Сніжана Єгорова лаконічно прокоментувала свої заручини - Новини шоу-бізнесу - Lifestyle 24\nСніжана Єгорова лаконічно прокоментувала свої заручини\n13:20, 31 липня 3596 Читать новость на русском\nСніжана Єгорва виходить заміж: перший коментар зірки / telekritika.ua\nВідома українська телеведуча Сніжана Єгорова готується втретє піти до вівтаря. Така новина дещо збентежила прихильників, які засипали її блог привітаннями і питаннями щодо обранця. На все 47-річна Сніжана Єгорова вирішила відповісти досить завуальовано.\nЯк і раніше, телеведуча вирішила не поспішати із розкриттям всіх таємниць майбутнього весілля, залишивши чималу інтригу. Сніжана Єгорова після зміни статусу у соцмережі Facebook написала інтригуючий допис, в якому вперше прокоментувала заручини. Змусили її порушити мовчання прихильники, які припустили, що це якийсь розіграш телеведучої.\nЧитайте також: Телеведуча Сніжана Єгорова оголосила про заручини\n"Я ніколи не жартую. Завжди роблю те, що хочу. Розкажу, коли вважатиму за потрібне", – написала Сніжана Єгорова, додавши кадри зі зйомок для глянцю в 2016 році.\nЩо відомо про особисте життя Сніжани Єгорової?\nРаніше Сніжана Єгорова та Антін Мухарський були своєрідним прикладом міцної сім'ї в українському шоу-бізнесі. Однак у 2015-му зіркова пара несподівано оголосила про розлучення. Сталось це після 9 років подружнього життя та народження трьох дітей. Під час шлюборозлучного процесу Сніжана та Антін врегульовували питання про опіку над нащадками, що стало причиною гучних скандалів.\nДо цих стосунків телеведуча була заміжня з режисером Семеном Горовим. До вівтаря вона пішла у 1992 році, однак зберегти сім'ю парі не вдалось. Попри те, що у Сніжани та Семена було двоє доньок, вони все ж вирішили розлучитись.\nНаразі Сніжана Єгорова – мама 5 дітей. Зіркова матуся полюбляє розповідати громадськості про досягнення своїх нащадків та ділитись спільними з ними знімками. Ймовірно, новий обранець Сніжани Єгорової знайшов спільну мову з дітьми, адже зірка погодилась втретє піти до вівтаря.\nТеги: Новини України Новини LifeStyle LifeStyle Зіркові весілля


Луческу-футболист много работал: имел прекрасную правую ногу, играл против Пеле и не спорил с арбитрами (2 мая 2021 г.) — Динамо Киев от Шурика\nhttps://dynamo.kiev.ua/news/367116-luchesku-futbolist-mnogo-rabotal-imel-prekrasnuyu-pravuyu-nogu-igral-protiv-pele-i-ne-sporil-s-arbitrami 2021-05-02 18:03 Який Мірча Луческу тренер? Про це знають всі. Він знову показав свій клас, зробивши «Динамо» чемпіоном ...\n«Мене не дивує те, що він виграв чемпіонат з «Динамо», брав з командою Суперкубок України і грав у Лізі чемпіонів, — каже Tribuna.com румунський журналіст Алін Бузарін. — Мене дивує, що 75-річний чоловік здатен кожного ранку прокидатися, працювати, турбуватися про команду, говорити з кожним гравцем про те, що його непокоїть. Це щось неймовірне. Як правило, люди після 70 років обговорюють свої болячки та ліки, які вони приймають.\nУ Луческу достатньо грошей. Він працює не заради них. Це більше про амбіції. Мірча хоче показати, що ще не старий і здатен працювати на найвищому рівні. Після збірної Туреччини він рік провів без роботи. За цей час він взяв участь в усіх можливих суперечках: говорив про те, хто був сильнішим на початку 90-х — «Динамо» чи «Стяуа», кому більше допомагали арбітри і так далі. А потім він прийшов в «Динамо» і тепер його голова зайнята командою та матчами».\nСам Луческу однією зі своїх найбільших якостей вважає те, що він допитлива людина. Це допомагає йому рухатися вперед і не стояти на місці. І таким Містер був з самого дитинства. М’яч міг втомитися, а він — ніколи.\nЛуческу народився у Бухаресті через три місяці після завершення Другої світової війни. Він став четвертою дитиною у сім’ї. У нього була старша сестра Стела і двоє братів — Ніколай та Нелу. Згодом на світ з’явився ще один брат Гелу.\nПовоєнне дитинство хлопчика з бідної багатодітної сім’ї не могло бути ситим. Одного разу професор побачив, як маленький Мірча грався на подвір’ї. Йому сподобався цей активний хлопчик. Він сказав Міхаю Луческу, що хотів би забрати його сина і дати йому краще життя, бо бачить у ньому великий потенціал. А власних дітей у нього не має. Тоді це була поширена практика — заможні бездітні пари брали на виховання дітей з бідних сімей.\n«Пане професоре, я дуже вас поважаю. Але мій батько загинув на війні, а мама не могла нас сама виховувати, тому вона нас розділила. Тоді я сказав собі, що краще буду голодувати, ніж віддам комусь своїх дітей», — відповів Міхай.\nПісля війни Румунія пішла комуністичним шляхом — у країні почався процес радянізації та націоналізація майна.\nУ мами було чотири класи школи — це все, що вона могла собі тоді дозволити. Але вона була дуже розумною жінкою. Мама жертвувала всім заради своїх дітей. А ми робили все, щоб батьки пишалися нами», — розповідав Луческу про своє дитинство у документальному фільмі «IL LUCE».\nВЕСЬ МАТЕРIАЛ >>>\nОдобряю 367116 2 WovKA60, Leonard


Йорданія - тпопорадиції і звичаї - bard.com.ua\nЙорданія – тпопорадиції і звичаї\nЦя мусульманська країна має багату історію, оповиту біблійними легендами. Багато тпопорадиції та звичаї Йорданії обумовлені релігією, проте ця залежність не настільки сильна в порівнянні з іншими ісламськими державами.\nСпецифіка культури Йорданії полягає в її релігійності. Основна маса населення, що проживає тут – мусульмани-суніти, що проповідують іслам, і тільки 6% жителів – це християни різних розмов. В країні цінується етнічне різноманіття, тому держава забезпечує своїм громадянам дотримання їхніх культурних і релігійних прав.\nУ досить консервативною Йорданії існують особливі звичаї, які стосуються жінки. Вона істотно обмежена в правах. Найчастіше представницям жіночої статі навіть не можна сидіти поруч з чоловіками. У будинку для них відведена спеціальна кімната. Дами повинні носити одяг, що повністю прикриває ноги і руки, і вести себе дуже стримано, скромно. Верхом непристойності вважається, якщо жінка сяде на переднє крісло в автомобілі.\nПри цьому чоловік-йорданець ставиться до своєї дружини дуже дбайливо і ревно, вважаючи її практично святий, і пильно оберігає її від оточуючих. Стороннім чоловікам не слід навіть згадувати про неї в своїх розмовах.\nОднак жінки в Йорданії мають куди більше свобод у порівнянні з представницями сусідніх арабських країн. Наприклад, вони можуть здобути вищу освіту, брати участь у виборах, політиці, бізнесі, водити автомашину і навіть служити в армії.\nНайбільш популярними напрямками ремісничої культури Йорданії є вишивка, різьблення по дереву і ювелірна справа. Ці та інші тпопорадиційні ремесла підтримуються різними громадськими фондами, такими, як, наприклад, Фонд річки Йордан або Фонд королеви Hyp аль-Хусейн.\nЙорданська кухня склалася під впливом східних і західних культур, проте велику роль в її становленні надали кулінарні віяння Туреччини, Сирії та Єгипту. До тпопорадиційних національних страв Йорданії можна віднести:\nфалафель – смажені кульки з нуту і квасолі;\nтахини – жирна густа паста з меленого кунжуту;\nбулгур – каша з роздробленої пшениці;\nтабуле – салат з Булгур і петрушки;\nмезе – маленькі закуски перед основною стравою.\nЯкщо ви вирішили поїхати в Йорданію, то слід знати і дотримуватися тпопорадиції і звичаї цієї країни, серед яких особливо виділяються такі:\nНе слід зловживати спиртним і залишати готель в нетверезому стані.\nГості Йорданії повинні бути обережні в прояві своїх емоцій через жести, оскільки деякі з них можуть бути витлумачені йорданцями неправильно. Так, ліва рука у них асоціюється з поняттям «нечистоти», тому всі жести повинні проводитися тільки правою. Наприклад, якщо вам подають їжу, то брати її треба тільки правою рукою і не менше, чим трьома пальцями.\nГосподар будинку першим починає і закінчує трапезу. Їду слід брати з підноса, який знаходиться найближче до вас. Якщо ж шматочок їжі впаде на стіл, то буде цілком нормально, якщо ви його піднімете і з’їсте. Не слід дути на гарячий напій.\nЙорданці дуже гостинні. Якщо ви просто захотіли пройтися по магазинах, то в будь-якому з них вас можуть почастувати гарячим чаєм. Від кави взагалі відмовлятися не можна, оскільки така відмова сприйметься як неповагу.\nНаціональні тпопорадиції Йорданії не дозволяють її жителям розмовляти з будь-ким, включаючи іноземців, на іншій мові: в країні вважається єдино правильним вживання виключно арабської мови.\nДотримуватися обережності треба і під час зйомки. Фотографувати людей можна тільки з їх згоди. Не можна знімати транспортні засоби та стратегічно важливі об’єкти.\nЯкщо у вас виник якийсь питання, то перш, чим поставити його йорданцеві, слід поцікавитися, як у того справи, які новини, і тільки потім запитати його про те, що вас цікавить.\nНа ринках або в крамницях Йорданії прийнято торгуватися. Особливо великі знижки і навіть подарунки йорданці роблять жінкам. Якщо ж ви не хочете купувати ту чи іншу річ, то не треба питати її ціну. В іншому випадку продавець буде наполегливо супроводжувати вас мало не до дверей готелю, пропонуючи свій товар.\nП’ятниця в Йорданії – вихідний, тому за покупками слід відправлятися в інші дні. Під час священного Рамадану всі магазини і навіть державні установи працюють неповний день.\nЯкщо ви вирішили відпочити на пляжах Акаби, то слід знати, що звичаї Йорданії не дозволяють зіграти на місцевих пляжах топлес, щоб не ображати таким видом місцевих жителів.


Аналіз вірша Івана Франка “Ой ти, дівчино, з горіха зерня” – Українська мова та література\nВірш Івана Франка “Ой ти, дівчино, з горіха зерня” — надзвичайно прониклива і мелодійна лірика. Автор, який пристрасно досліджував фольклор, основою вірша обрав народну пісню і органічно розвинув її мотиви. У поезії поєднане багатство художніх засобів і весь спектр душевних переживань ліричного героя.\nРадимо вам вивчити цей вірш напам’ять!\nВірш Івана Франка “Ой ти, дівчино, з горіха зерня” він увійшов до збірки поезій Івана Франка «Зів’яле листя», що вийшла 1886 року.\n«Ой ти, дівчино, з горіха зерня…» написано на зразок української народної ліричної пісні «Ой ти, дівчино, горда і пишна…». Франко описує красу дівчини, використовуючи фольклорні мотиви і порівняння, властиві народній пісні.\nВіршований розмір: п’ятистопний хорей.\nТема: страждання ліричного героя із-за неподіленого кохання.\nІдея: ліричний герой закоханий, він дивується тому, як різні якості характеру поєднуються у його коханої — уста — «тиха молитва», а слово — «гостре, як бритва». Дівчина горда, зрозуміти її і здобути прихильність, — як дістати зернятко із твердого горішка, — дуже важко. Почуття любові ліричного героя таке сильне, що він ладен «згубити душу», вважає це і своєю радістю, і своїм горем.\nРиторичнi питання: “Чом твое серденько…?”, “чом твоi устенька…?” і т.д.\nПротиставлення: усмiх – скрута, радощi – горе.\nРечення у більшості – повні, що допомагає нам показати повну картину.\nБільш всього іменників, що надає нам повну картину про учасників “подій”.\nЄ епітети: колюче терня, тиха молитва, що надають твору яскравистості.\nЗвертання: Ой ти, дівчино, ясная зоре!\nЗначну естетичну функцію у вірші виконує пісенний паралелізм, лірична оповідь вибудувана з риторичних запитань: «Ой ти, дівчино, з горіха зерня, Чом твоє серденько — колюче терня? Чом твої устоньки — тиха молитва, А твоє слово остре, як бритва?»\nСтилістично нейтральні слова серденько, слово в контексті твору набувають нового смислового наповнення, асоціюються не з чарівною, а холодною дівчиною, якій байдужі глибокі почуття ліричного героя. При цьому врода коханої змальовується в річищі фольклорної поетики, а тому протиставляється її норовистій вдачі, її серцю «колючому», як шпички терня, словам гострим, як бритва. Проте ці порівняння не свідчать про важкий характер дівчини.\nПросто вона не кохає юнака, який безтямно любить її, захоплюється красою очей, котрі «сяють тим чаром, / Що запалює серце пожаром», іменує милу «ясною зорею».\nРимування вірша відповідає принципу римування в українському фольклорі— переважають морфологічні рими, тобто між собою римуються однакові частини мови:\nчаром — пожаром\nзоре — горе.\nВідтак музичне звучання строфи, гра тонів і напівтонів зливаються в органічну єдність, наповнюючи поезію особливим колоритом і створюючи своєрідний сплав музики й живопису, завдяки чому художній образ стає зримим і окресленим. Вірш увиразнюють паралелізм («Ой ти, дівчино, ясная зоре! / Ти мої радощі, ти моє горе!»), а також лексичні анафори («Ой ти, дівчино…»).\nPrevious Previous post: Аналіз вірша “Сікстинська Мадонна” Івана Франка\nNext Next post: Аналіз “Легенди про вічне життя” Івана Франка


Про кредит і сільські каси (райфайзенки) | Вперед\n« Вибрані листи: Енґельс Зорґе (24 жовтня 1891)\nУкраїнські самостійники в національно-визвольній боротьбі в 1917 – на початку 1918 рр. »\nЧимраз голосніше лунає по краю розпучливий крик дрібного селянина: рятуйте! Потопаємо! Вертаємо знову до тих часів, коли майже не було господарства без довгу, коли селянин, ніби самостійний господар, в дійсності працював на банки й приватних лихварів, аж поки не впав у тій праці, а його грунт не пішов на ліцитацію. Кредитова справа стає знову чи не найбільшою болячкою села. Тому треба нам всім поважно задуматися над причиною лиха й над способами, як йому протиставитися, поки ще час.\nНатуральна й обмінна господарка.\nНема то на світі, як свій господар, правда? Як то бувало давніше в нас, за наших прадідів, та ще тепер є потроху далеко від нас, – от, наприклад, між нашими братами українцями, козаками кубанськими, (там, де вже широка Мати-Україна межує з піднебесними верхами Кавказьких гір). Землі тої в кубанців ще, славити Бога, доволі; табуни диких коней ще стрічаються де-не-де; худоби в нашого брата козака десятками, овець – табунами. А місто – той шкуродер в нинішніх умовах – далеко; “культура” модерного капіталістичного ладу ще не встигла полонити вільне село. От в таких то умовах живе собі хлібороб, як той, вибачте за порівнання, медвідь в гаврі, або борсук у своїй норі: бо бачите і сам він собі пан, але, що правда, й самому все треба придбати, нема тих деяких вигід, що дає новочасна культура. Сорочку чи одежину – з власного виробу полотна чи вовняного грубого сукна; чоботи – з шкури, виправленої сільським майстром з власного вола; свічку – з лою власного барана, навіть цукор деколи власного варення. Мало за чим зверталися в місто; все своє, природне, як кажуть – натуральне. І ціле таке господарство називають натуральним. Грошей в такім господарстві вживають не багато, бо мало купують, тай не дуже то продають. Але, за малими виїмками, це вже казка давніх літ. Правда, давні звичаї натурального господарства без уживання грошей вернули недавно на короткий час, в час світової війни й особливо по ній. Тоді то, коли валюти попадали, кожний старався якнайскорше позбутися паперових грошей і не радо їх приймав. Щоби не приймати паперових грошей, люде радніше обмінювалися товаром: в склепі за товар приймали яйця, збіжжа, за цукорки чи сіль ви могли дістати на селі хліба, бараболі скільки хотіли, а за гроші ніяк. Так само в місті скоріше давали матерію чи шкуру за муку, як за гроші. Але найбільше селяне зачали самі для себе виробляти полотно, шкіру і що тільки могли, вертаючи потроху до старого натурального господарства.\nТа відколи трохи вспокоїлося (хоч на якийсь час), люде знову зачали вертати до господарки обмінної. Бо хоч є певна вигода від власного виробу, але є й великі невигоди: коли будеш сам шевцем і кравцем, а може ще й ковалем, стельмахом, ткачем, миловаром, цукроваром, самогонщиком – то з тебе же буде ні добрий швець, ні кравець, ні хлібороб. А твої вироби все будуть гірші. Тому то люде з давна поділили між собою працю і вже так воно напевно й зістане до віку. Кожний вибирає собі якусь спеціяльність, якийсь вузький фах і тоді його старається чим раз більше удосконалювати. Розуміється, що тоді мусить бути обмін товару й торговля.\nАле й цей обмін робиться найзручніше не товаром за товар, тільки за гроші. Селяни везли збіжжа до кооперативного складу; дістає за те гроші та за ті гроші купує собі, що йому потрібне. Отже, гроші є конечна й дуже вигідна видумка. Тому не дивуймося, ще як тільки по війні часи трохи вспокоїлися, люде знову покинули обмінювати товар і вернули до грошей. Вернулася знову обмінна, а за нею й грошова господарка. Правда, грошова господарка в нас ще й досі не зовсім виперла натуральний обмін. Напримір, наш селянський народ ще й досі замісць грошей несе до крамниці яйця чи гарнець жита, замісць те жито продавати гуртом, в більшій кількості й тоді, коли воно найдорожче. Але поволі до того йде, що грошовий обмін цілковито запанує та витисне обмін натуральний (товар за товар).\nКредит дешевий і кредит дорогий.\nРазом з поворотом грошової господарки, вертає й кредитування. І цікаво, що цей “кредит”, що тепер його маємо, кредит дикий, лихварський, руйнуючий позичальника усіма можливими способами, живо нагадує ті відносини, що були в нас в другій половині минулого століття по знесенні панщини. Тоді, коли з селянства здійняли важкі пута панщизняної залежности, селянин вийшов у світ на ніби то власне господарство, але з голими руками, без капіталу й хоч якої небудь освіти. Старші люде по селах ще памятають той час, коли народ пускали з торбами лихварі – шинкарі, пройдисвіти – спекулянти й торговці. Уряд видавав ніби на охорону від лихви закони й розпорядки проти лихварського визиску, але лихварям від того не ставало гірше, а народові не ліпше. Та й не тільки в нас таке діялося; не дуже краще було і в таких висококультурних краях, як Німеччина. Передають, що в ті часи від позичених грошей платилося 40 і більше процентів річно. Як же живо ці відносини нагадують нам те, що тепер діється в нас! Адже ж у нас тепер вимагають в приватнім обороті місячно 4, 5, 6, а то й більше, від ста місячно, зовсім при тім не червоніючи! Та й банковий кредит, коли почислити всі побічні оплати, коштує значно більше, як каже закон. В “Господарсько-кооперативнім часописові” в 1928 р. були приведені страшні приклади про те, як розпаношилася лихва по наших селах і містах (в статтях п. з.: Лихва на селі).\nОтже, заходить питання: чому власне раз процент від позиченого капіталу високий, раз знову низчий? Від чого те залежить, що лихва не однакова у всі часи? Иншими словами, чому “кредит” раз дешевий, а раз знову дорогий?\nЩоби на це відповісти, треба застановитися над тим, що таке взагалі кредит?\nПід кредитом розуміємо, коли один другому довіряє чи то гроші, чи товар, чи хліб “на відрібок”, чи ще там що. Ось, коли одному треба грошей до господарства чи просто на прохарчунок, він бігає від сусіда до сусіда, від жида до жида, від каси до каси, просить, як то кажуть “зарятувати”. А ті й рятують. (Тільки не всі в однаковий спосіб. Не один як порятує, то аж очі рогом лізуть тому бідному позичальникові). Отже, коли мені хтось повірить, то це й буде “кредит”, бо латинське слово credit означає власне “вірить”.\nПевна річ, коли між людьми є більше віри один в одного, тоді той кредит приходить легше й дешевше. Тому, головна річ, це є те довіря, що мої гроші не пропадуть в позичальника. Коли моє довіря до нього більше, то я більше охочий дати йому позичку грішми чи товар на борг. Коли ж моя віра в нього менша, тоді моє, як кажуть, ризико є більше. Коли ж я позичаю гроші ріжним людям, от як каса або банкир, тоді мушу так обчислювати, щоби ті зарібки з процентів, які буду мати, повернули мені ті всі втрати, що можуть бути з таких позичальників, котрі не поплатять мені боргів. Це значить, що моє ризико я мушу собі покрити, збільшуючи процент від позички.\nКоли час неспокійний, війна або неспокій в краю, коли ніхто не ручить, що буде за рік, за два – тоді довіря між людьми дуже мале, позичити один другому не хоче, а коли вже й покредитує, то, крім звичайного проценту, дораховує ще й окремий відсоток за ризико.\nЦе є перша причина дорожіння кредиту й зросту лихви.\nАле, навіть, коли часи дуже спокійні, то з того ще не виходить, що кредит мусить бути дешевий. В цілій довоєнній західній Европі було більше-менше однаково спокійно, а ломимо того процент від кредитованих сум не був всюди однаковий. В одних краях брали від сільських позичок 5%, в других 6%, 7% або й більше. Також офіційні відсотки в державних банках були ріжні, бо коли в Англії була стопа 4-8%, то в Австрії в цей час банк числив 6%, а в Американських Спол. Державах брали всього 3-5%. Чим же знову це пояснити?\nНа це маємо таке пояснення. З грішми, як хтось казав, то так, як з худобою на торзі: поназганяють худоби багато – тоді вона дешева, нема худоби – ціни дорожіють. Отже, коли в краю грошей багато, тоді процент беруть менший, коли ж мало, процент скаче вгору. Або, як кажуть фаховим способом, кредит дешевіє, коли подача гроша велика, і дорожіє, коли вона мала. І на відворот, кредит дорожіє, коли попит за грішми великий, а дешевіє, коли всі мають досить грошей і за ними менше попитують.\nБерімся жваво до нового і великого діла на полі кооперації. Цим тільки переможемо лихву.\nОтже, як бачимо, вся штука в кредитових справах в тім, щоби\n1) було довіря між людьми і,\n2) щоби було в краю досить людей, охочих дати гроші в позичку (кредит).\nКажемо “гроші”, але думаємо не лиш про ті папірці, що їх називають грішми, бо папірець сам по собі немає вартости. Той папірець, то все одно, що карта до театру або білет на колію. Це тільки значок на одержання означеної кількости товару, чи їзди, чи людської праці. Отже, властиво річ не в тім, щоби в краю було багато папірців, що їх називають грішми, але щоби за ті папірці можна справді дістати те, що належиться. Бо позичальникові потрібні не папірці, тільки правдиві товари, які він думає за них дістати. Йому потрібний плуг, чи борона, йому треба томасини, чи кайніту, йому треба (в гіршім разі) заплатити податок, чи купити хліба на переднівок. Коли тих річей в краю мало, то вони всі дорогі й папірців треба більше. Отже, як бачимо, в решті решт не в тім річ, щоби, в краю було багато папірців, а в тім, щоби було нагромаджено багато всіляких товарів та продуктів, потрібних до дальшої праці й продукції. Иншими словами, треба, щоби в краю було багато капіталу. Щоби стодоли й шпихлірі були повні зерна, крамниці повні дешевого товару, фабрики чинні, щоби виробляли все, що потрібно, щоби залізниці перевозили не лиш військо, поліцію та державних урядників, як то буває понайбільше в Польщі, а й транспорти всякого добра, щоби будівельний рух був широкий. В такім щасливім краю, де є все так, як тут написано, кажемо, що є доволі капіталів і, ясна річ, там про позичку не трудно, та й вона не може бути дорога.\nГріш дорожіє, коли за ним більше попитують. Коли лихвар бачить, що я в біді, що позичити мушу, бо инакше мені загибіль, тоді він з мене витисне останні соки. А може це зробити, коли знає, що крім його одного, я не маю куди кинутися. Коли ж до того всі знають, що я в руїні, що позичаю не на поправу й поліпшення господарки, а на залатання старих дір, тоді він ще й ризикує більше. Тоді вже цілком нема охочих давати кредит, а коли вже котрий капіталіст зробить з того свій фах, то це є найстрашніший вид лихви, такий, що не знає ні совісти, ні стриму. Це є дійсно образ павука, що облапує довгими лабами муху й ссе її кров.\nТому не малу вагу має теж обставина, на яку ціль я позичаю капітал. Коли на плуг чи корову, або навіть на виїзд до Канади, то такі гроші зроблять своє й позичку можна буде скоро повернути. Коли ж на сплату старих довгів або на хліб для голодних дітей в хаті, то це не є ніяка нова продукція, цей капітал не принесе покищо ніякого прибутку; лихвар знає це й тим більше лупить, щоби забезпечити себе на випадок незаплачення довгу. Отже, як кажуть, кредит продукційний (на господарство) є звичайно дешевший, як кредит споживчий (на харчування, сплату старих довгів, тощо). Поборюючи лихву, треба намагатися до того, щоби не брати кредиту аж тоді, як вже є діри й треба їх латати, тільки все наперед, на якусь нову працю нову видумку. Тоді кредит прийде нам легше і дешевше, бо це буде кредит творчий, здоровий, продукційний. А пізній Іван усе буде бідний.\nКоли кредит стає лихвою?\nДіди наші, що виросли в часах деревляної сохи і усієї тої “натуральної господарки”, яку ми вище описали, передали нам приповідку: “найкращий звичай – не позичай!”. Так ніби позичання, кредит з своєї природи є шкідлива річ. А тимчасом ця думка тільки в частині вірна, а в значній частині вона не оправдана. Зле позичати на споживчі потреби, але позичка на куплення нової машини, коли взята на недорогий процент, не є ніяким злом, а навпаки, є розумним господарським вчинком. Такий кредит нам потрібний, аби тільки ми вміли його використовувати.\nОтже, приходимо до висновку, що не кредит взагалі є лихом; лихом є тільки кредит споживчий, а друге, кредит лихварський, дорогий.\nКоли кредит є лихварським? На це питання можемо тепер легко відповісти, коли пригадаємо те, що було сказане вгорі. Коли я позичаю на господарку чи якесь взагалі підприємство, то мушу так розраховувати, щоби моя праця при допомозі позиченого капіталу, крім проценту для того, хто мені позичив, принесла ще й мені хоч звичайну оплату моєї власної праці, а може ще й який зиск поверх того. Коли того нема, коли по оплаті проценту від капіталу мені не остає навіть на оплату моєї власної праці, тоді ясно, що віритель визискує мою працю, що відсоток, який він бере – лихварський відсоток. Практика й досвід звичайно усталюють, скільки може нести капітал, не визискуючи надмірно праці. Цю звичайну норму принято вважати допустимою мірою відсотку. Що віритель бере понад те, те все – лихва.\nВ Польщі тепер найвищий законно дозволений відсоток є 12% річно або 1% місячно. Державні банки дають одначе позички польським патріотичним установам і кооперативам за 10 % (а гіпотечний кредит ще дешевший). Розуміється, що українській інституції цей дешевий кредит майже недоступний. Всі українські установи у Львові, взяті разом, мали до 1928 р. такого кредиту на пів міліона польських золотих, що є нічим в порівнанні з тим, що мають польські кооперативи. Напримір, приведемо тут один тільки факт: одна польська робітнича кооператива в Бендзіні одержала 1 міліон золотих кредиту на будову пекарні. Українська кооперація, не маючи державного гроша до обороту, а не вміючи добре наладнати щадничої акції в своїм народі, приневолена користуватися капіталами з приватних жидівських і почасті закордонних банків, розуміється, за високим опроцентуванням. Отже, й той кредит, що дістає український селянин, не є дешевий і дуже часто межує з лихвою. До того приходить ще спеціяльна у нас політика стягання уділів з позичальника, і то в досить високих сумах. Це є фактично нове здорожчування кредиту, яке приводить до того, що позичальник-селянин не дуже добрим оком дивиться також і на ту кооперативну касу, яка його обслуговує таким кредитом.\nСелянин не може платити від позичених грошей більшого відсотка, як той дохід, що дає капітал, вложений в сільське господарство. Відома річ, що капітал опроцентовується в сільськім господарстві пересічно невисоко і в ніякому разі не доходить навіть до тої норми відсотка, яка тепер в Польщі визнана законною (12%). Коли з доходу селянського господарства відчислити те, що коштувала праця самого господаря та його челяди, рахуючи навіть по тих нужденних платнях, що тепер платять робітникові на селі, то побачимо, що на опроцентування самого капіталу, вложеного й селянське господарство, пересічно не лишиться навіть 3-4%! Тимчасом селянин мусить від капіталу (коли його позичав) платити фактично: 3-4% або й більше, як трапить на добру пявку! Селянин платить ті відсотки, відіймаючи від рота собі і своїй челяді, обриваючи свій трудовий заробіток на своїм власнім господарстві.\nОтже, приходимо до сумного висновку, що весь той кредит, яким тепер користується з необхідности, з мусу наш господар-селянин, і то без виїмку, є кредит лихварський.\nВ чім же буде полягати завдання селянської організації на полі кредиту? В тім, щоби по можливості зменшити відсоткову стопу від позичених капіталів хоч приблизно до якоїсь терпимої норми, щоби трудовий заробіток самого селянина хоч здалека наблизився до заробітку инших трудових кляс.\nЩоби можна було наблизитися до цієї мети, треба наперед добре передумати всі причини, що родять лихву, а опісля старатися ті причини усувати.\nОтже, пригадуючи те, що ми сказали вище, повторимо:\nЩоби побороти або хоч ослабити лихву, мусимо:\n1) зродити довіря до виплатности позичальника-господаря;\n2) зробити щось, щоби в краю появилося більше капіталів, готових до кредитування;\n3) заснувати скрізь свої власні каси, які цей капітал розводили б по краю, не набиваючи кишені надмірними зисками.\nТакі три завдання стоять перед нами.\nПРО КАСИ РАЙФАЙЗЕНА.\nЩо добре Німцеві, добре й Українцеві.\nЦікаво, що чоловік часом відчує правду більше якимсь чуттям (інстинктом), як холодним розумом. Таке трапляється нераз в житті: оттак ні з цього ні з того “щось в душі шепче”, що треба зробити таке й таке. Хоч розумово ти ще й не бачиш рації в цьому, та “інстинкт”, та вроджена сила, яку має кожна живина, каже тобі своє. Той “інстинкт” хоронить звірят від не одного нещастя, від отроєння і под. Так само і в людей нераз таке трапляється.\nНаш селянський народ, впадаючи в безодню нужди, шукає порятунку. Роздумує, міркує, як може організується. І от ведений тим неясним чуттям, що його звуть інстинктом, він дуже часто сам попаде на добру дорогу.\nДо таких проявів здорової орієнтації нашого селянства ми рахуємо те, що один з наших селян, а саме п. Ол. Мацьків, що надрукував в часописові “Сільського Господаря” статтю про потребу організації селян, прийшов до пересвідчення, що найкращою організацією, що може згуртувати селян, є сільська каса! Ми дуже високо цінимо цю думку тому, що селянська голова тут просто якимсь чуттям відкрила нашим людям велику правду, відому в цілім світі, але чомусь не в нас.\nВізьмім Німеччину, Францію, Чехію, Італію, Балкани, Росію – який небудь край, де селянство живе більшою масою, і погляньмо на історію відродження селянства по скасуванні панщизняних порядків і скрізь побачимо одне: господарська організація селянства починається засновуванням сільських кас! Тільки одні українці на Західних Землях становлять чудний виїмок з цього правила! Тільки в цім, Богом забутім краю, забуто про організацію каси в самім селі! Роблено і робиться чимало в инших напрямках: дещо в політичнім, просвітнім, руханковім, агрономічнім, торговельно-кооперативнім – але справа кредиту і кас не вийшла поза мійські каси. Очевидно, що через брак капіталу калікує і всяка инша організація.\nПравда, зроблено дещо, є в нас навіть кілька сот сільських кас – райфайзенок у Галичині і трохи на північних землях, але робиться це під польським проводом патронату кас Стефчика. Отже, ця робота має для нашого народу мале значіння, а навіть шкодить народній справі, бо помагає деморалізувати село кредитами з польської центральної каси. Коли в 1899 р. засновано цей Патронат, те українські економічні провідники, хоч бачили небезпеку з нової інституції не пішли за прикладом поляків засновувати по селах каси системи Райфайзена тільки рішили пропагувати тип універсальної сільської кооперативи без виразних райфайзенських прикмет (брошура д-ра Костя Левицького: Про нові спілки господарські. Львів, 1904). Головну увагу звернули тоді наші народні провідники на організацію по містах так зв. “Повітових Кас”, які ще існують почасті до нині, але більшої ролі не відограють, бо не є пристосовані для потреб села і не вміли зібрати до себе капітали села.\nАле запитаємо, чи може бути для українського селянства инший шлях, як його вибрали селяне других країв, особливо в часи такого страшного лихварства, як є тепер? На це відповідаємо: з усього видно, що те, що добре німецькому чоловікові мусить бути добре і нашому. Ми, хоч і запізнилися, мусимо цілою силою кинутися до організації по всіх громадах малих, зате помічних народові сільських кас, як головної основи сільськогосподарської кооперації. Те, що чуттям відчув один з наших селян, мусимо розумом добре розважити, а розваживши, переводити в діло.\nЧому сільська каса носить назву райфайзенки?\nМоже в декого повстати така думка: десь то в нас все, аби штудерніше. Не могла то бути спілка – ні, назвали кооперативою, аби собі люде язики мали на чім ломати. Хочуть робити касу на селі і знову якась чудна назва!\nНа те треба сказати таке: правда воно, що можна б назвати кооперативу просто спілкою; але коли вже так у світі принято, що електрика є всюди електрика, а радіо скрізь радіо, то чому не має в нас прийнятися нове слово кооперація, яке є зрозуміле по цілім світі? А спілка буває усяка. Є спілка кооперативна, але буває й капіталістична, спекулянтська. Отже, може з новим словом вступить і новий дух в наш народ?\nТака сама історія з райфайзенкою – сільською касою. Ми її хочемо назвати таким словом, як її звуть по всім світі Німці, Чехи, Італійці, Поляки, Росіяне – а це тому, щоби не плутати тої каси з иншими родами кас. Бо є й каси громадські, є й кооперативні мійські, що походять від Шульце-Деліча, але ті є зовсім відмінні від тих кас, що видумав німець Райфайзен перед близько вже 70 роками. Ті каси, що завів Райфайзен, є придумані якраз так, як того треба народові по селах і тому вони сільському народові такі помічні та такі любі.\nБанк банкові нерівний. Каса нерівна касі, так само, як гріш в кишені спекулянта, то не той гріш, що лежить в кишені чесного чоловіка. Тому селянство дуже любить ті каси, що тримаються способів Райфайзена (хоч він самий вже давно помер), бо в тих касах був справжній дух любови до бідного і дух братерської взаїмної допомоги, отже, той дух, що єднає сільську громаду своїм теплом в одно тіло. Того теплого духа любови “наше село зберегло з давніх літ і той дух громадськости повинен оживлювати всі сільські установи, отже, і економічні”. Самого Райфайзена за ту любов селяне німецькі й досі називають “Батьком Райфайзеном” (Vater Райфайзен), от хочби так, як селяне українські мають свого кооперативного “Артільного Батька” Миколу В. Левитського.\nХоч Райфайзен був простий з роду чоловік, великих шкіл не кінчив, а своє знання набув самоуком, то закони економічного життя, що торкаються селянського життя, він підглянув добре. Він, бувши війтом в своїм селі, приглянувся добре сучасній капіталістичній господарці. І побачив, що першою формою визиску селянської праці є кредитова (позичкова) лихва. За нею вже йдуть инші роди лихви: товарова, арендна, податкова й инші. Отже, рішив, що треба передовсім мати в селі свою власну касу, яка буде давати селянам кредит дешевий, довший і взагалі легший, як той, що дають приватні спекулянти.\nАле як устроїти таку касу, щоби вона не впала в боротьбі з лихварями та зуміла дати селові новий, здоровий кредит? Над тим Райфайзен думав довго і випробовував ріжні форми кас, аж нарешті викінчив свою систему і свої відомі нині на цілий світ “райфайзенські засади (принціпи)”. Які це засади, послухайте.\nРайфайзенка мусить мати довіря у людей і до людей.\nРайфайзен, хоч не був вченим економістом, скоро спостеріг, що є кілька головних засад, на яких взагалі стоїть кредит. Про ті засади ми говорили в попереднім розділі. Вони є такі:\n1) мусить бути довіря до каси в людей, а каси довіря до людей;\n2) мусить бути доволі вільних капіталів, готових до позичення;\n3) кредит є дорогий, коли вживається на спожиття, а дешевий, коли служить для поправи господарства і продукції взагалі (кредит продукційний).\nЯк гарно Райфайзен розумів ці народньо-господарські засади, це видно з цілої його діяльности.\nЩоби каси мали довіря у людей, Райфайзен їх засновував не в місті, тільки на селі. Він знав звичаї сільських людей, які, коли вкладають до каси гроші, то волять мати ту касу в себе, під боком, щоби вона була в них на оці. І дійсно, через те, що каси завелися по селах, господарі й господині зачали витягувати з скринь, зза образів пришпаровані грошики і нести до каси хоч навіть на менший процент. Бо вони знали, що дають в руки певних і чесних людей, а не людей їм невідомих. Сталося несподіване диво, що сільські каси в короткім часі нагромадили такі великі вкладки і то на невисокий процент, що ніхто й не думав, що село має ще такі гроші. А всі вже тому селові співали “Вічную”. І цей принціп Райфайзена, що кожна громада (парохія3) має мати свою власну касу, названо “льокалізація”. І ми мусимо теж йти тою дорогою, бо наш селянин нині ще більше недовірчивий до міста (або навіть до другого села), як були німецькі селяне тому пів століття. Коли ж ми кинемо клич: “В кожнім селі каса!”, то напевно успіх з нього буде.\nДалі, щоби вкладники мали довіря до каси, треба, щоби вона за їх вкладки чимсь гарантувала. Коли каса має великі власні капітали, резервові фонди, камяниці тощо, то це потрохи дає людям віри до неї. Але на початку свого існування жадна каса ще немає ні домів, ні иншого майна. Це може прийти тільки потім. Отже, Райфайзен завів таке: Каса то є кооперативне товариство, де є члени. Кожний член ручить цілим своїм майном (необмежене) за касу. І сталося диво! На тій засаді виросли каси, як гриби по дощі, так що нині є їх в самій Німеччині близько 20 тисяч і майже не було досі випадку, щоби якогось члена каси зруйнувала ця необмежена відповідальність. Райфайзен своєю рішучою сміливістю доказав чуда. Він не лякався наложити на членів своїх кас обовязок необмеженої відповідальності (хоч воно декого спочатку й лякало), бо він знав, що аж тоді каса буде мати у всіх залізне довіря й аж тоді вона не впаде! І так дійсно сталося. Досі було дуже мало випадків банкротств кас Райфайзена і ще не було такого випадку, щоби якогось члена зруйнувала необмежена відповідальність. За те на селі, коли вкладникові сказали, що за його вклад відповідає “ціле село” “цілим своїм майном”, то це для селянина, який любить яркости, було повним аргументом забезпеки його вкладу.\nЗасада “не обмеженої відповідальности” це є друга головна засада райфайзенки. На тій засаді стоїть до сьогодня майже вся кредитова сільська кооперація в цілім світі. Не можемо й ми шукати инших доріг, бо ця дорога є випробувана і особливо для нас найкраща.\nОтже, тими двома способами Райфайзен закріпив сильне кредитове довіря до своїх кас; перше, що каса є на селі, під боком селянина, друге, що за касу ручать її члени цілим своїм майном.\nАле мало довіря члена до каси, треба ще довіря каси до своїх членів, що беруть позички. Це теж дуже важне, бо, коли мійська каса дає позичку, не знаючи чоловіка то часто трапляє на спекулянта, що потім грошей не поверне. Але коли каса є в селі, то вона вже знає всіх, хто чого варта, та чи можна йому довірити гроші, чи ні.\nРозглядаючи кожного позичальника, управа каси знає, на що він бере гроші, чи на добру господарську ціль, чи на пиятику, гостини, непотрібні оказії або на залатання нечесних довгів. Кооператива на спожиття позички не дасть, а дасть роботящому чоловікові на господарську (продуктивну) ціль; вона знає, що той гроші поверне і то легко. Мійська каса, хоч і кооперативна, того всього не знає і тому частіше має втрати на несолідних довжниках. Райфайзен поклав на свої каси обовязок робити такі точні розслідування перед видачею позик. Тим способом він хоронив свої каси від втрат, а тому й процент від уділюваних позик міг бути дешевший.\nПомістивши касу на селі, давши їй необмежену поруку майном всіх членів, Райфайзен вирішив тим способом і другу кредитову вимогу про “мобілізацію” капіталів.\nРайфайзенка мобілізує сільські капітали і тим подешевлює кредит.\nВідома річ, що коли грибів винесуть на торг чимало, то гриби дешеві; це тому, що всякий хоче своє продати і навипередки перед другими дає дешевше. Таке й з грішми. Коли б їх люде поховали всі у скрині, то ніхто б не міг нічого позичити і платили б тоді двісті і триста й більше від ста. На щастя, є на світі розумні люде, що їх звуть лихварями, які не ховають зайвих грошей бабським звичаєм у скринях, тільки дають потребуючим у позику. Правда, за лихварський процент. А щоби було, якби й тих лихварів не було?\nЖарт жартом, але скажім собі самі, що ми самі собі шкодимо тим, що багато людей тримає гроші не в касах, а у скринях. Нераз ще й досі приходять до своїх послів жінки (особливо ті жінки), запитуючи, чи можна виміняти старі австрійські банкноти або польські марки на нові гроші. Ого! Пропало твоє, молодице. І чимало людей робить так нині з польськими золотими, аж колись знову жалувати можуть. Чи не краще зложити ті дрібні чи грубі грошики до каси і брати від них процент, хоч і не лихварський?! Можна навіть зложити в доляровій валюті, щоби бути вже цілком безпечнішим за свою працю, але не треба гроша тиснути в кулаці, бо гріш живе створіння і коли він в добрих руках, робить новий гріш і дає користь усім.\nРайфайзенка на селі товче цю правду людям у голови на кожнім кроці і при кожній оказії. І треба сказати, що німецькі, чеські й инші райфайзенки, навіть в бідних краях, позбирали вже величезні гроші в своїх касах, як процентовані вкладки. Ті райфайзенки не жебрають, як то в нас є звичаєм, марних пару сот долярів в центральних касах; вони самі, не знаючи, що зробити з надміром капіталу, частину своїх грошей, особливо резервові фонди, переливають у центральні каси.\nНапр., в Чехословаччині в р. 1927 капіталістичні банки мали в себе вкладок на кругло 12 міліонів корон ч.39, а дрібні сільські каси (райфайзенки) мали 7 міліонів корон ч. Чи чуєш, український селянине, до якої сили дійшов вже селянин чеський, що його сільські банки вже скоро дорівняють вкладками капіталістичним банкам?! А твої гроші, коли їх маєш, спомагають чужинецькі каси.\nДруга знову справа, це боротьба з марнуванням гроша. Знову приходиться тут пригадувати, які страшні суми ми пускаємо рік-річно з тютюновим димом, скільки випиваємо при “оказіях”, скільки видаємо на дурні гонорові процеси, на торгах, відпустах, скільки годуємо адвокатів і “помагачів” селянської кишені. Хоч частину тих всіх видатків скасувати і ми матимемо в кожнім господарстві великі ощадності. Наприклад, кооперативна ревізія в перемиськім повіті виявила, що на одного члена кооперативи в р. 1927 припадало 35 золотих за тютюн (читай в “Кооперативній Республиці” за вересень 1928 р.)! Докладніший підрахунок тих грошей, які ми пропиваємо і прокурюємо, я подав свого часу в часописові “Громадський Голос” і в “Читанці про лихварів” (видав Ревізійний Союз Укр. Кооператив). Не можна довше дивитися байдуже на те, як ми самі себе дорізуємо. По всій українській землі мусить піти палка і нестримна пропаганда проти марнування гроша на дурниці. Провід в цій акції на селі має взяти не хто инший, як власне ощадно-позичкове товариство – райфайзенська каса.\nЦю задачу поклав на ті каси їх творець, Батько Райфайзен, і вони їх блискуче виконують! Вони, ці каси, прогнали лихву з німецького села. Їхній дух нехай переселиться в наше село і принесе й нам добро!\nМобілізувати – значить: збирати до купи і прилаштовувати до бою. Наші райфайзенки, що їх створимо вже в найблизчий час, мають мобілізувати, то є збирати до купи наші дрібні сотики, що ми їх марнуємо; з того виростуть десятки й сотні долярів і підуть в бій проти лихварства. Ми віримо, що вони цей бій виграють.\nМаловіри, як тільки заговорити про касу, розкладають руками: де, де в нас! На те треба міліонів або хоч тисяч, а в нас одна нужда за ковніром!\nМи знаємо цю пісеньку. Це є пісня людей пригноблених неволею сотнями літ, що втратили віру у власні сили. Їх одна думка про те, щоби хтось з гори поганяв, підтримував. Як не з львівської каси, то з варшавської; як та не хоче (а й справді не хоче!), тоді остання надія на “братів в Америці”. І в тій благій надії киснемо, нидіємо й гинемо.\nИнакше поступили кооператори в селі Лапшині коло Бережан. Вони в р. 1926 заснували собі райфайзенку й кинулися збирати що неділі вкладки від чоловіків, жінок, дівчат і хлопців, невеличкі, по 10 сот тижневе, на книжечку до каси. Нині вони вже мають тих вкладок в касі на 6.000 золотих, видають членам позички (до 50 зол. найбільше) і ціле село має велику поміч з своєї каси. Вони доказали справжнього чуда, яке прямо заскочило усіх маловірів!\nТак, тих 10 сотиків тижневого вкладу зробили в Лапшині вже 6 тисяч золотих; коли б так по всіх селах, то це вже було б в нас, що ми є під Польщею, поверх 30 міліонів золотих. Сума вже немала.\nАле щоби цього доконати, треба перестати охати-зойкати, бо від цього лихва не зменшиться, тільки повірити в наші власні сили і взятися до організації кас і збірки ощадностей! (Про “Лапшанське диво” ширше розказано в часописові “Кооперативна Республика”, що видає Ревізійний Союз Укр. Кооператив та в згаданій “Читанці про лихварів”).\nТак райфайзенка мобілізує сільські капітали і пускає їх на бій з лихварями.\nЯкі позички дає райфайзенка?\nЗмобілізувавши капітали, хоч з початку невеликі, яких пару соток, каса починає давати потребуючим членам позички. Сільська селянська каса мусить давати такий кредит, який потрібний селянинові. Купцеві в місті, що живо обертає грішми, не робить ріжниці, чи гроші віддати за рік чи за 2 місяці. А селянинові це дуже цікаво, щоб не скорше, як аж десь по жнивах, по новім зборі.\nВідци й пішло теж те, що Райфайзен мусів було заводити в своїх касах не такі звичаї, які є в мійських касах. Позички райфайзенка видає на довший час, на рік, а то й на два-три роки. Деякі, що мають вже більше капіталу, дають і на 10 років, але це вже виїмково з ухвали Загальних Зборів. Звичайно ж на рік, до нового хліба.\nВ нас, що правда, з самих податків піде трохи не так. Ми не дістаємо кредитів з державних кас. Ми не хочемо наші каси підчиняти під польський патронат, отже з самого початку капіталу в нас не буде багато; тому наші райфайзенки почнуть видавати позички на короткий час: на місяць, два, три. Але в нинішній скрутний час і така позичка, на невеликий процент, без поклонів і ріжних приносів, це є велика допомога селянинові.\nДалі важнее те, що райфайзенка не знає векселів! Ми знаємо, що це за тяжка, злобна і небезпечна річ для селянина векселі. Вся природа села протестує проти векселя. Крім того, спокійний характер селянина навіть не вимагає такої забезпеки, якою є вексель, річ придумана купцями і для купецького обороту. Досвід райфайзенок по цілім світі показав, що без векселя сільська каса може спокійно обійтися. Позички видаються на довжні квитки (“скрипти”) без великих формальностей, без ручителів (хіба при більших позичках), без могоричів і инших дурниць. Тільки тоді кредит може бути дешевий для позичальника.\nЩоби каса могла боротися з лихвою, вона мусить давати позички на менший процент, як дають приватні кредитовці. Тому каса сама мусить як найменше заробляти на тім ділі.\nКаса збирає від членів вкладки на якийсь процент, скажім в нинішній час на 6%; тоді вона повинна брати від позичок найбільше 7,5%, рахуючи в те і всі дрібні маніпуляційні видатки. Так постановляють взірцеві статути в других краях (розпяття процентової стопи найбільше 1,5%). Каса Райфайзена мусить оплатити свої дрібні видатки на книги і скарбника і трохи відрахувати на резервовий фонд. Жадних инших видатків каса не має, льокалю утримувати не мусить, бо ніякого товару не тримає, отже 1 до 1,5% зарібку вистарчить на це все.\nПозички видаються, як вже раз говорено, тільки на продуктивні цілі.\nПаї в райфайзенці і резервовий фонд.\nКооперативна каса є підприємство і як таке, мусить мати до обороту якісь власні капітали. Для того члени складають до каси паї (уділи) так само як в господарсько-споживчій кооперативі. Але тому, що дати два великі паї до двох кооператив селянинові не так легко, отже паї можуть бути цілком невеликі. Бо коли пай великий, а без паю в кооперації не дають позички, то бідний чоловік з тої кооперативною каси не мав би ніякої помочі. Для того сам Райфайзен взагалі не хотів паїв у своїх касах, аби й найбідніший міг дістати в касі позичку. Тільки під законним примусом Райфайзен погодився згодом на паї, але дуже невеликі. Зате всю свою увагу звертав Райфайзен на збірку ощадностей і вкладок, що його касам дійсно вдалося.\nТак само мусимо поступати й ми. Паї становім невеликі, пів доляра, найбільше доляр, зате одначе вступаймо всі, хто жиє, в члени каси. Чоловік не сам, а з жінкою, молодь, як вкладники, і всі складаймо ті дрібні ощадності; хто собі на одяг купити, хто на посаг доньці, хто знову на поїздку на зарібок і т. д. В нашій райфайзенці мусимо завести звичай, що право на позичку дає власне не сам пай, тільки те, чи член брав досі участь в дрібних масових ощадностях, чи ні.\nМалі паї, але багато членів; багато дрібних сотикових вкладок! Така мусить бути провідна засада нашої райфайзенки. На ній можна буде побудувати величаве діло.\nПаї остають в кооперативній касі, поки хтось є її членом. Коли хтось має повний пай, а хоче знову позички, то йому не сміють стягати нового паю. Пай це є властиво як вкладка члена і, як кожна вкладка, може нести процент. Але в кожнім разі цей процент (т. за. дивіденда) не може бути більший як процент від вкладок. Паї має бути дозволено складати ратами, напр., що місяця по золотому.\nЗ щорічної надвишки, по оплаченні касієра і дрібних канцелярських видатків, решту залишаємо в касі як непорушний резервовий фонд. З тих грошей будемо покривати ті втрати, що могли б може спіткати кооперативу, якби котрийсь позичальник не повернув позички і не було її з чого потягнути.\nЧи не досить в селі одної кооперативи?\nВже майже по всіх наших селах є заведені господарсько-споживчі кооперативи, що ведуть крамниці споживчі, потроху збувають яйця, клочча й деякі инші сільські продукти, а кілька сот кооператив веде вже виріб масла в своїх молочарських відділах. Може виринути думка, чи потрібно засновувати ще одну кооперативу в селі, касову? Чи не ліпше було б, щоб збиранням вкладок знялася ця торговельна кооператива, що вже є в селі і вона щоб видавала позички?\nНа це треба відповісти, що в крайнім разі так може й бути. Споживчі кооперативи в цілім світі займаються теж збиранням вкладок від своїх членів на процент і наші вже починають це робити. Але польський закон дозволяє приймати вкладки тільки від членів; тимчасом наша велика надія в тій справі на молодь, бо показалося, що ідея ощадности найшвидше захоплює молоде покоління, а як відомо, молодь до 18 літ не може бути в членах кооперативи. Це одна невигода.\nДруга є та, що споживча кооператива не може видавати позичок і то навіть своїм членам. Третя така, що споживча кооператива, навіть якби могла давати позички, мусіла б платити від кредитових оборотів податок, так само як від товарових торгів. Зате кредитова кооператива є вільна від податку, коли видає позички не більші, як 1200 зол. одним разом.\nЦе є головні правні невигоди. Але крім того є й инша невигода, господарська. Практика показала, що змішування торговлі товарами з торговлею грішми (кредитування) є трохи небезпечне для тих, що не вміють добре вести аж два діла нараз. Коли управа хоче добре пильнувати крамниці, то буде занедбувати касу і на відворіт. До того ще й те, що коли є в касі гроші, а вільно вести товарові операції, то це иноді спокушує управу до ризиковних спекуляцій товарами. Не один банк вже упав, впакувавши свої гроші в не своє діло, в товарову торговлю.\nЗ тих усіх причин краще мати в селі окрему самостійну кредитову кооперативу, яка, річ ясна, може маститися в тім самім домі, що й товарова кооператива і буде її сестрою. Обидві кооперативи мусять себе підпомагати. Споживча кооператива не буде тоді давати товару в борг, бо члени матимуть змогу позичати гроші в касі. Коли каса матиме вже більше грошей, тоді даватиме членам позички на закупно помічних угноєнь (“пороху”) і насіння, а торговельна кооператива буде цей товар замовляти.\nЯк засновувати райфайзенку?\nМи не повинні йти добровільно під чуже підданство. І тому хоч в польськім патронаті й обіцяють на початок деякі гроші, на це лакомитися не варто, бо не ті дрібні гроші є основа сили райфайзенки, а її вільний завзятий дух і самостійна творчість. А у неволі не може бути ні вільного дух, ні творчого розмаху. Це відома річ. Тому ми не бачимо більших успіхів діяльности тих патронатських кас, що вже існують; навпаки, в них є чимало непорядків і деморалізації.\nНам треба творити своє здорове і нове кредитове тіло: українські самостійні райфайзенки і приєднувати їх до Ревізійного Союза Українських Кооператив у Львові. Заснувавши касу, не йти зразу з жебраниною до міста чи до Львова по кредит, а, закотивши рукави, взятися до збірки дрібних (а може й більших) вкладок у себе в селі.\nПо статути належить звертатися до Ревізійного Союзу Укр. Кооператив і приспособити цей статут до райфайзенських засад (невисокий пай, необмежена відповідальність, 1,5 % найбільше розпяття між позичками і вкладками, невеликий район діяльности каси, безплатність адміністрації), опроцентування паїв не вище, як вкладок ощадности. Про те, як вести райфайзенку, появиться небавом окрема книжечка.\nБерімся жваво до нового і великого діла на полі кооперації.\nЦим тільки переможемо лихву.\n0 Responses to “Про кредит і сільські каси (райфайзенки)”


Як перевірити себе у списках виборців - Трибуна\n– $18 736\n2019 – рік президентських і парламентських виборів. Чергові вибори Президента України відбудуться 31 березня 2019 року. Право голосу на виборах Президента України мають громадяни України, яким на день виборів виповнилося вісімнадцять років.\n«Згідно з Конституцією, право обирати і бути обраним – одне з ключових прав громадян України. Тому, щоб реалізувати його у день виборів, радимо українцям до 31 березня перевірити себе у списках виборців та за необхідності внести зміни», – повідомила перший заступник начальника Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Дар’я Бриндак.\nна сайті Державного реєстру виборців (gov.ua) зайти в «Кабінет виборця», у якому необхідно відкрити розділ «Перевірка включення»;\n«Якщо виборець виявив, що не включений у списки, або внесено не точні дані, він може звернутися до органу ведення реєстру за місцем проживання і внести відповідні зміни. Для цього йому необхідно подати заяву встановленого зразка та копії документів, що підтверджують зазначені в ній відомості», – зауважила Дар’я Бриндак.\n2019 Вибори ДБР\nПрийшли на дільницю та і знайшли себе, нашо оці сложності.\nЗнов якусь базу набивають ,збирають електронки для якоїсь розсилки,а тоді дивуємося,звідки у вас мій номер.\nВсе ясно і понятно. Іду голосувать полюбом\nКоли я вперше йшла голосувати , так переживала, ставилася відповідально тепер все життя змінилося. Нові технології, все в інеті.\ncialis without erectile dysfunction ed...\nНовина : Як перевірити себе у списках...\nis erectile dysfunction permanent erectile...\nНовина : Виносні столики, завеликі піддони та...\nerectile band erectile dysfunction treatment...\nНовина : На Полтавщині ще не проведено...


У Чорнобильському заповіднику показали найменшу сову України - Вечірній Київ\n27 жовтня 2020, 19:33\nУ Чорнобильському Радіаційно-екологічному Біосферному Заповіднику розповіли про те, як живе у їхніх лісах найменша сова України – сичик горобиний. Вага пташки ледь сягає 80 грам.\n– Нам відомо 18 місць перебування горобиного сичика у Чорнобильському заповіднику. Їх чисельність тут може сягати, щонайменше, 40 пар. Сичик є осілим, але молоді птахи відкочовують на південь. На відміну від багатьох видів сов, він полює зранку до вечірніх сутінків, – повідомили у заповіднику.\nХарчується сичик дрібними тваринами – мишоподібними гризунами та дрібними птахами.\nЯкщо сичик виявляє себе в день голосом чи візуально, його починають переслідувати зграї пташок, які голосно кричать. Тому ця крихітна сова полює із засідок, передчасно ховаючись від стороннього ока. Гніздується в дуплах дятлів.\nФотополюванням за маленькою пташкою займався Сергій Домашевський.


Рисовий відвар від проносу » Діагноз\nДіарея - одне з найбільш неприємних станів організму. Захворювання сильно обмежує можливості людини і значно погіршує загальне самопочуття, викликає слабкість і зневіру. У цій статті розглянемо найбільш простий і перевірений засіб від проносу - рисовий відвар.\nЧим корисний рисовий відвар?\nКористь рисового відвару пояснюється вмістом в цьому засобі обволікаючих речовин. Вони захищають стінки кишечника від впливу кислоти шлункового соку, знімають роздратування. Крім того, така дія рисового відвару покращує перистальтику кишечника, сприяє правильному формуванню калових мас.\nРисовий відвар при діареї вважається кращим в'яжучим засобом за рахунок високої концентрації крохмалю в цій каші. Таким чином, зв'язується зайва рідина, маси в кишечнику стає густішим. Більше того, прийом рисового відвару перешкоджає бродінню в органах травлення і зменшує прояви метеоризму, здуття живота.\nОдним з корисних властивостей відвару рису вважається його поживність. Як відомо, при проносі пропадає апетит, хворий навіть боїться приймати будь-яку їжу і рідину, щоб не спровокувати напад діареї. Рисовий відвар трохи здатний заповнити недолік живильних речовин в організмі.\nНайпростіший спосіб зварити лікувальний засіб:\nзакип'ятити 500 мл чистої води в емальованому посуді;\nв окріп додати трохи менше двох чайних ложок промитого шліфованого рису;\n45 хвилин варити суміш на дуже повільному вогні, періодично помішуючи;\nостудити відвар до температури, після чого процідити через 2 шари марлі.\nЦе засіб відмінно підходить для швидкого зняття симптомів діареї і допомагає поліпшити стан вже через годину після першого прийому відвару.\nЯкщо тривалий розлад кишечника і діарея не припиняється більше 2-х днів, слід приготувати більш сильне ліки.\nРецепт рисового крему-відвару:\nОбсмажити на сковороді 5 столових ложок чистого шліфованого рису без використання масла.\nСмаження краще проводити на повільному вогні до тих пір, поки крупинки не стануть золотистого кольору.\nПодрібнити в кавомолці обсмажений рис і залити його трьома склянками чистої теплої води.\nПеремішати інгредієнти і варити суміш 25 хвилин на слабкому вогні, постійно помішувати.\nОстудити крем-відвар до кімнатної температури.\nЯк пити рисовий відвар?\nПриготоване засіб за першим рецептом слід вживати по 025 стандартного склянки протягом одного дня. Інтервал між прийомом відвару повинен становити не менше 2-х годин, але не більше 3-х годин. Для посилення ефекту ліки можна чергувати пиття ліки з вживанням рисової каші,\nхоча б у невеликих кількостях.\nКрем-відвар з рису слід вживати по 1 столовій ложці протягом 12 годин. Інтервал прийому не має значення, як і кількість з'їденого крему-відвару. Можна навіть повністю замінити їм добовий раціон, щоб прискорити полегшення стану при сильній діареї, а також при тривалому перебігу захворювання.\nЯкщо пронос у маленької дитини - краще використовувати стандартний рецепт рідкого рисового відвару. Крім того, потрібно стежити за самопочуттям дитини. У разі поліпшень вже після першого прийому кошти не потрібно продовжувати поїти його відваром, краще погодувати житніми домашніми сухариками і дати випити міцного чаю з цукром. Дитячий організм відновлюється самостійно набагато швидше, ніж дорослий, і мікрофлора кишечника нормалізується протягом 10-12 годин після поліпшення консистенції стільця.\nВідвар з вівса Народне лікування Лавровий лист при цукровому діабеті Народне лікування Народні методи допомагають від проносу Діагноз Корисні властивості рису і рисового відвару Діагноз Діарея, дизентерія. Лікування проносу народними засобами. Лікування дітей Діарея при вагітності Вагітність


У Туреччині зникла одеситка - брат повідомив нові подробиці пошуків | Стайлер\nУ горах Туреччини зникла одеситка: з'явилися нові подробиці пошуку\nТуреччина, Вівторок 18 травня 2021 17:18\nУ Туреччині майже два тижні тому зникла одеситка (Колаж РБК-Україна)\nУ Туреччині зникла громадянка України, 40-річна Яна Кривошея з Одеси. Жінка вирушила в гори Анталії, щоб провести відпочинок наодинці з природою і піднятися на одну з вершин. Останній раз на зв'язок з рідними українка вийшла 2 травня і відтоді про її місцезнаходження нічого не відомо.\nЯк просувається розслідування і що вдалося виявити турецьким поліцейським, розповів брат зниклої жінки в коментарі для видання "Думська".\nБрат Яни вилетів до Туреччини відразу після зникнення сестри\nЯна Кривошея повинна була після відпустки сісти в літак 10 травня і повернутися в Україну. Однак в аеропорту вона так і не з'явилася і в літаку її не було. Рідні забили на сполох.\nОстанній раз на зв'язок вона виходила 2 травня – написала мамі в вайбер про те, що піднялася на вершину Geyik Sivrisi (висота 1715 метрів) і привітала з Великоднем.\nТакож вона намагалася зателефонувати іншим родичам, але зв'язок був поганий. 4 травня вона не відповіла на повідомлення матері й рідні зв'язалися з поліцією Туреччини та повідомили про зникнення.\nЩо вдалося з'ясувати про Яну Кривошею\nТелефон жінки був включений до 4-5 травня і швидше за все їм вже ніхто не користувався, а батарея розрядилася.\nВона розпитувала про сходження на гору в кемпінгу Josito. 10 Травня про зникнення українки повідомили українському консулу в Туреччині й 11 травня туди вилетів брат Яни.\nПоліція відстежила маршрут одеситки від аеропорту до кемпінгу, знайшли водія і з ним поговорили, також побували в готелі та зняли там відбитки пальців.\n12 травня на горі виявили намет Яни Кривошиї, в якому залишилися деякі її речі. Двох рюкзаків, з якими подорожувала туристка, там не було.\nВершину обстежили альпіністи, поліцейські та рятувальники. Були опитані й інші туристи, які перебували в тій місцевості. Були перевірені всі тупикові маршрути та обриви, а гору обстежили за допомогою дронів. Але ніяких слідів зниклої виявити не вдалося.\nПоліція розглядає три версії\nБрат Яни повідомив, що зараз розглядається три версії її зникнення. Вона могла зірватися з гори в який-небудь вузький обрив або заблукала.\nТакож дівчина могла забрести далеко від цивілізації, влізти ще на одну гору або стати жертвою викрадення. На користь останнього свідчать той факт, що останнім місцем розташування стільникового телефону Яни стало місто Манавгат, яке знаходиться за 90 км від місця, де виявили її намет. З 12 травня турецька поліція безуспішно намагається отримати дані від стільникового оператора зв'язку.\n"Досі поліція не відстежила підозрюваних, не дізналася, хто саме був поруч з нею. Можливо, саме ця людина намагалася включити мобільний телефон і зламати Гугл-аккаунт сестри за 90 кілометрів від місця її останньої стоянки", - повідомив Владислав Кривошея.\nНа сторінці Владислава зазначено, що завтра в район пропажі Яни відправиться ще одна пошукова група.\nНагадаємо, раніше ми повідомляли про те, що у Туреччині в ДТП розбилися студенти з України.\nТурция пропавшие без вести исчезновение


«Сім років боротьби за Крим ‒ це не термін»: кримський спротив в особах\n28 Лютий 2021, 14:30\nУ дні сьомої річниці російського військового вторгнення до Криму згадуємо знакові імена ‒ кримчан, які запам'яталися активним спротивом окупаційним силам навесні 2014 року.\nСпротив російській політиці щодо України розпочався у Криму в лютому 2014 року з акцій Євромайдану, а потім продовжився проукраїнськими акціями під час активної фази захоплення півострова російською армією. Цей спротив триває досі. Кожен його учасник заплатив свою ціну ‒ полоном у російських бойовиків, втратою дому та вимушеним виїздом з Криму, кримінальним переслідуванням з боку російської влади та неможливістю повернутися додому...\nМи розуміємо, що не зможемо показати всіх, хто чинив спротив у 2014 році й продовжує це робити досі. Цих людей тисячі, багато хто виступав проти російської агресії цілими об'єднаннями, як, наприклад, ультраси кримського футбольного клубу «Таврія» або кримські жінки, які виходили на акції проти війни разом з дітьми. Хоча історія кожного, хто у міру своїх сил і можливостей пручався російській агресії навесні 2014 року й продовжує це робити зараз, цінна й унікальна.\nУ цьому матеріалі ми згадуємо найзнаковіші прізвища кримчан, які виступили з громадським протестом проти російського вторгнення до Криму, коли на вулицях півострова стояли озброєні російські військові, і розповідаємо, що в їх житті відбувається зараз.\nСимволом кримського спротиву російській анексії став 39-річний житель Сімферопольського району, багатодітний батько Решат Аметов. 3 березня він вийшов на площу Леніна в Сімферополі з одиночним протестом проти «референдуму» про статус Криму. Він мовчки стояв навпроти озброєних російських військових\nЧерез деякий час до нього підійшли люди в формі «кримської самооборони» й силою вивели з площі, а потім відвезли у невідомому напрямку.\nМайже через два тижні тіло Решата Аметова зі слідами жорстоких тортур було знайдене в лісі Білогірського району. Він став першою жертвою російської анексії Криму, він заплатив життям за свій протест проти неї.\nРешат Аметов похований у Сімферополі на кладовищі «Абдал».\nПісля його загибелі активіста стали називати «Воїном світла». П'ятий президент України Петро Порошенко посмертно надав йому звання Героя України.\nУ Решата Аметова залишилися дружина й троє дітей. Вони живуть у Криму.\nЗниклі та вбиті\nЗ весни 2014 до 2016 року, коли на півострові укріплювалися російські сили, там, за інформацією правозахисників, були викрадені 44 особи. Шістьох з них знайшли мертвими. Окрім Решата Аметова це кримчани Едем Асанов, Білял Білялов, Мемет Селімов, Осман Ібрагімов та Джохар Мелясанов.\nЗ весни 2014 до 2016 року, коли на півострові укріплювалися російські сили, там, за інформацією правозахисників, були викрадені 44 особи\nПро 15 кримчан, які зокрема й активно виступали проти російської анексії у 2014 році, досі нічого не відомо. Це Валерій Ващук, Іван Бондарець, Василь Черниш, Тимур Шаймарданов, Сейран Зінедін, Іслям Джеппаров, Джевдет Іслямов, Ескендер Апселямов, Федір Костенко, Мухтар Арисланов, Арлен Терехов, Руслан Ганієв, Арсен Алієв, Ескендер Ібраїмов та Ервін Ібрагімов.\nВони вважаються зниклими безвісти. Серед них ‒ вісім студентів Таврійського національного університету імені Вернадського. Ректор вишу, який зараз базується в Києві, Володимир Казарін згадує, що ці студенти брали участь у проукраїнських акціях, протестних демонстраціях, одиночних та колективних пікетах проти Росії, а також писали на стінах будинків балончиками «Крим ‒ це Україна».\n«Деякі заплатили за це дорогу ціну. Мало того, що студентів потім сотнями відраховували з вишів за участь в акціях протесту, десятки активістів заарештували. Скажімо, Геннадій Афанасьєв, наш студент-юрист, якого заарештували у травні 2014 року й засудили до семи років. Це й Олександр Кольченко, студент-географ, якого теж заарештували й дали 10 років у колонії суворого режиму. Це й Олег Сенцов, який з ними усіма дружив і отримав 20 років. І Юрій Пурим, й інші», ‒ говорить він.\nАкція "Де Ервін" під посольством Росії у Києві, 25 лютого 2020 року\nУкраїнські правозахисники вимагають від Росії інформації про зниклих людей, а активісти регулярно проводять акції біля посольства Росії в Києві з вимогою відповісти, де кримчани, які зникли у 2014 році.\nОлег Сенцов, Геннадій Афанасьєв, Олександр Кольченко та Олексій Чирній переслідувалися російською владою в межах справи «кримських терористів» і були засуджені в Росії, отримавши терміни від семи до 20 років позбавлення волі. Міжнародні правозахисні організації назвали цю справу політичною, а її фігурантів ‒ політв'язнями. Ця справа викликала резонанс у всьому світі. Після тривалої боротьби за звільнення активістів вони вийшли на волю під час обміну утримуваними особами між Україною та Росією у 2019 році.\nЗараз звільнені активісти живуть у Києві. Олексій Чирній продовжує відбувати покарання в російській колонії.\nАндрій Щекун та Анатолій Ковальський\nГолова Кримського центру ділової та культурної співпраці «Український дім» Андрій Щекун координував кримські акції Євромайдану взимку 2013-2014 року, а під час захоплення півострова мобілізував активістів на публічні акції проти російського вторгнення.\nЗокрема, за його ініціативою 9 березня 2014 року на знак спротиву Росії жителі півострова вийшли до пам'ятників Тарасу Шевченку в різних містах Криму з проукраїнськими гаслами.\nУ цей же день Андрій Щекун та його соратник, ексголова Рескомлісу Криму, який висвітлював акції Євромайдану в ЗМІ та в соцмережах, Анатолій Ковальський поїхали на сімферопольський вокзал забрати українську символіку, передану їм потягом з Києва.\nСтріляли по ногах, обіцяли вирізати печінку\nТам вони були викрадені представниками «кримської самооборони» й потім передані, як каже Андрій Щекун, «бойовикам з російським акцентом».\nБранців катували 11 днів. З їхніх спогадів: «Стріляли по ногах, обіцяли вирізати печінку. Прив'язували до стільця, під'єднували струм, постійно морально пригнічували, били, знущалися».\nАндрія Щекуна та Анатолія Ковальського звільнили 20 березня 2014 року під час першого обміну громадянами в історії конфлікту між Україною та Росією.\nЗвільнені в Криму активісти Олексій Гриценко, Юрій Шевченко, Сергій Супрун, Михайло Давиденко, Максим Тривиденко, Андрій Щекун і Анатолій Ковальський, 21 березня 2014 року\nДо Криму вони більше не поверталися.\nАндрій Щекун з дружиною Людмилою й трьома дітьми зараз живе в Київській області. Він продовжує громадську діяльність, видає газету «Кримська світлиця», яка не змогла виходити на півострові через політику російської влади, керує медіа-проєктами «Голос Криму» та «Голос Криму. Культура». Андрій Щекун також є представником Крайової ради українців Криму, створеної торік для захисту прав кримських переселенців і кримчан, які живуть на півострові.\nАнатолій Ковальський зараз живе у Вінницькій області разом з дружиною. Викладає в університеті.\nБоротьба і спротив ‒ це не один день на рік, а кожен день і кожна хвилина\n«Сім років боротьби за Крим ‒ це не термін і не привід втрачати надію на його звільнення. Подивіться, скільки українські націоналісти боролися проти радянської влади ‒ 70 років! І при цьому вони мали свої органи влади в екзилі та свого президента. Серед них був і мій дід, який потім відсидів на Чукотці. Ці люди не дозволяли собі втрачати надію, і ми теж не повинні. Їх досвід доводить, що боротьба і спротив ‒ це не один день на рік, а кожен день і кожна хвилина», ‒ каже Андрій Щекун.\nКолишній підприємець з Сімферополя Вельдар Шукурджиєв з перших днів російської анексії Криму підтримував проукраїнські акції.\nА після того, як Крим опинився під контролем російської влади, став одним із творців Українського культурного центру в Сімферополі.\nЙого неодноразово затримували російські силовики за участь у проукраїнських акціях. Згодом Вельдар Шукурджиєв разом з родиною виїхав із Криму і вирушив захищати територіальну цілісність України в зону АТО. У листопаді 2017 року кримчанин-мусульманин був відзначений медаллю «За жертовність і любов до України» від Української православної церкви Київського патріархату, яка стала згодом Православною церквою України.\nЗгодом у його сімферопольській квартирі співробітники ФСБ Росії провели обшук, в результаті якого стало відомо, що Вельдар Шукурджиєв ‒ фігурант кримінальної справи про публічні заклики до сепаратизму за заяви, що Крим ‒ це Україна.\nЗараз активіст та учасник бойових дій повернувся до мирного життя й намагається облаштовуватися в Києві. Раніше Вельдар Шукурджиєв говорив Крим.Реалії, що мріє повернутися до Криму з українським прапором «хоч на танку, хоч на велосипеді, головне ‒ щоб на той момент Крим був вільним від окупантів».\nЛариса Китайська ‒ українська активістка з Ялти, ексдепутатка Гаспринської селищної ради. Взимку 2013-2014 року організовувала у своєму місті акції на підтримку Євромайдану, була однією з найактивніших його учасниць. У березні 2014 року підтримувала проукраїнський рух на півострові, допомагала забезпечувати українських військових, заблокованих у військових частинах.\nУ 2014 році Лариса Китайська виїхала на материкову частину України, не змирившись з російської анексією півострова. Однак у 2016 році повернулася, щоб вирішити питання з нерухомістю, яка залишилася в Криму. Але була затримана співробітниками ФСБ, які звинуватили її в порушенні статті 282 КК Росії (збудження ненависті та ворожнечі й приниження людської гідності) за пост у соцмережі.\nУ Криму жінка тривалий час перебувала під домашнім арештом і в підсумку її засудили на два роки позбавлення волі умовно. Через рік цю кримінальну статтю декриміналізували й Лариса Китайська знову отримала можливість вільного пересування.\nЗараз вона живе в Києві, займається громадською діяльністю.\nУ суді проти мене лжесвідчив представник «кримської самооборони», який у березні 2014 року намагався розбити мені голову цеглиною\n«За мене російська влада взялася саме через Євромайдан і проукраїнські акції. Тому що була установка, щоб усі сиділи тихо, а Ялта виявилася дуже проєвропейським регіоном, там люди виступили проти інтеграції з Росією. Ялта стала останнім містом у Криму, де був знятий з виконкому український прапор. Все, що ми могли тоді, це донести свою позицію проти окупації, і ми це робили, хоча наші акції широко не висвітлювалися у ЗМІ. У суді проти мене лжесвідчив представник «кримської самооборони», який у березні 2014 року намагався розбити мені голову цеглиною. Це теж підтверджує, що мене переслідували саме за проукраїнську позицію. І моя справа була показовою, щоб залякати місцевих жителів», ‒ згадує активістка.\nЛариса Китайська сказала Крим.Реалії, що сподівається повернутися на півострів після його деокупації.\n«Я живу думкою про повернення до Криму. Я буду продовжувати боротися за його звільнення. Наша Ялта чекає на повернення України, я це точно знаю», ‒ сказала вона.\nУ Керчі однією з найактивніших учасниць руху спротиву російській анексії у 2014 році була місцева журналістка Ірина Сєдова.\nЧерез це вона постраждала від нападів проросійськи налаштованих людей.\nОдин з таких випадків був 22 лютого 2014 року, коли агресивні проросійські активісти накинулися на неї під час виступу на проукраїнському мітингу.\n«Мені було не дуже безпечно виходити на вулицю, тому що після того мітингу на мене напали буквально через два дні. Я пішла на проросійський мітинг, і мене там відтягнули за руки, хотіли забрати камеру ‒ я ледве-ледве втекла. Потім вже мої колеги висвітлювали всі ці виступи найнятих проросійських тітушок, які точно приїхали до нас з Росії. Швидше за все, серед них були якісь агенти російської розвідки чи спецназу, тому що вони просто переодягалися в казаків і під цим виглядом збирали якісь акції. По суті, це вже була окупація», ‒ розповідає вона.\nНезабаром Ірині Сєдовій довелося залишити Керч. Вона з родиною живе в Київській області, займається правозахисною діяльністю. Її дослідження про російську мілітаризацію Криму й численні порушення прав людини на півострові лягають в основу багатьох правозахисних звітів, які лунають на міжнародних майданчиках.\nБагато кримчан, які виходили на підтримку України в захопленому Росією Криму, вважають, що їх акції зірвали план російської влади щодо легалізації анексії на міжнародному рівні під приводом того, що усі «кримчани ‒ за Росію». Росії це не вдалося досі.


Вчені довели користь відеоігор для чоловіків - ЗНАЙ ЮА\nЖінкам потрібно взяти на замітку вказівки фахівців\nВелика частина жінок відчуває обурення, коли бачать, як їхні обранці витрачають увесь вільний час на відеоігри. Проте таке захоплення може мати і корисну дію. Зокрема, чоловіки, які грають у відеоігри, краще орієнтують на місцевості і можуть швидше дійти до кінцевої точки маршруту. Про це повідомляють ЗМІ.\nЗа словами вчених, результати виведено на основі дослідження, проведеного серед студентів. Спочатку вчені хотіли дізнатися, хто краще орієнтується на місцевості – чоловіки чи жінки.\n68 учасників експерименту повинні були пройти лабіринт після того, як їм дозволили це зробити на комп'ютері. Перед початком дослідження людей запитали про їх настрій, чи грають вони у відеоігри і яку стратегію будуть застосовувати для досягнення мети.\nКрім звичайного лабіринту, вчені запропонували учасникам пройти ще один шлях, який мав дерева і кущі. Вчені хотіли подивитися, чи будуть використовувати рослини як орієнтири.\nЯк і очікувалося, чоловіки з більшою ймовірністю використовують орієнтири і в середньому досягають своєї мети швидше, ніж жінки. Навпаки, жінки-учасниці з більшою ймовірністю слідували по доглянутим маршрутами і блукали.\nУ результаті дослідження вчені встановили, що чоловіки, які грають у відеоігри, швидше знаходили правильний шлях і досягли пункту призначення ефективним методом.\nНагадаємо, існує думка, що капустяна дієта - одна з найбільш простих і доступних, особливо, якщо дотримуватися її влітку, коли молодою капустою буквально завалено прилавки ринків і супермаркетів.\nЯк повідомляв інформаційний портал "Знай.uа", вчені назвали людей, які ризикують померти рано.


Зеленський звільнить Єрмака чи ні – чим загрожує президенту токсичний голова ОП\nСкандал зі святкуванням дня народження голови Офісу президента Андрія Єрмака в державній резиденції «Синьогора» дуже сильно вдарить і по позиціях українського президента Володимира Зеленського. Голові держави потрібно позбуватися Єрмака, інакше він втратить владу разом із ним. Про це в ефірі Апостроф Live на Апостроф TV розповів політтехнолог Тарас Загородній.\n— Що думаєте про скандал із днем народження пана Єрмака?\n— Коли вони починають жартувати з венеціанських скульптур та іншого, вони не заперечують самого факту, що щось відбувалося саме в державній резиденції. Вони не розуміють рівня цинізму ситуації. Тобто в державній резиденції, яку, до речі, Зеленський обіцяв віддати під дитячий табір, відбувається п’янка. Може не в такому форматі, як вони розповідають, але вона відбувається. Коштом платників податків святкують день народження, причому день народження голови Офісу президента.\nЯ бачив це розслідування, воно досить докладно показало, що вони й тут брешуть. Що, найімовірніше, використовувалась ця техніка ДСНС. Вони не розуміють, що такі речі дуже сильно впливають на людей.\nТобто ви тут усім розповідаєте, що Російська Федерація на нас буде нападати, а у вас тут, по іншому не назву, п’янка в державній резиденції. Це ж можна було провести тихо на квартирі в пана Зеленського у всім відомому будинку на Грушевського — тихо заїхали, виїхали, і ніхто б не помітив. Ні, потрібно з розмахом показувати, що ми це можемо зробити з використанням державної резиденції.\nЯ вважаю, що якраз така відверто цинічна історія дуже сильно вдарить по владі.\n— А що буде з паном Єрмаком далі? До нього зараз і так дуже прикута увага через розслідування Bellingcat.\n— Зеленському потрібно позбуватися Єрмака. Якщо ж президент не позбудеться нього, то просто втратить владу разом із Єрмаком.\nЦе мені нагадує ситуацію 1 грудня 2013 року, коли на Майдані розігнали студентів. Якби Янукович відправив Захарченка у відставку, сказавши, що «ми розберемося», то невідомо, як би події розвивалися далі. Але він його тримав до кінця. І це те саме, особливо, коли вони нагнітають ситуацію, що тут у нас напад РФ буде, в енергетиці все погано тощо.\nУкраїнці розуміють, що відбувається на днях народження, що там не компот із сухофруктів пили. Вони розуміють, що навіть якщо салюту не було — це не означає, що вони там відверто не бухали. Українці це так будуть сприймати.\nНасправді це дуже небезпечна для них ситуація А потім вони ще розповідають, що журналісти такі погані. І подивіться на тон претензій до журналістів, виявляється: «до нас надійшов за чотири години запит і ми не встигли викласти позицію». А що ви хотіли? Перемонтувати цей сюжет? Влізти зі своїми коментарями? Я просто не розумію. Тобто знову погані журналісти в нас.\nЦе ще раз показує, що влада неадекватно оцінює ситуацію в країні й настрої в суспільстві.\nУКРАЇНА (5 459)


Уряд виділив 20 млн грн на реконструкцію стадіону в Ковелі - «Волинь» — незалежна громадсько–політична газета\nПроєкт реконструкції стадіону поділений на три етапи.\nЛюдина і суспільство 18.06.2021, 14:50\nСтадіон «Локомотив» у Ковелі, який реконструюють в рамках грантового проєкту, отримає державне фінансування\nПро це йдеться у розпорядженні Кабміну від 16 червня, – пише ІА «Волинські новини».\nЗокрема, Кабінет міністрів затвердив розподіл у 2021 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на реалізацію інфраструктурних проєктів та розвиток об’єктів соціально-культурної сфери. Загальний обсяг субвенції – 3,4 мільярда гривень.\nЗ них 20 мільйонів передбачили бюджету Ковельської міської ради на виконання робіт з реконструкції спортивного ядра стадіону «Локомотив».\nНагадаємо, Ковель разом з містами-тезками польським та білоруським Щучинами виграли фінансування на реалізацію спільного міжнародного проєкту «Транскордонні центри діалогу культур Польща–Білорусь–Україна» у рамках Програми транскордонного співробітництва Польща-Білорусь-Україна на 2014-2020 роки за кошти міжнародної технічної допомоги Європейського Союзу, який передбачає будівництво на основі існуючих спортивних об’єктів спеціальних культурних центрів. У Ковелі він з’явиться саме на базі стадіону «Локомотив».\nПроєкт реконструкції стадіону був поділений на три етапи.\nЯк повідомив заступник Ковельського міського голови, лучанин Тарас Яковлев, проєкт реконструкції стадіону був поділений на три етапи. В рамках першого були відремонтовані підтрибунні приміщення та будівлю, де буде розташований культурний центр. Другий етап – благоустрій території, який ще триває. А третій етап – будівництво спортивного ядра. Згадані кошти з держбюджету спрямують саме на третій етап проєкту.\n- Вартість третього етапу реконструкції 23 мільйони гривень і саме на ці роботи будуть спрямовані згадані 20 мільйонів. Ми розуміли, що так буде, тому щоб трошки пришвидшити процедуру і не затягувати її ми вже оголосили тендер з визначення підрядника, який відбудеться незабаром. Стадіон буде з природнім покриттям, штучним поливом, поліуретановими біговими доріжками, це буде потужний спортивний об’єкт, – зазначив він.\nТарас Яковлев додав, що відкриття культурного центру, зведеного в рамках грантового проєкту, запланували на наступний тиждень (орієнтовно – 24 червня). А решту робіт планують завершити до кінця 2021 року.


П’ять причин не пити кави / Персонал Плюс - №32 (334) 12 - 18 серпня 2009 року\nП’ять причин не пити кави\nКава підвищує тиск і шкідлива для серця\nЗ кавою радять бути обережним людям, які страждають на гіпертонію, — вона підвищує артеріальний тиск. Крім цього, італійські дослідники виявили, що у людей з підвищеним тиском цей напій може викликати гіпертонію. Дві-три чашки кави, звичайно, не заподіють особливої шкоди, а ось пити її відрами не варто.\nКава стимулює нервову систему. Проте тут треба бути дуже обережним, оскільки підвищена кількість кофеїну викликає нервозність і безсоння. Тому увечері краще обмежити себе в каві. Хоча є й такі люди, на яких напій діє краще снодійного.\nЯкщо ви відмітили, у кавоманів не дуже білі зуби. Какао-масла і важкі вуглеводи кави, а також цукор сприяють появі жовтого нальоту на зубах. Але жовтизна від кави неприємна тільки з естетичної точки зору — карієс або хвороби ясен напій не викликає.\nКафестол (cafestol), який міститься в каві, значно підвищує рівень холестерину в крові. Більше всього цього кафестола в каві-еспресо, кави, приготованої в кавнику типу «French press» (французький прес), і «кави по-скандинавськи» (таку каву варять із зерен, обсмажених на натертій часником сковорідці). Голландські учені встановили, що вживання п`яти чашок кави по-французьки в день протягом чотирьох тижнів підвищує рівень холестерину в крові на 6-8%. До речі, в каві без кофеїну теж є кафестол.\nКофеїн — наркотик. Він діє на мозкові зони задоволення. Вегетососудинна система кавомана залежить від ароматного напою, а тому відмовляється повноцінно працювати без порції допінга. Людина, що підпала під вплив кави, без уранішньої чашки улюбленого напою відчуває себе пригніченою, не в силах чинити опір сонливості, має проблеми з тиском, часто страждає головними болями.\nТелебачення псує дітей\nСлони на складі порцеляни


Правила скорочення дробів з прикладами\nГлавная » Правила скорочення дробів з прикладами\nОпубликованно 08.08.2018 02:00\nДіти в школі вчать правила скорочення дробів у 6 класі. У цій статті ми спочатку розповімо вам про те, що ж означає дію, а потім роз'яснимо, як сократимую дріб перевести в несократимую. Наступним пунктом будуть правила скорочення дробів, а потім вже поступово підберемося до прикладів. Що значить "скоротити дріб "?\nОтже, всі ми знаємо, що звичайні дроби діляться на дві групи: скоротливі і несократимые. Вже з назви можна зрозуміти, що ті, що скоротливі - скорочуються, а ті, які несократимые - не скорочуються. Скоротити дріб - це означає розділити її знаменник і чисельник на їх (відмінний від одиниці) позитивний дільник. В результаті, звичайно, виходить нова дріб з меншим знаменником і чисельником. Отриманий дріб буде дорівнювати вихідній дробу.\nВарто відзначити, що в книгах з математики з завданням "скоротіть дріб" це означає, що потрібно вихідну дріб привести саме до цього несократимому увазі. Якщо говорити простими словами, то поділ знаменника і чисельника на їх найбільший спільний дільник і є скорочення. Як скоротити дріб. Правила скорочення дробів (6 клас)\nОтже, тут всього два правила. Перше правило скорочення дробів: спочатку потрібно буде знайти найбільший спільний дільник знаменника і чисельника вашої дробу. Друге правило: ділити знаменник і чисельник на найбільший спільний дільник, в кінцевому підсумку отримати несократимую дріб. Як скоротити неправильний дріб?\nПравила скорочення дробів ідентичні правилам скорочення неправильних дробів.\nДля того щоб скоротити неправильний дріб, для початку потрібно буде розписати на прості множники знаменник і чисельник, а вже потім спільні множники скорочувати. Скорочення змішаних дробів\nПравила скорочення дробів також поширюється на скорочення змішаних дробів. Є лише невелика різниця: цілу частину ми можемо не чіпати, а дробову скоротити або змішану дріб перевести в неправильну, потім скоротити і знову перевести в правильну дріб.\nСкоротити мішані дроби можна двома способами.\nПерший: розписати дріб на прості множники і цілу частину тоді не чіпати.\nДругий спосіб: спочатку перевести в неправильний дріб, розписати на звичайні множники, потім скоротити дріб. Вже отриману неправильний дріб перевести в правильну.\nПриклади можна побачити на фото вище.\nМи дуже сподіваємося, що змогли допомогти вам і вашим дітям. Адже на уроках вони дуже часто бувають неуважними, тому доводиться займатися інтенсивніше вдома самостійно. Автор: Марина Абрамова 22 Липня, 2018


Головна / Новини / З Днем вшанування учасників бойових дій на території інших держав!\nДорогі ветерани, шановні воїни-інтернаціоналісти!\n15 лютого ми вшановуємо учасників бойових дій на території інших держав. Україна перша серед країн пострадянського простору, ще з 2004 року, почала офіційно відзначати цей день, віддаючи шану своїм синам, тим, хто гідно виконував свій воїнський інтернаціональний обов’язок в “гарячих точках” на різних континентах, зокрема в Афганістані. Минуло 26 років, як радянські війська було виведено з Республіки Афганістан.\nСвітла пам’ять тим, хто не повернувся з війни. Безмежна вдячність і низький уклін ветеранам за Ваш героїзм і мужність. Сьогодні Ви захищаєте інтереси Батьківщини на її східному фронті. Ви зробили значний внесок у перемогу Революції Гідності. Ви залишаєтеся взірцем незламного духу, відданості своїй країні і патріотизму.\nБажаю всім миру й добра, міцного здоров’я й довгих років життя.\nнародний депутат України від фракції “Блок Петра Порошенка”\nДмитро Андрієвський, який свого часу також пройшов службу в Афганістані й отримав поранення, вшанував пам’ять загиблих воїнів-афганців, привітав ветеранів. Під час урочистостей, які проходили в Солом’янській РДА 5 сімей загиблих отримали матеріальну допомогу від народного депутата. Ветеранів Афганістану привітали голова Солом’янської РДА Максим Шкуро, депутати Київради та керівники української, міської та районної Спілок ветеранів Афганістану. Дмитро Андрієвський також надав підтримку для проведення урочистостей у столичному Будинку Офіцерів.


У Нацполіції розповіли, як реформують 20 зразкових відділків\n27.07.2017 / 17:13\nЗаступник Глави Національного поліції України Констянтин Бушуєв розповів про реалізацію проекту Європейського Союзу «20 зразкових відділів поліції» у Київській, Харківській та Львівській областях. Про це повідомив Департамент комунікації Національної поліції України.\nВ офісі реформ Нацполіції відбулась робоча нарада, на якій на обговорення було винесено план реконструкції поліцейських відділень.\n«Ми закладаємо філософію, яку в подальшому будемо підтримувати», – зазначив він, додавши, що головною концепцією проекту є відкритість поліції та її суспільна доступність.\nРеконструкція передбачає переформатування зони рецепції для того, щоб громадяни відчували себе максимально комфортно у приміщеннях поліції.\nЗаплановано, що оновлені відділи поліції будуть обладнані сучасною технікою, цілодобовим відеонаглядом та зручними місцями очікування для відвідувачів. Також, у приміщенні передбачаються куточок для дітей та декілька кімнат для роботи з громадянами (так звані «question room»). Крім того, усі реформовані приміщення будуть спеціально обладнані для людей з обмеженими можливостями.\nНацполіція, зразкові відділки поліції


Луганські підлітки маю змогу долучитись до проекту "Агенти Змін.Діти" — Громадськість Донецької, Луганської, Запорізької, Дніпропетровської, Херсонської областей\nЛуганські підлітки маю змогу долучитись до проекту "Агенти Змін.Діти"\nМи всі мріємо жити у країні, де кожен може реалізувати свій потенціал і знайти своє місце. Де ми і наші близькі щасливі і в безпеці. Де жителі шанують традиції та водночас сучасні і відкриті до нового. Агенція регіонального розвитку Луганської області стала в цьому році регіональним представником проекту «Агенти Змін.Діти».\nМи шукаємо активних підлітків в Луганській області, які мають бажання засновувати та розвивати ініціативи, спрямовані на вдосконалення життя своєї громади, школи, району, села чи міста та змінювати простір довкола. 1 квітня 2018 року школа «Агенти змін» стала частиною масштабного проекту із громадянської освіти в Україні за фінансової підтримки Фонду Демократії ООН (UNDEF). У 2018-2019 роках у Школі «Агенти змін» зможуть взяти участь 125 учнів зі всієї України!\nШкола «Агенти Змін» – це всеукраїнський освітній проект для підлітків, який заохочує до:\nЦя школа проводиться з 2015 року для активних учнів 8–10-х класів з усієї України, які мають бажання засновувати і розвивати ініціативи, спрямовані на вдосконалення життя своєї громади у реаліях українського сьогодення. Результатом навчання є реалізований у рідному населеному пункті соціальний, культурно-мистецький проект. Одна школа проводиться у декілька етапів протягом року. Для участі у проекті заповнюється анкета після оголошення набору та пишеться есе (дивіться посилання#АгентиЗмінДіти). Участь у школі безкоштовна.\n4 етапи – тривалість кожного етапу – 3 дні;\nдля найнаполегливіших – навчальна поїздка до Італії!\nЦе все завершиться великою конференцією, де учасники школи поділяться власним досвідом та отримають порцію натхнення для подальших змін.\nКатерина Клюзко - ініціатор і засновник Школи «Агенти змін», яка з 2016 року була затверджена Міністерством освіти і науки України як один з напрямків позашкільної освіти в рамках Всеукраїнських наукових профільних шкіл НЦ «Малої академії наук України» і діє в рамках планових заходів в Національного Центру МАН. А ще багато організацій долучились до проекту, щоб зробити його дійсно всеукраїнським: молодіжна ініціатива "Серце в долоньках", благодійний Фонд "Агенти змін", Центр політичних студій та аналітики "Ейдос", Фонд Демократії ООН (UNDEF).\nВже оголошено конкурс на участь у школі!\nВзяти участь у конкурсі означає зробити 2 кроки:\n1) заповнити онлайн анкету 2) надіслати есе на визначену тему (300-400 слів) на електронну адресу scakyiv@gmail.com з темою у листі: Іванов_Валентин_Київ\nЕсе має бути власним інтелектуальним продуктом учасника відбору. Будь-які цитування без зазначення автора будуть сприйняті як плагіат і такі роботи не розглядатимуться. Зі всіх заявок будуть відібрані лише 125 учасники!\nУ 2017 році організатори отримали близько 800 заявок. Конкурс доволі значний, тому підліткам з Луганської області радимо докласти зусиль при подачі роботи.\nБудьте активними, станьте Агентами Змін заради кращого майбутнього!