмана мали зачинити 5-го грудня 2003-го. Цього листа я пишу 26-го травня 2004-го. Засуджений саботажник на волі. Можна битися об заклад, що двері з прозуркою ніколи за ним не затріснуться. Він, як посвідчили лікарі, має аж 15 (п’ятнадцять!) хвороб. Сподіватися, що стариган позбудеться стількох болячок?.. Ні, воля йому на віку написана.\nА багатьом іншим так само. До того ж тим, проти кого Карел Гофман – втілена порядність.\nНемає присвяченої політичним процесам 50-х років монографії, автор якої не згадав би Милана Моучки. З його засновком безневинні йшли на страту або щезали в уранових копальнях Яхимова. Безвісний тесляр блискавично знісся вгору по Другій світовій війні, промінявши вироблення столів на стіл в органах безпеки. За чотири роки – у 49-му – він начальник StB в Угерському Градищі, де з піддопитних вибивали самообмови. Далі – керівник одної з двох слідчих команд у празькій тюрмі “Рузини”. Команда VI-A працювала з “ворогами партії”, а команда VI-Б – з позапартійними: соціальними та християнськими демократами, народовцями тощо, тощо, тощо.\nВосени 49-го Моучка перебрав справу відомої соціальної демократки Мілади Горакової. Вона мала стати головною оскарженою в процесі, яким комуністи прагнули розквитатися з політичними опонентами. З сімнадцятьох засуджених четверо дістало вирок смерті, четверо – довічне ув’язнення, дев’ятеро – від п’ятнадцяти до двадцяти восьми років каторги. Мілада Горакова пішла на шибеницю. Наспіло 35 судових розправ з крайовими діячами ворожих партій. А це вже було 639 засуджених. У десятьох – кара на горло, у сорока восьми – довічне ув’язнення.\nПроцесом Мілади Горакової вперше опікувалися московські дорадці. Невдатного столяра приголомшили їх великі знання: “Одного разу, схотівши показати приклад сумлінного виконання обов’язків, я допитав котрогось подільника Горакової і склав протокол. Заувага полковника Лихачова, що протокол нічого не вартий, мене страшенно здивувала. Потім Лихачов проаналізував мої помилки і пояснив, як усе має виглядати: перед допитом слідчий мусить мати список і конкретних запитань, і правдоподібних відповідей; завершальні протоколи пише без піддопитного; саме їх останній повинен визубрити напам’ять. Практика довела ефективність такої методи”.\nМіладі Гораковій (перший ряд, друга ліворуч) – вирок смерті.\nКоманда VI-Б обробляла епископа Станіслава Зела, ігумена Бржевновського манастиря Анастаза Опаска, американського кореспондента В. К. Овтіса, який і “визубрив напам’ять” скомпоноване слідчим “шпигунське зізнання”... Затятих Моучка кидав “на конвейер”. Це, звісно, підказка полковника Лихачова. Однак учень утер носа вчителю, запровадивши серед підлеглих соціалістичне змагання за найтриваліший допит. Переміг колектив слідчих, який допитував Оскара Валашка сорок днів і сорок ночей. Кажуть, що большевицькі верховоди схаменулись, а відтак кінцем 50-х Милан Моучка став – порушення соціалістичної законності! – перед партійною комісією. Це щербата правда. Ніхто не схаменувся. Комуністичний, як і всякий тоталітарний режим, час до часу позбавляється садистів за покликанням. Небезпечні! Поклик – це задоволення і власних потреб, а тоталітарна система дбає про задоволення потреб тільки й лише системи. З о р г а н і в Моучку відпровадили, щоб очолив міжнародний відділ (однаково номенклатура StB!) величезного празького підприємства.\nУправління, яке розслідує комуністичні злочини, звернулося в лютому 2003-го до прокуратури з проханням завести на Милана Моучку кримінальну справу. Прокуратура понад рік вивчала докази і врешті-решт повідомила, що за повище нікого невільно переслідувати. По-перше, через давню (1960) амністію, а по-друге, через задавненість.\nА давній (1991) закон про злочинність і протиправність комуністичного режиму?\nЧинний, н і б и т о чинний! Про людське око.\nОсь і читаю про большевицьких панів і підпанків. Читаю про естебак – з великими зірками і трохи меншими. Читаю про тюремників – абсолютних і напів- неандертальців. Читаю свідчення про злочини тих, тих і тих. Читаю судові хроніки. Читаю вироки.\nА чи варто їх читати – вироки, написані під копірку?\nНе читаю – слухаю.\nМагнітофонний запис. Ще з тих часів, коли по чеських судах вживали перебивний папір. З шістдесятих. З минулого століття! Захриплий бард, чий баритон лунав з підпілля, співає, що слово честь забуто.\nМинуле століття... А що змінилося? Нічого. Хібащо копірка щезла без вороття.\nА ще був поет, який шкодував, що “вимерли дуелі, а шпага... шпага – тільки спорт”.\nА якби не вимерли... Приступив до товариша N., злочинця, який вийшов з судової зали чистий наче лілея, та й кинув йому рукавичку. А назавтра і секунданти виєднали: стрілятися! Байдуже, що товариш N. аж так зморився, будуючи соціалізм, що й пістоля не втримає.\nЗамість нього син або внук стрілятиметься.\nА коли не піднято рукавичку, я, ви, вони – всі, кому болить покривджена гідність, маємо за моральний обов’язок удатися до образи вчинком.\nНаша доба – це доба запропащених, як мамонти, двобоїв та нешкідливих, з кулькою на шпичці, шпаг... Однак і в ній є місце людям, у крові яких честь розчинено природно, наче сіль. Таким місцем може стати і харківська вулиця, де письменник Іван Багмут, який відсидів своє по сталінських таборах, перестрів колись ката-пенсіонера. “Так це ти, стервиго?!”, – загримав письменник, врізаючи старого ціпком.\n“Три карбованці – та й вже”, – мовив черговий лейтенант. А в Багмута – ні копійки. “Раз так, – заспокоїв його лейтенант, – плачу за вас”.\nІ витяг з кишені три карбованці.\nА чи спроможеться на таке чеський поліцай? Певен, що ні.\nСпільнота не має, як модно тепер говорити, політичної волі. Можливо. Але індивід її має! І саме від нього залежить – почуватиметься кат, садист, викажчик ізгоєм чи ні.\nУ Нюрнберґу ґестапо визнали злочинною організацією...\nТа чи було це аж таке відкриття?\nЩе за імператора Франца-Йозефа австро-угорська старшина тодішніми “ґестапівцями”, “естебаками”, “каґебістами” гидувала.\nАрмійський старшина (а гвардійський – що й казати!) ба навіть кивком до них не вітався.\nЧесть годі запровадити законом.\nЧесть завше над ним.\nМикола ШАТИЛОВ (нар.1939) – літературний критик, публіцист, поет; наприкінці 60-х редагував відділ критики часопису “Прапор” (тепер – "Березіль"); схвальна згадка про ув’язненого прозаїка Василя Захарченка в одній зі статей спричинила його звільнення; від літератури відійшов. Повернувся до літературної діяльності початком 90-х, коли замешкав у Празі (Чехія). Працював празьким кореспондентом американського радіо "Свобода"; співробітником часопису "Визвольний шлях" (Лондон, Велика Британія); зараз – кореспондент радіостанції "Німецька хвиля". Пише для чеської преси. Автор першої в Чехії публікації про ОУН-УПА. Член редакційної колегії часописів “Березіль” та “Визвольний шлях”.


Українська делегація у Франції обговорила співпрацю у сфері фінансів, енергетики та інфраструктури - Стрічка новин Києва\nПеребуваючи з візитом у Франції, українська делегація провела низку перемовин щодо фінансової підтримки України, співпраці в енергетичній галузі та участі французького бізнесу в українських інфраструктурних проектах.\nЯк розповіла голова делегації, перший віце-прем’єр-міністр – міністр економіки Юлія Свириденко, під час зустрічей українська сторона поінформувала про безпекову ситуацію довкола України. За її словами, в інформаційному полі, яке нині склалося щодо нашої держави, важливо розуміти, що ситуація в українській економіці стабільна й контрольована.\nВодночас Україна проводить перемовини з партнерами задля створення фінансових резервів, щоб забезпечити стабільність своєї фінансової системи у разі можливої ескалації з боку Росії.\nТак, під час переговорів у Франції відбулася зустріч української делегації з міністром економіки та фінансів Французької Республіки Брюно Ле Мером, на якій обговорювалася можливість надання Україні фінансової підтримки на пільгових умовах.\nТакож порушувалося питання співпраці двох країн в атомній енергетиці. У цьому контексті напрацьовується детальна програма співробітництва з корпорацією ЕDF, повідомив заступник керівника Офісу Президента України Ростислав Шурма.\nКрім того, під час візиту обговорювалася участь французьких компаній у проектах Національної програми «Велике будівництво», ініційованої Главою держави.\nЗокрема, як зазначив міністр інфраструктури Олександр Кубраков, на зустрічі з представниками Alstom обговорювалися деталі придбання Україною локомотивів цієї компанії.\n«Наразі підписано міжурядову угоду між Україною та Францією. Ми обговорюємо умови нашого комерційного контракту. Це важливо для нашої економіки, для нашої держави», – сказав Олександр Кубраков.\nЗ представниками Airbus обговорювалася участь у проекті створення українського національного авіаперевізника.\n«Вважаю, що наш візит був досить вдалий, вчасний, і сподіваюся, що будуть конкретні результати досить швидко», – резюмував міністр інфраструктури.\nВчора, 23:49У Харькові знесли бронзову скульптуру святого Олександра Невського\nВчора, 23:25Україна сьогодні у світі номер один, а бути українцем - модно та круто, - Зеленський\nВчора, 22:37ЗСУ вдалося провести низку успішних контрнаступальних дій та розблокувати Харків та Миколаїв, – Залужний\nВчора, 22:14Європарламент підтримав створення трибуналу для росії\nВчора, 21:39У Маріуполі окупанти відкрили “дитячий центр” у напівзруйнованому приміщенні без води та світла


Ставки на Пляжний Футбол ᐉ Стратегії від БК ᐉ Roketbet\nСтавки на Пляжний Футбол\nСтавки на пляжний футбол: цікаві особливості спорту\nПляжний футбол поступово стає все більш популярним видом спорту у беттінгу. Це і його особливостями, і видовищністю.\nПравила гри взяли із класичного футболу, але згодом вони були скориговані. Футбол на піску дуже складний, оскільки гравцеві непросто рухатися навіть без м’яча, тому тут основним показником є витривалість гравців. Саме на цей фактор спираються беттери, коли прогнозують результат того чи іншого матчу.\nВідрізняють два різновиди пляжного футболу: клубний та збірних, вони помітно відрізняються один від одного, тому Беттер так важливо вивчити склад команди. На рівні збірних ротація відбувається досить рідко, оскільки відомі футболісти грають за свою країну досить довго, тому поділ на топ-команди та аутсайдерів чіткий, середнячки теж виділяються. Можна простежити динаміку зміни результатів, що допомагає робити ставки.\nЩодо характеру ставок, то існує кілька їх різновидів:\nНа основний результат. У пляжний футбол завжди грають до перемоги, але букмекери можуть брати ставки і на нічию. Правила гри такі, що переможця обов’язково має бути визначено, і якщо цього не сталося, призначається ще один. Якщо гола все одно не буде, результат вирішується серією пенальті. Така ставка вимагає уважності, оскільки деякими букмекерами враховуються нічиї за трьома періодами, іншими – з урахуванням додаткового періоду, а третіми вони не враховуються взагалі. Перед тим, як ставити на основний результат, потрібно все уточнити.\nІз гандикапом. Ця ставка пропонується у всіх букмекерських конторах, оскільки команди, що належать до різних класів, у пляжному футболі не рідкість.\nІснують й інші різновиди ставок, однак ці є основними. Робити їх краще в надійній букмекерській конторі, як Roketbet. Ця БК має всі необхідні для здійснення діяльності ліцензії, вона пропонує своїм гравцям кілька зручних способів введення та виведення коштів, а також, що найголовніше, якісні прогнози щодо матчів пляжного футболу. Знайти таку інформацію насправді не дуже просто, тому професійні беттери і новачки напевно оцінять подібну турботу.\nЗвичайно, ставки на спорт – це завжди ризик, інакше робити їх було б зовсім не так весело. Проте букмекерська контора Roketbet робить цей ризик мінімальним.


У перший день січня 2017 року народилася чудова дівчинка. Щасливою матір’ю стала медична сестра дитячої консультації Ходорівської районної лікарні Оксана Турянська. Жінка народжувала у пологовому відділенні цієї лікарні.\nРедакція часопису приєднується до привітань, бажаємо батькам та новонародженій здоров’я та Божого благословення.\nУ пологовому відділенні Жидачівської центральної районної лікарні з нетерпінням чекають народження своїх немовлят 15 породіль. Ось-ось діти вже мають з’явитися на світ. Як повідомили нам у пологовому відділенні, минулого року тут народилося 186 дітей.