BookReader - Поза часом i простором (на украинском языке) (Бердник Олесь)\nПоза часом i простором (на украинском языке) (Бердник Олесь)\nСкачать (fb2, 91145)\nБердник ОлесьПоза часом i простором (на украинском языке)\n- Безумний! - зiрвався з мiсця високий блiдий священик. - Разом з сучасною наукою ви хочете зруйнувати iдею Бога! Ваша теза про безсмертя Людини в плотi - богохульство! Ви ставите пiд сумнiв iснування душi, боготворите Людину!\nБарвицький криво усмiхнувся:\n- Факти говорять за себе! Чи не краще самим стати Богами, зруйнувавши стiну Часу i Простору, згромаджену Космосом навколо нас, нiж чекати милостi невiдомого Бога? Перед людством - прекрасний шлях!\n- Тепер необхiдно побудувати апарат, який мiг би досягти надпроменевої швидкостi, i провести експеримент. Це можливо завдяки успiхам ядерної фiзики. Але я бачу iншi часи. Недалеко та хвиля, коли Людство перетворить планету, на якiй живе, в величезний мiжзоряний корабель, який, летячи в просторi з неймовiрними швидкостями, буде не тюрмою для нашого бунтарського духа, а справжньою машиною часу, яка перенесе нас в будь-яке Буття, в будь-який час i дасть безсмертя.\n- Я звертаюсь до вас, кращi вченi свiту, мозок людства! Давайте всi разом приступимо до практичних робiт по пiдкоренню Космосу i розiрвемо кайдани Часу i Простору!..\nПотiк неймовiрних iдей був такий раптовий i вражаючий, що багато присутнiх не змогли знайти вiдразу слiв для реакцiї. Тiльки репортери без кiнця фотографували сенсацiйне засiдання та передавали по радiо нечуванi слова Барвицького.\nНарештi, пiднявся старий академiк Мiльтон - Президент Нацiональної академiї.\n- Питання ставиться так, - роздратовано сказав вiн, - що всякий, поважаючий себе вчений, вiдмовиться брати участь в подiбних прожектах. Все це нiщо iнше, як антинаукова авантюра, якщо не гiрше ..\n- Ви помиляєтесь, мiстер Мiльтон,- заперечив росiйський академiк Копилов.- Хоч я i не згоден з фiлософськими висновками Барвицького, але в його пропозицiї - великий науковий i практичний смисл Питання поставлено дуже смiливо, але з якого це часу смiливiсть в науцi вважається авантюрою або неуцтвом?!\nТа роздратований Президент з свитою професорiв поспiшав до виходу. Чулися образливi вигуки на адресу Барвицького, нiчого не можна було зрозумiти в залi, яка кипiла почуттями схвильованих до краю людей...\nДо Барвицького пiдiйшов Копилов, кiлька французьких iнженерiв, з десяток молодих учених.\n- Колего, - говорив росiйський академiк, - по-моєму, ви в своїх висновках глибоко помиляєтесь. Я не кажу вже про ваш повний нiгiлiзм в соцiологiчних проблемах.\n- Так що - ви цiлком вiдкидаєте мої пропозицiї? Ви вважаєте їх нездiйсненними? - рiзко запитав Барвицький.\n- Нi, чому ж! Але ви справдi, критикуючи iдеалiзм, самi залазите у архiiдеалiзм Ви зважаєте, що людина звiльниться вiд своєї матерiальної оболонки при досягненнi зверхпроменевих швидкостей i цiлком перейде в область iдеї - здається, я так зрозумiв вас?\n- Майже так!\n- То ось - я вважаю, що ви жорстоко помиляєтесь. Людина - це, перш за все, матерiальна субстанцiя, i "перетворення", зв'язанi з рiзницею часу, можуть бути обмеженi, а не такi фантастичнi, як ви малюєте! Чи не краще зайнятися справдi побудовою корабля, але для реальних польотiв, в межах швидкостi свiтла? Це буде корисно, по-перше, а по-друге - наша Академiя вiзьме участь в цьому...\n- Нi! - вперто нахмурився Барвицький. - Вийти за межi Часу i Простору можна. I я зроблю це!..\n- Гляньте! - показав Копилов на залу.\nГлибоко запалими очима дивився Барвицький, як виходили один за одним вченi, до яких вiн звертався, у кого в руках була доля здiйснення його фантастичних незбагненних iдей .. Потiм повернувся спиною i понуро схилив голову... Гостi переглянулись, Копилов теж знизав плечима i пiшов. За ним пiшли iншi.\nБарвицький залишився один. Зовсiм один!..\nНа другий день газети всього свiту вийшли з великими статтями, присвяченими Асамблеї. Газети Америки майже всi дали велетенськi заголовки:\n"БОЖЕВIЛЬНЕ МАРЕННЯ ПРОФЕСОРА БАРВИЦЬКОГО"\n- ДИКI IДЕЇ\nВ кожнiй газетi слова i iдеї Барвицького трактувалися по-рiзному. Однi насмiхалися над тими iдеями, iншi погрожували, третi вимагали заборонити подiбнi виступи, бо вони, мовляв, пiдривають вiру в смисл життя i суспiльства.\nГазети, зв'язанi з релiгiйними органiзацiями, надрукували ряд злобних нападок на Барвицького i його виступ. Вони вимагали повнiстю розгромити подiбнi iдеї i їх iнiцiаторiв, i серед слiв у кожному рядку вiдчувалася погроза..\n...Барвицький посмiхнувся, прочитавши тi погрози. Але його легковажнiсть була передчасна. Коли вiн прийшов на другий день до унiверситету, його викликав ректор.\n- Мiстер Барвицький, - сухо офiцiально звернувся вiн до професора, - на превеликий жаль ми мусимо вiдмовитися надалi вiд ваших послуг.\n- В чому рiч? - здивовано пiдняв брови Барвицький.\n- Я бiльше нiчого не можу сказати вам...\nПрофесор пильно подивився на ректора, зрозумiв, що вже почали дiяти тi сили, якi погрожували, мовчки повернувся i вийшов.\nВ той же день його було звiльнено вiд наукових посад в усiх iнститутах. Барвицький був пригнiчений. Замiсть того, щоб зрозумiти його, свiт позбавляє його можливостi навiть теоретично працювати над улюбленою проблемою, не кажучи вже про практичне здiйснення.\nЩо ж робити? їхати в Європу? Копилов обiцяв, що їх Академiя допоможе! Нi! Вони не тим шляхом iдуть, вони не одiрвуться вiд Землi навiть тодi, коли ракета буде летiти з швидкiстю свiтла! Це, здається, крах його iдей! Днi iдуть за днями i скоро старiсть! Його надiя на Асамблею, на її пiдтримку провалилась, i тепер залишилось тiльки, як пишуть газети, "божевiльне марення", всесвiтня ганьба i гiркота в душi...\n...Ввечерi Барвицький бездумно йшов по вулицi. Йому тепер було все одно - куди йти. Дома його ждала пуста, холодна квартира, де вiн самiтно жив багато рокiв з своїми неймовiрними мрiями вiч-на-вiч. Вiн подобався багатьом жiнкам, але жiнки чомусь не подобались йому його обурювали найменшi ознаки мiщанства, неуцтва, легковажностi. I вiн залишався самотнiм... I ще буйнiше линули його мрiї в безоднi Всесвiту...\nНастирливо звали кудись вогнянi реклама на землi, на стiнах i навiть в небi, мимо пропливав безкiнечний натовп, тiнями пролiтали над головою гелiкоптери, на екранах вуличних телевiзорiв показувалась передача з Мiсяця, куди прилетiли першi експедицiї з Землi, але нiчого цього не бачив Барвицький.. Знову приходила апатiя, як це бувало з ним часто. Вiн повернув до велетенського моста i вийшов до парапету..,\nБарвицький не бачив, що за ним на невеликiй вiдстанi йшла весь час молода жiнка. Вона зупинилася недалеко вiд моста, сховавшись в тiнi...\nВiн сiв на парапетi. Хаотичнi думки закружляли в головi. Що вiн хотiв? Розiбратися в тому, що вiдбулося? Для чого? Тепер все даремно! Даремнi його безумнi мрiї, сподiвання, плани...\nДалеко внизу, в хвилях рiки, блиснули вiдбитки зiрок. Барвицький стрепенувся, пiдняв лице догори. Легкий вiтер мчав у нiчному небi прозорi волокна хмарок, i здавалося, що зiрки, якi виднiлися в туманному димку, колишуться. Барвицького щось здавило за горло, на очi навернулися сльози- i, як завжди, забилося серце, сильно, хвилююче.\nВ пам'ятi блискавично проносилося його життя, повертало золоте дитинство. Ще тодi, коли вiн ледве вмiв читати, коли над його бiлявою головою простиралося небо рiдної Галичини, - його хвилював вигляд зоряного неба... З глибини свiдомостi виринали тiнi минулого...\n...Вiн сидить на колiнах у матерi - русявої синьоокої худенької жiнки. Легенький вiтрець пестить обличчя Святослава, заколисує його. Не ваблять його нi величнi вершини лiсистих Карпат, що вирiзьблюються на обрiї, нi спiв солов'їв, нi тiнистi гаї, нi рев Черемошу. Дитячий погляд тягнеться в небесну безодню. Чого йому там шукати - в цих краплях вогню - зiрках, що мерехтять на темносиньому тлi неба, або в холодному колi Мiсяця? Страшна глибина вiдчувається, як поглянеш у небо, але це не лякає Святослава, i з дитячих вуст зривається негадано запитання:\n- Мамо! А чи далеко до Мiсяця?..\nМати здивовано поглянула на сина, але все ж тихо вiдповiла:\n- Далеко, сину, так далеко, що людського життя невистачить, щоб долетiти туди...\nСвятослав замовкає, а згодом радiсно торсає матiр:\n- Мамо, мамо, я придумав, як можна долетiти! Треба тiльки посадити багато людей - i старих i дiтей... Старi вмруть, а молодi тим часом пiдростуть i долетять...\nI з тих пiр, де б вiн не був - чи тодi, як його батьки емiгрували в Америку, чи пiд час навчання в унiверситетi, коли вiн у вiльний час працював в ремонтних майстернях,- завжди вiн думав про те, що захопило його з юних лiт - про далекi зорянi свiти. Святослав весь поринув з головою в науку, рано одержав вчений ступiнь i став професором. Посилено вивчав конструкторську справу, електро i радiотехнiку, ядерну фiзику i все те, що було необхiдне для конструювання космiчного корабля...\nЙого випередили - кiлька космiчних ракет вже зробили першi польоти на Мiсяць, а тепер в Америцi, Англiї i в державах соцiалiстичної конфедерацiї готувалися апарати для великого перельоту на Марс i Венеру. Та йому вже давно це було байдуже, i його божевiльна мрiя вела ще далi!\n- Що iншi планети? Що сонячна система? Хiба не такi ж самi землi? Навiть гiршi, бо не пристосованi для життя? Це все дитяча гра, iлюзiя прогресу! Треба вийти за межi Системи, в космiчну безкiнечнiсть, в iншi зорянi свiти, треба перебороти вплив Часу i Простору, скинути гнiт матерiї i вiчним вогнем перейти в iнше Буття!..\nЙого не слухали, за спиною посмiхались:\n- Знаменитий учений, а трохи той...\nI показували пальцем бiля лоба.\nВчорашня Асамблея принесла йому остаточний удар. Весь свiт вiдвернувся вiд нього. його висновки, його чудесну мрiю вважають химерою! Кiнець!\nХто ж вiн? Учений? Але ж його вигнали з усiх iнститутiв, де вiн працював! Людина? Мабуть, нi, бо кожен з людей хоча б думає про життя тут, на Землi, продовжує його, створює сiм'ю... А вiн прожив тридцять п'ять рокiв i навiть не кохав нiкого, не пригортав до своїх грудей жiнки, не чув тривожного стуку жiночого серця-- Нi! Вiн не знаходив такої жiнки, що збагнула б його шукання, роздiлила б вогонь його шукань! Тiльки галюцинацiї i в снi i наяву настирливо з'являлися в свiдомостi... Ось i тепер, до болю ясно, перед широко вiдкритими запалими його очима виринає видiння, i не знає Святослав - сон оце видiння чи, може, сниться йому глухий гомiн велетенського мiста i парапет набережної, де вiн сидить...\nВсе прозорiшими робилися контури цього свiту, десь в просторi зникали звуки, i ось Барвицький вiдчував i бачив лише одне...\n...Навколо нього - чорна кам'яна пустеля. Немає жодного деревця, жодного струмка, жодної живої iстоти. З неба ллються палючi променi двох свiтил - одне з них жовте, а друге блакитно-бiле, малесеньке. Святослав знає, що вiн в чужому свiтi, що вiн поривався сюди з-за далекої безоднi i хоче знайти тут дивну мрiю. Де ж вона? Все сильнiше палить промiння, жаром дихає розпечене камiння. Хочеться пити... Смiшно - хочеться пити, як i на Землi! А вiн думав, що в iншому свiтi буде не так, як у себе, на рiднiй планетi. Йде вiн по чорному базальту, i двi тiнi вiд двох сонць - одна свiтлiша, а друга темнiша - химерно супроводжують його...\nСвятослав втомлено зупиняється, важко дихає... I ось з кам'яної долини прямо перед ним з'являється дивне видiння - закутана в довгу бiлу накидку iстота. Барвицький затремтiв вiд якогось передчуття. Нарештi! Хто ж ця iстота?\nА бiлий привид наблизився i зупинився перед Святославом. Покривало падає з голови, i вiн бачить жiноче обличчя - але нiяк не зрозумiє, якi в неї очi, не збагне, що ж приваблює його в нiй?! В якомусь чарiвному туманi блискають її зiницi, бiле волосся вiльно спадає локонами на груди. Вона пiдiймає свою тонку прозору руку, прикладає до чола Святослава, i йому здається, що в його груди теплою хвилею вливається безсмертя.\nЖiнка нового свiту мовчки робить запрошуючий жест. Вона показує в бiк пустелi, щось промовляє незвичайно мелодiйним голосом, i вiн розумiє, що мусить пройти разом з нею через палючий простiр, який тепер розстилається навколо... I вони йдуть. Жiнка дивиться чарiвним поглядом в очi Святослава, бачить в них те нез'ясовне почуття, що горить тепер в його душi. I здається йому, що без кiнця триватиме блаженство, що вiн, нарештi, в iншому буттi i безсмертя вiдкрило йому свої сяючi ворота...\nТа що це? Йому перехопило дихання, вона також судорожно хапає повiтря широко розкритим ротом. Спека нестерпна. Вiд камiння пашить таким жаром, що, здається, загориться взуття. Вiн зупиняється, пiдiймає обличчя догори i бачить, що два свiтила опускаються донизу, стають все ближчими, i це вiд них така пекельна спека! Нiкуди сховатися! Значить, це смерть! Це - космiчна катастрофа! Жiнка дивиться в небо, i її погляд теж стверджує безвихiдь!\nСвятослав зупиняється, повертається до супутницi з чужого свiту:\n- Значить, я поривався до далекого свiту, щоб загинути разом з тобою, чарiвне створiння?\nВона слабо усмiхнулася, поклала руки на його груди... Святослав схопив її в обiйми, припав до прозоророжевих уст. I тодi вiдчув, як серця їх забилися в єдиному ритмi, i зрозумiв, що ця жiнка присуджена в книзi Буття йому, хоч i родилася за бiльйони кiлометрiв вiд нього! Та було пiзно думати i мрiяти! Вiд нестерпно гарячих променiв на них загоралась одежа...\nКохана (вона була вже кохана!) пiдняла променистi очi, глянула в лице Святославу, i велика безсмертна любов обвiнчала їх - людей рiзних свiтiв!\nА в наступну мить обоє спалахнули полум'ям i хмаркою прозорого туману вiдлетiли в йебо...\nБарвицький здригнувся, застогнав, зiрвався на ноги... Видiння зникло. Перед ним знову була набережна, парапет, велетенський мiст, метушня людської юрби... I як завжди, розчарування було таким сильним, що Святослав хвилин двадцять сидiв непорушно, до болю стискаючи руками гарячу голову...\nТа ось вiн вiдчув, як хтось пiдiйшов до нього. Постояв, а потiм поклав руку на голову. Барвицький байдуже пiдняв лице. Перед ним стояла дiвчина елегантно одягнена, висока, худорлява, з блiдим обличчям i каштановим коротким волоссям. її сiрi очi уважно i дружньо дивилися на професора.\n- Хто ви? - здивовано запитав Барвицький.\n- Ваш друг...\n- Пробачте менi, мiстер Барвицький... Я не внаю, як це вийшло. Я слухала вашу доповiдь... Стежила уважно за тим, що вiдбулося потiм. Я захоплена вашими поглядами, вашими планами. Коли я довiдалася, що вам погано, прийшла сюди... Може, я зумiю допомогти вам...\nБарвицький гiрко усмiхнувся, згадавши свої галюцинацiї... А потiм вдячно потиснув її маленьку суху руку.\n- Мерi. Мерi Стiн.\n- Дякую, Мерi... У вас прекрасна душа... Але що ж ви зможете менi допомогти, коли для здiйснення моїх мрiй дорога закрита?\n- Але ж хiба життя тiльки в ваших мрiях? Хiба нiчого бiльше не залишилось для вас цiкавого на Землi?..\n- Для мене - нi!..\n- Мабуть, це не так, мiстер Барвицький... Але я вас дуже прошу розкажiть менi про вашi мрiї, я зрозумiю, я все життя теж захоплювалася астрономiєю...\nI так благаюче дивилася Мерi в очi професору, i так її погляд нагадував погляд неземної красунi, що крига розтанула в його душi, i тодi мiж ними почалася задушевна розмова...\nВони сiли в таксi-гелiкоптер, який безшумно пiдняв їх в повiтря i понiс над залитим вогнями мiстом. Пiд час польоту Барвицький знову в зрозумiлiй формi викладав перед Мерi свої погляди на життя, на суспiльство, на перспективи Буття у Всесвiтi, на доцiльнiсть життя взагалi. Мерi уважно слухала, задумано втопивши розширенi очi за вiкно гелiкоптера...\n...Вперше в життi Барвицький запросив жiнку до себе в квартиру. Мерi згодилась. Вона з цiкавiстю розглядала його кабiнет. На її подив у професора була дуже невелика бiблiотека - всього бiля трьохсот томiв.\n- Не дивуйтесь, навiть серед цих є ще зайвi,- усмiхнувся професор, перехопивши її погляд.- Основну i необхiдну людську мудрiсть можна вмiстити в десяток томiв... Все iнше- смiття!..\nНа портативнiй плитцi Барвицький зiгрiв чай i, посадивши гостю за стiл, став викладати свої думки. Вона так уважно слухала i давала такi розумнi зауваження, що Святослав з вдячнiстю схилився до її руки i поцiлував її.\nВ той же час вiн вiдчув поцiлунок на своєму волоссi, i коли пiдняв лице догори, то в його очi подивилися iншi - жiночi, наповненi великою любов'ю...\nГуби Мерi ворухнулися, i Святослав почув пристрасний шепiт:\n- Я давно знаю вас!.. Але ви не помiчали мене... Я ходила на лекцiї, де ви читали про зорянi свiти... Я вже кiлька рокiв люблю вас!;:\n- Мерi! - хотiв зупинити її Барвицький, але дiвчина захоплено продовжувала говорити, дивлячись сяючими очима в лице професора:\n- Не зупиняйте мене!.. Я все скажу! Не осудiть мене!.. Я спецiально студiювала астрономiю, яка менi нi на що не пригодиться. На це йшли нужденнi центи моїх батькiв... Вони - простi робочi!.. Не проганяйте мене, дозвольте менi iнколи бачити вас!..\nСлухаючи безтямнi слова дiвчини, Барвицький вiдчував, що її очi проникають глибоко йому в душу, i не можна вже вiдвернути погляду вiд тих прекрасних дiвочих очей.\nВiн якось негадано потягнувся назустрiч непереможному поклику її серця. їхнi губи зустрiлися...\n- Святославе, - шепотiла Мерi, - невже й тепер ти будеш пориватися у Космос?..\n- Тепер ще бiльше,- промовив Святослав.- Я хочу безкiнечного щастя, а не миттєвого... А проте, що тепер говорити! Тепер менi залишається лише одне - мрiї, безумнi мрiї...\n- I я... - почервонiвши, тихо сказала Мерi.\n- I ти, - ласкаво вiдповiв Святослав...\nВ цю хвилину подзвонили. Барвицький вийшов. До кiмнати зайшов високий джентльмен в темному одязi.\n- Мiстер Барвицький?- запитав вiн.\n- Вам лист.\n- Вiд кого?\nАле джентльмен мовчки вийшов. Барвицький здивовано розiрвав конверт i на невеликому синьому папiрцi прочитав:\nПрошу Вас прибути до мене о 12 годинi дня, 20 серпня. Справа буде йти про реалiзацiю Ваших задумiв.\nУ Барвицького перехопило дихання Роген - це ж один з найбiльших магнатiв Нового Свiту, мiльярдер. Про нього ходить недобра слава, та дiдько з ним! Головне те, що знову для Барвицького народжується перспектива...\nСвятослав радiсно повернувся до Мерi. Кинувся до неї, поцiлував:\n- Ти мiй добрий ангел!\n- Розкажу завтра! А тепер - ти залишаєшся зi мною...\n- Як?- здивовано пiдняла брови Мерi.\n- Так! - перебив Святослав.- Я тебе нiкуди не вiдпущу. Будь зi мною, мила дiвчино, давай подiлимо i мою нову надiю, i радощi та горе, якi судилися менi...- i вiн знову гаряче обняв Мерi...\nА в небi, як i мiльони рокiв тому, спокiйно мерехтiли Далекi зiрки i кликали буйнi серця в глибини Космосу...\nНаступило 20 серпня 19... року...\nПРОПОЗИЦIЯ РОГЕН А\nДругого дня таксi-гелiкоптер приземлився на майданчику-гаражу, який мiстився на даху розкiшного особняка Рогена. Барвицький вийшов з таксi i вiдразу ж зустрiвся з самим господарем цього будинку - знаменитим мiльярдером. Той, стримано привiтавшись з професором, запросив гостя вниз.\nПо крутих спiральних схiдцях з якогось рожевого матерiалу зiйшли вони у велику залу, а звiдти - до кабiнету Рогена.\nБарвицький сiв, оглянувся.\nПисьмовий стiл, кiлька стiльцiв. Телефони, телевiзори. В стелi - отвiр, з нього падає приємне м'яке свiтло.\nРоген сiв навпроти. Це був сорокалiтнiй чоловiк, невеликий на зрiст, повний, з хижим яструбиним носом, з пронизливим неприємним поглядом.\n- Мiстер Барвицький, - почав вiн. - Будемо говорити начистоту...\n- Я слухаю вас...\n- Я уважно слiдкував за всiм, що трапилося з вами. Я знаю, що ви на розпуттi. Ви не можете здiйснити своїх задумiв? Чи не так?\n- Так, - твердо мовив Барвицький.\n- Я допоможу вам їх здiйснити, - просто сказав Роген.\n- Яким чином? - схвильовано запитав Святослав.\n- Я повнiстю фiнансую всi витрати на побудування космiчного корабля. Конструювати i керувати всiм будете ви!\nПрофесор схвильовано встав з крiсла.\n- Зачекайте, - жестом посадив його Роген. - Я не все сказав. Нiякої гуманної мети перед собою я не ставлю. Я не думаю про прогрес. Я думаю про себе. Я егоiст. Корабель роблю для себе...\n- Хто ж полетить на ньому?\n- Я! I ви!\n- Для чого це вам?- з подивом вигукнув Барвицький.\n- Ось тепер ми якраз i пiдiйдемо до дiла. Я буду до кiнця вiдвертим. Слухайте мене. Вам зараз треба вирiшити, так чи нi! В разi пiдмови, ви забудете, що я говорив! Ясно?\n- Гаразд! - не замислюючись, кивнув головою Барвицький.\n- Так от... Мене не задовольняють тi 20-30 рокiв життя, якi менi дає природа. Я дiлова людина, я люблю грошi, я хотiв би бачити, як мiй капiтал через сто рокiв розмножиться... Доки я не вмру, мої нащадки не наслiдують спадщини. Отже я вирiшив пережити їх. Я слухав вашi лекцiї, виступ на Асамблеї. Я вiрю вам! Я лечу з вами. Ми повернемось через столiття по земному часу. Я оформлю юридично справи так. щоб мене не вважали мертвим, i тодi капiтал буде рости безперервно аж до мого повернення. Я хочу стати фiнансовим володарем свiту з допомогою вашої машини часу. Ви зрозумiли мене?\n- Цiлком! - вiдповiв Барвицький i внутрiшньо здригнувся вiд огиди, зрозумiвши мерзеннiсть i жадiбнiсть цiєї нелюдської душi.\n- Отже, я жду вашої вiдповiдi. Вирiшувати ви мусите тепер...\nА що ж власне йому думати? Хоч i мерзенний задум цiєї "надлюдини", але це єдиний вихiд вирватися у Космос i практично здiйснити свої мрiї.\n- Я згоден! - твердо сказав вiн.\nСiрi очi Рогена радiсно заблищали.\n- Отже негайно розроблюйте конструкцiю. У ваше розпорядження я даю весь штат моїх науково-дослiдних Iнститутiв, технiчнi можливостi авiацiйних i атомних заводiв i необмежений кредит. Вам досить цього?- додав вiн з самовдоволеною посмiшкою.\n- Пiвгодини назад я не мiг мрiяти про такi перспективи, - вiдповiв Барвицький. - Через рiк ми вилетимо з Землi у Всесвiт...\n- Завтра ж починайте...\n- Гаразд, - сказав Святослав i вийшов з кабiнету...\nВiн летiв додому на гелiкоптерi, але не бачив нiчого за вiкном, не чув шуму гвинтiв. Воскресла мрiя несла його знову в небеса, i єдиний образ людини Землi, який вiн тримав в своїй пам'ятi - був образ Мерi, до якої вiн зараз хетiв, щоб подiлитися з нею своєю радiстю...\nСУПЕРЕЧКА З МЕРI\nМерi залишилася у Святослава, так i не повернувшись до своїх бiдних батькiв, якi жили десь на околицi мiста.\nВона була пригнiчена i незадоволена, коли взнала про пiдготовку до польоту в небо, але спочатку не висловлювала свого невдоволення, щоб не дратувати Святослава... Однак минав час, i становище змiнилося...\n...На протязi 3-х мiсяцiв був пiдготовлений проект космiчного корабля за iдеєю Барвицького. На закритiй нарадi конструкторiв i iнженерiв проект був повнiстю схвалений, i заводи Ро-гена одержали замовлення на виготовлення всiх необхiдних частин корабля.\nСвiт нiчого не знав нi про побудову корабля, нi про його конструкцiю. А конструкцiя справдi була незвичайною.\nПри збудуваннi перших космiчних ракет користувались звичайним хiмiчним паливом. Але вже при подорожi на планети Марс чи Венеру не могло бути й мови про застосування такого палива. Його не вистачало для таких великих перельотiв. Тому тепер ряд країн готували атомнi ракети, де рушiйною силою був потiк матерiї, розiгрiтої в атомному котлi. Але i ця конструкцiя не годилася для досягнення променевих швидкостей. Великi успiхи ядерної фiзики дозволили Барвицькому пiти зовсiм iншим шляхом.\nЙого космiчний корабель не мав нiчого спiльного з ракетою. Це був велетенський, довжиною в тридцять метрiв, апарат, збудований з найтугоплавкiших i найлегших сплавiв, обтiчної форми, без повiтряних стабiлiзаторiв. Посерединi його був суцiльний канал, що проходив наскрiзь. В каналi монтувався велетенський соленоїд, а по краях каналу - величезнi кулi - розрядники. Цi кулi сприймали на себе коротко-частотну енергiю, конденсовану в атомних батареях, i iмпульсами, посиленими в мiльярди раз з допомогою суперпозицiї хвиль, подiбними до грозових розрядiв, випромiнювали через канал. Iмпульси проходили вiд одної кулi до другої з будь-який бiк. Соленоїд заряджався i, взаємодiючи з полем локалiзованого в просторi згустка електромагнiтної енергiї, що проходив по каналу, давав рух апарату. Головне те, що апарат мусив рухатися безшумно, набирати будь-яку швидкiсть i навiть нерухомо висiти в просторi.\nЗапаси енергiї в атомних батареях були надзвичайно великi i їх вистачило б на сотнi рокiв польоту по земному часу...\nРоген кинув на побудову апарата всi можливостi своїх велетенських заводiв, десяткiв iнститутiв, i через пiвроку в пустинi Нью-Мексiко за неосяжною стiною в новозбудованому цеху почав монтуватися перший у свiтi корабель для досягнення швидкостей променя. В конструкцiю було вкладено все краще, що могла дати наукова думка в областi автоматики, теле, радiо i електротехнiки, електронiки i т.д. За розрахунком Барвицького корабель мав бути закiнченим в липнi наступного року...\nПершi днi Барвицький приходив додому веселий, радiсний. Обнiмаючи Мерi, вiн жваво розповiдав їй про те, як iшли роботи. З кожним днем все тривожнiше ставало в неї на серцi, однак вона стримувалась, бо не хотiла затьмарювати його радостi. Але в свiдомостi настирливо билася думка - скоро розлука. Розлука назавжди, бо хто ж може ждати людину назад з неосяжних глибин Простору i Часу. I Часу... Бо якщо й вернеться вiн, то, може, тiльки через сто рокiв, коли вона вже помре!\nЩо вiн хоче знайти там, в холодних просторах Космосу? Невже вона Мерi - любляча i близька - не рiднiша йому вiд космiчних химер?\nОдного разу, коли Святослав повернувся на гелiкоптерi з Нью-Мексiко пiзнього вечора, Мерi не витримала. Дивлячись повними слiз очима в лице чоловiковi, вона сказала:\n- Любий мiй! Я завжди рада i щаслива, коли щасливий ти! Але в своїй радостi ти зовсiм забуваєш про мене.\n- Що ти хочеш цим сказати, Мерi? - стрепенувся Святослав. - Ах так, розумiю! Розумiю... - сумно сказав вiн. - Але що ж я можу зробити? Що я можу зробити, Мерi?\n- Хiба ти не людина Землi? Хiба не твого сина я ношу тепер пiд серцем?\n- Це правда, Мерi?\n- Для чого, для чого? Кому потрiбне на цьому свiтi ще одне створiння, ще один черв'як? Не треба цього, Мерi...\n- Нi! Нi! - схвилювалася Мерi. - Я не знищу твого сина... Я збережу хоч його, якщо не можу зберегти тебе!.. Куди веде тебе твоє марення, куди, скажи...\n- Ах так - марення? Ти згодна з тим, як мене оцiнила пiдла преса? I це ти, Мерi, яка так ранiше розумiла мене?\n- Я хотiла показати тобi, що треба знайти мету i в нашому земному життi.\nСвятослав зневажливо махнув рукою:\n- Перестань!.. "Мета"! Яка мета? Дати свiтовi ще одного чи кiлькох нещасних? Ти ж прекрасно знаєш мої погляди на смисл життя, ти чула мої доповiдi! Для чого цi смiшнi i нiкчемнi розмови... Я не можу, розумiєш - я не можу не використати цiєї можливостi, щоб здiйснити свою мрiю! Пробач менi, Мерi... Я знаю - тобi тяжко .. Але я повернуся! Я повернуся звiдти!..\nМерi гiрко посмiхнулась i не сказала нiчого.\nХолодок вiдчуження лiг мiж ними. Суворим i холодним вiдлiтав щоранку Святослав, i знову до нього настирливо з'являлись галюцинацiї, i знову небесна неземна красуня звала його в пустелю неба, в iншi свiти. I такi яснi були цi видiння, що Святослав часто не знав, де ж реальна дiйснiсть - другий чудесний свiт, що мерещиться йому у видiннях, чи заплакана Мерi, що цiлими днями без руху сидить на диванi, втупившись в одну точку...\nЩО БУЛО ПЕРЕД ПОЛЬОТОМ\n...Пройшло 10 мiсяцiв... Через мiсяць мав вiдбутися старт космольота. Роген в кiлькох нотарiальних конторах оформляв всi необхiднi документи для того, щоб нiхто не мiг стати його спадкоємцем протягом ста рокiв. Крiм того, вiн, за вимогою Барвицького, повнiстю матерiально забезпечив Мерi i її майбутнiх нащадкiв...\nВ червнi неждано до професора завiтав гiсть: це був академiк Копилов, який приїжджав на конгрес фiзикiв. Барвицький був розчулений - нiхто з учених до цього часу не провiдав його, нiхто не згадав Копилов був першим\n- Колего, - сказав Копилов, пiсля привiтання, - я приїхав до вас не лише для того, щоб провiдати вас. Я знаю про те, що вам вiдмовлено в роботi у всiх iнститутах, i хочу запропонувати найактивнiшу роботу в нашiй академiї i якраз в галузi ваших дослiджень... У нас в Росiї почалися роботи по збудуванню космiчного корабля для польотiв в iншi системи. Я думаю, що ваш досвiд, ваша ерудицiя була б дуже корисною при цих дослiдженнях. Незважаючи на рiзницю в свiтоглядах, у нас з вами є багато спiльного...\n- Я дуже зворушений, колего, - вiдповiв Барвицький, - але менi вже нiчого цього не потрiбно. Через мiсяць я вилечу в Космос!..\n- Як? - здивовано вигукнув Копилов.\n- Я говорю серйозно... Про це нiхто в свiтi не знає, але вам я розповiм. З умовою, що ви збережете таємницю!\n- Так от, вiдразу пiсля Асамблеї, коли я був спаплюжений i осуджений свiтом, - мене викликав Роген...\n- Роген? - вигукнув Копилов. - Це вiдомий магнат?\n- Так. Вiн дав у моє розпорядження все, щоб побудувати космiчний корабель для досягнення зверхпроменевих швидкостей. Менше нiж через мiсяць апарат буде готовий...\n- Хто на ньому полетить?\n- Роген i я...\n- Що вiн хоче робити там, в Космосi? - здивувався Копилов. - Здається, там не зробиш бiзнесу!\n- Хто знає, - таємничо мовив Святослав. - А мiж тим цього я не маю права говорити...\n- Але ж, професоре, - озвався Копилов. - що ж ви будете робити один (фактично один, бо який з Рогена вчений) в Космосi, без товаришiв, без наукової експедицiї?\n- Менi не потрiбно експедицiї, я не збираюся додавати результати жалюгiдних дослiджень на iнших свiтах до так званої "скарбницi" людської науки. Я хочу перейти за межi Часу i Простору i вийти в iнше Буття. Я дiзнаюся - правий я чи нi!\n- Жаль, жаль! Ви не вiдмовилися ще вiд своїх поглядiв, - замислено сказав Копилов. - Що ж, побажаю вам щастя, але вiд душi попереджую, що вас чекає поразка!..\n- Хай! - вперто промовив Барвицький. - Але це сильнiше за мене! Я не можу iнакше... Ви розумiєте?\n- Я впевнений, - говорив Копилов, - що на великих швидкостях людина втратить можливiсть контролювати свої дiї i, може, навiть загине!..\n- Я хочу бачити це!..\n- Але ж ви нiкому не передасте свої знання...\n- За мною пiдуть iншi...\nКопилов з докором похитав головою:\n- Професоре! Я не розумiю, як можуть в однiй людинi поєднуватися такi великi думки i така наївнiсть!.. Киньте ви свого Рогена, поїдемо до нас. Вища рада академiй соцiалiстичної федерацiї вирiшила розпочати ще нечуванi по масштабу роботи, зв'язанi з вивченням далеких свiтiв... Ви знаєте - як необхiднi нам такi люди, як ви!.. Не жар-птицю будете ви хапати за хвiст, а вiдкривати новi свiти!\n- Може, ще гiршi, нiж наш, - усмiхнувся Барвицький. - Пiзно... Пiзно... Скажу лише одне!.. На якому принципi у вас будується космольот?..\n- Ми використовуємо спрямований пучок термоядерного вибуху...\n- Це ж дуже небезпечно!\n- У нас немає iншої конструкцiї...\n- Так, так... - задумано протягнув Барвицький. - Ось що. Я передам через вас вашiй академiї проект свого космольота. Гадаю, що цей проект найбiльш розроблений i найбiльш ефектний з тих. що я знаю...\n- А як же Роген?.. - почав Копилов.\n- Роген? Нiякого морального права вiн не має на цю конструкцiю. Апарат мусить належати людству. Якщо я сам не можу бути корисним для людей, то хай результат моєї думки допоможе науцi. Я бажаю вам щастя, колего. I ось, вiзьмiть, - Барвицький передав Копилову сувiй паперiв. - Тут все, що торкається корабля...\n- Добре, - дружньо дивлячись в очi Барвицькому, сказав Копилов. Будьте певнi, вашi iдеї попадуть в хорошi руки...\n- Я впевнений в цьому!..\n- I ще одне, - продовжував Копилов, - коли переконаєтесь, що ви неправий, постарайтесь повернутися на Землю. Тут, на Землi, буде вирiшуватися смисл Буття людського, а не в безоднi космiчного простору.\nБарвицький заперечливо похитав головою i мiцно потиснув гарячу руку росiйського академiка.\nI ось вiн знову залишився один. Вiн i сумна Мерi, як нiмий докiр...\nА через годину по термiновому виклику Барвицький прилетiв до Рогена i по сходах зiйшов в його кабiнет.\n- У вас був годину тому Копилов? - запитав Роген.\n- Що вiн хотiв?\n- Вiн пропонував менi роботу в Росiйськiй академiї...\n- Я вiдмовився. Я сказав, що не потребую роботи...\n- Вiн узнав вiд вас про наш польот?\nРоген довго, уважно i гостро дивився на Барвицького, потiм процiдив:\n- Через три тижнi ми вiдлiтаєм. Апарат майже готовий. Отже я бiльше не вiдпущу вас...\n- Як? - спалахнув Барвицький.\n- Iншого виходу в мене нема. Я не хочу, щоб свiт узнав про цей полiт i його мету. Дружину ви побачите перед вильотом. Все...\nБарвицький заскрипiв зубами, а потiм безсило опустив голову. Дарма! Треба стерпiти цю страшну образу!..\nТого ж вечора Мерi одержала коротенького листа:\n"Дорога Мерi, термiновi справи затримують мене. Побачимось через три тижнi.\nПекуча сльоза покотилася по щоцi Мерi. Пiдходив страшний час розлуки...\nМинали днi за днями, краячи душу Мерi. Пiд серцем ворушилася дитина Святослава. Мерi чомусь була впевнена, що народиться син, i вiд цього її думи були ще трагiчнiшi. Що робити? Що придумати? Бiдна її голова! Значить, чари жiночi безсилi втримати на Землi неспокiйне серце, значить, є щось в чорнiй небеснiй безоднi, що таке близьке його буйнiй душi. Що ж це?\nВiдповiдi не було. Тiльки сум та сльози су шили прекрасне її лице...\nТретього липня до неї заїхав Копилов. Вона його впiзнала i дуже зрадiла.\n- Де ж професор? - пiсля привiтання запитав академiк.\n- Його нема! - сумно вiдповiла Мерi. - Пiсля вашого вiзиту Роген не вiдпустив його...\n- Ах так, розумiю!.. - сказав Копилов. - Яке неподобство... Значить, все вирiшено. Вже нiчого не зробиш!..\nМерi схилила голову. Вона давно знала це.\n- Не журiться! - м'яко сказав Копилов. - Бережiть сина!..\n- Для кого? - прошепотiла Мерi.\n- Вiрте в його повернення... Вона похитала головою\n- Нi! Моє серце говорить - нi!..\n- Коли вам потрiбнi будуть друзi, - нарештi, сказав вiн, - я буду ждати вас. Вас i сина... Ми - друзi Барвицького i з радiстю допоможемо його дружинi..\nПотиснувши руку розчуленiй Мерi, Копилов вийшов.\n...Минуло три тижнi. 17 липня 19... року гелiкоптер доставив Мерi в пустелю Нью-Мексiко. Ревучи моторами, вiн плавно опустився на бетонований майдан посеред величезної територiї будiвництва. Вiдкрилися дверi, засяяли прожектори, в їх свiтлi Мерi побачила обличчя Святослава\nЩось перехопило їй горло. Мерi тiльки тепер зрозумiла, який вiн дорогий для неї... Вона збiгла вниз по схiдцях. Теплий вiтер з пустелi розвiвав буйну розкошлану шевелюру Святослава, очi горiли дивним неземним блиском.\nМерi припала до чоловiкових грудей, ледве стримуючи сльози. Потiм пiдняла лице догори. Святослав поцiлував її в очi, але його погляд був не тут. Здавалося, що вiн уже став жильцем iншого свiту... Мерi вiдступила на крок.\n- Прощай, коханий мiй! Назавжди прощай!.. Зачекай, не перебивай! Не треба втiшати. Я давно переплакала своє горе... Скоро народиться твiй син... Я зроблю так, щоб вiн був такий, як ти! Я хочу, щоб вiн теж прагнув завоювати Всесвiт, а не дивився в землю...\n- Мерi, - простягнув до неї руки Святослав.\n- Мовчи! Я знаю, що я безсила проти твоєї безумної мрiї! Хай i син твiй буде таким же безстрашним, та не для себе хай вiн полетить в небо, не для химерних задумiв, а для того, щоб вiдкрити людям великий i розумний смисл iснування!..\nСвятослав обхопив Мерi трепетними руками, притиснув до серця.\n- Прости мене, люба моя! Бережи сина! Роби так, як сказала... А я не можу iнакше!.. Це - сильнiше вiд мене!..\n- Мiстер Барвицький! Пора!..\nОстаннi обiйми. Мерi вибiгла по схiдцях на гелiкоптер, заслiпленими вiд слiз очима дивилася на Святослава, на його зблiдле обличчя. Дверi закрились. Заревли мотори. Гелiкоптер пiднявся в чорне небо.\nМерi забилася в риданнях, впавши на м яке крiсло...\n...Барвицький i Роген залишилися вдвох. Всi робiтники i службовцi, що були зайнятi на будiвництвi космольота, виїхали кiлька днiв тому. Основний цех i допомiжнi будiвлi були демонтованi...\nДо вильоту залишилося небагато. Барвицький вирiшив летiти опiвночi. Два космонавти пiдiйшли до корабля, який велетенським громаддям здiймався в нiчне небо. Обидва були одягненi в м якi спортивнi костюми. Барвицький поглянув навколо, на пiски, що простягнулися за межами будiвництва, прислухався до тишi, що панувала кругом, i засмiявся:\n- Нiколи не думав, що так буде починатись полiт в iншi зорянi свiти... Нiби й справдi людство - це уява нашого Розуму, як говорять iдеалiсти! Нi душi! Пустеля i ми! А хто такi ми! Як ви гадаєте, Роген?\n- Досить сентиментiв, Барвицький! - вiд повiв Роген. - Чи вирiшили ви, куди летiти? Я не бажаю бiльше ждати...\n- А це не має значення - особливо для вас! Давайте хоча б на Сiрiус це не дуже далеко...\n- Ну що ж - уже без 10 хвилин дванадцять Ходiмо...\nПо спiральних схiдцях, що вилися навколо гiгантського тiла корабля, вони пiднялися до половини апарата, де мiстився люк. Зайшли. Барвицький на хвилю затримався бiля люка, поглянув на обрiй. Там горiли вогники далекого мiста, там мiльйони людей жили заклопотаним повсякденним життям, не знаючи того, що через кiлька хвилин у глибини свiтового простору помчиться космольот, керований i посланий генiєм Людини, яка захотiла розiрвати кайдани Часу i Простору...\nВiтер востаннє розвiяв волосся на головi Святослава. Востаннє вiн повними грудьми вдихнув повiтря Землi.\nДверi автоматично закрилися. Барвицький пройшов двi перехiднi камери, якi теж герметично закрилися за ним, i ввiйшов у рубку, де був пульт керування. Роген лiг на м'який диван, прив'язався до нього. Святослав сiв у глибоке крiсло перед пультом. Подивився на годинник.\n- Дванадцять! Включаю...\nАпарат легко здригнувся. Не було чути жодного шуму. В перископах хитнулося зоряне небо, попливло. Перевантаження зовсiм не вiдчувалось.\n- Барвицький! - вигукнув Роген. - Невже ми так повiльно летимо?\n- Так! Швидкiсть я буду розвивати в розрiджених шарах атмосфери.\nВнизу навкруги запалало безлiч огнiв, нiби хто розкидав дрiбний бiсер. Це були великi мiста Нового свiту. Ось все слабiше i слабiше видно їх свiтло. А з боку Атлантики вже наступав новий день - 18 липня 19... року. У вiкна космольота вдарило сонячне промiння. Земля перетворювалася у велетенську кулю, огорнену блiдозеленим туманом. Виходили за межi атмосфери...\n- Увага! - сказав Барвицький. - Включаю велику швидкiсть, щоб перебороти тяжiння Землi i Сонця. Почнеться дiя перевантаження.\nВiн поклав руку на важелi. Кулi-розрядники в каналi безперервно випромiнювали страшної потужностi iмпульси сконденсованої енергiї. Космольот з кожною секундою набирав швидкiсть.\nРоген витрiщив очi, хотiв щось сказати, але йому перехопило дихання, заволокло туманом очi. Барвицького теж втиснуло страшною силою в подушки крiсла, зважнiли руки, стало неможливо навiть натиснути будь-який важiль, але тут почав дiяти автопiлот, який сам регулював прискорення космольота.\nЗбоку почувся стогiн. Барвицький поглянув Роген знепритомнiв, його очi стали скляними.\n- Бiзнесмен, - презирливо скривився Святослав. Подивився на прибори. Швидкiсть була. 20 кiлометрiв на секунду. Вона безперервно наростала. Тяжiння Сонця вже не впливало на апарат. Перевантаження зменшилося. Трохи кололо у висках, але вiдчуття було нормальним. Святослав поглянув у заднiй перископ - Земля, подiбна кольором i величиною до зеленої вишнi, танула в свiтлофiолетовiй безоднi Всесвiту.\n- Прощай, моя колиско! - прошепотiв Святослав... Потiм вiн пiймав у спецiальний прилад Сiрiус i почав повертати апарат, щоб зiрка стала по курсу корабля. Через кiлька хвилин голубий вогник приємно засяяв прямо в передньому перископi... З кожною секундою набираючи швидкiсть, космiчний корабель покидав рiдну систему...\nСВЯТОСЛАВ ЗАЛИШАЄТЬСЯ ОДИН\n...Роген зiтхнув, розплющив очi, звiвся на ноги. В головi стояв безперервний дзенькiт. Оббита шкiрами рубка. За пультом управлiння Барвицький. Вiн щось уважно вираховує...\nВ перископах - фiолетове небо - бездонна глибiнь свiтового простору i мереживо знайомих сузiр'їв. В одному з перископiв невеличка кулька Сонця, яке стає все меншим, все слабiше освiтлює космольот...\nРоген вiдстебнувся вiд дивана, встав. Похитуючись, пiдiйшов до Барвицького.\n- Де ми? - запитав вiн. Барвицький здригнув, оглянувся.\n- А, це ви? Перелiтаємо орбiту Юпiтера. Швидкiсть 1000 кiлометрiв на секунду. Через десять годин ми вийдемо за межi сонячної системи...\nРоген наблизився до перископа, довго дивився в безкiнечну космiчну далину. Пустота. Тиша. Страх - їдкий, невiдступний страх почав м'якими лапами закрадатися в серце мiльярдеру.\nВ свiдомостi лише тепер з явилося розумiння всiєї авантюрностi його задуму. Роген згадав свiй кабiнет на Землi, свої комфортабельнi гелiкоптери, свої величезнi заводи i безлiч пiдвладних йому людей, якi готовi виконувати кожне його слово... Непереможне бажання повернутися назад iз страшної пустелi, де нема нiчого, крiм далеких зiрок i фiолетової порожнечi, заволодiло його душею. I чим бiльше думав про це, тим сильнiше в його грудях народжувався нездоланний страх. Роген пiдскочив до Барвицького.\n- Мiстер Барвицький! - задихаючись, сказав вiн.\n- Що таке? Що з вами? - здивовано подивився на нього Святослав.\n- Я вирiшив повернутись назад! - випалив Роген.\n- Ви вирiшили повернутися?! Ви збожеволiли!..\n- Не сперечайтесь зi мною! Я тiльки тепер побачив, на яку авантюру ви мене пiдбили!\n- Так! Ви скрiзь пропагували свої безбожнi мислi...\n- Безумний! - крикнув Барвицький. - Чи не ви запропонували свої послуги менi? Чи не вас повела в Космос стрална жадоба здобути панування над свiтом з допомогою машини часу?..\n- Досить! - перебив Роген. - Як би там не було,- я не бажаю бiльше продовжувати цей дикий експеримент!.. Повертайте назад!..\n- Я не поверну! Я не вiдмовлюсь так, як ви, вiд своєї мрiї, коли вже почав досягати її. Тим бiльше, що поворот в сонячнiй системi небезпечний на таких швидкостях! Це ж вам не таксi!\nРоген благаюче притулив руки до грудей:\n- Барвицький! Прошу вас! Повернiмося! Я вiддам вам апарат! Користуйтесь ним! Летiть хоч чортовi в зуби!.. Я не хочу ваших столiть, я хочу спокiйно прожити своїх 30 рокiв!.. Прошу вас! Прошу! Повернiмося!..\nСвятослав заперечливо похитав головою:\n- Нi! Я не повернуся нiзащо! Ви не розумiєте, що ви говорите! Я нiколи не вiдмовлюся вiд можливостi досягти своєї мети тепер!..\nРоген, мов зацькований звiр, забiгав по рубцi. Очi його хижо заблищали:\n- Ах так! Ти не хочеш! Ти забув, хто я i хто ти! Я ж покажу тобi!\nI вiн кинувся в божевiльному вiдчаї з пiднятими кулаками на Барвицького. Зав'язалася боротьба. Святослав схопив за руки розлютованого магната:\n- Заспокойтеся! Ви збожеволiли! Заспокойтеся, або я вб'ю вас!\nРоген вирвав руку, вихопив важкий портсигар i з силою вдарив по головi Барвицького. Бризнула кров. Святослав застогнав. Потемнiло в очах. Але в наступну мить вiн вихопив атомний розрядник i натиснув кнопку. Снiп ядерного спалаху пронизав Рогена, i вiн, безглуздо витрiщивши очi, мiшком посунувся донизу.\nСвятослав, важко дихаючи, витер пiт, зiгнувся над ним.\n- Мертвий... Вперше я вбив людину!.. Боже! А втiм - чи ж людина це?\nВiн довго не мiг отямитися. Як би там не було, а все ж таки Роген був єдиним супутником... А тепер - повна самотнiсть, темна пустеля, позолочена мiльярдами зiрок...\nБарвицький хутко з допомогою спецiальних промiжних камер викинув труп Рогена у свi товий простiр.\nТепер одна-єдина людина летiла в космольотi. Позаду залишилася рiдна Земля, де викохувалися його мрiї, а попереду - тремтiла блакитна зiрка, манили рiзнокольоровими вогнями далекi таємничi свiти.\nМЕРI ЇДЕ НА СХIД\nМинуло вiсiм рокiв. Людство впевнено завойовувало сонячну систему Полiт на ближчi планети уже вважався чимось звичайним Не менше десяти кратерiв на Мiсяцi були переморенi на велетенськi колонiї, транспортнi ракети переправляли на Землю добутi з надр супутника метали i мiнерали-золото, уран, трансурановi елементи та безлiч чудесних самоцвiтiв\nКiлька наукових експедицiй впевнено вивчали Марс. Вони створили опорнi пункти в глибоких долинах, де повiтря було густiше i де зберiгалась вода в болотах, а звiдти виходили у мандрiвку по червоних пустелях, покритих в окремих мiсцях коричньовими або блакитними чагарниками...\nРегулярно вiдвiдували вченi закутану важкими хмарами Венеру i, ризикуючи життям, робили подорожi помiж безлiччю дiючих вулканiв, збираючи для науки дорогоцiннi колекцiї чудернацьких казкових рослин червоного кольору i не менше дивовижних примiтивних тварин...\nА в останнi роки смiливцi побували на поверхнi супутникiв зовнiшнiх велетенських планет i здiйснили подорож на останню планету системи - Плутон. Далi тягнулися у безкiнечнiсть страшнi пустелi Космосу, а за ними - новi свiти...\nI, не встигнувши вивчити свою систему, невгамовний людський Розум вже рвався в неосяжний Всесвiт. Ранiше думали, що подорожi до iнших свiтiв - це справа далеких вiкiв у майбутньому. Але в дiйсностi стало iнакше.\nРяд країн готувалося до здiйснення заповiтної мрiї... Тисячi юнакiв i дiвчат мали одне бажання - вiддати своє життя для досягнення такої грандiозної мети - завоювання Простору.\n...Про Барвицького не було чути нiчого. Вiдомий мiльярдер Роген зник безслiдно, хоча його капiтал перемагав усiх конкурентiв у доларовiй зонi. Деякi газети хотiли були написати пре дивне будiвництво в пустелi Нью-Мексiко, зв'язане з iм'ям Рогена але якась рука з допомогою великої суми грошей примусила цi газети мовчати.\nМерi все ждала чуда. Вона народила сина. Вiн був дуже подiбний до Святослава. Кiлька рокiв Мерi крадькома плакала вночi, заколисуючи маленького Вiктора, вдивляючись й його худеньке, не по-дитячому серйозне обличчя. З тривогою прислухалася Мерi до кожного стуку дверей. Значить, ще десь в глибинi свiдомостi горiв чи тлiв вогник надiї...\nПройшло кiлька рокiв. Мерi розповiдала сину про батька, про далекi зорянi свiти, куди вiн полетiв шукати мрiю, i Вiктор, розкривши рота, слухав цiкавi розповiдi, а його замислений не по-дитячому погляд був заглиблений у вiкно, де мерехтiли на вечiрньому небi барвистi сузiр'я... На восьмому роцi вiн марив небом, i Мерi вже тривожилася. Вона боялася, щоб його духовний розвиток не пiшов по тому шляху, по якому йшов розвиток батька. I ось в цi тривожнi днi Мерi одержала листа вiд росiйського академiка Копилова. Вiн писав:\n"...гадайте мiй останнiй вiзит до вас i мої слова. Я знову повторюю їх вiд щирого серця: "Якщо вам потрiбнi друзi, ми ждемо вас i сина". Гадаю, що Ви не будете сумнiватися i вагатися.\nДалi була написана адреса.\nМерi схвильовано притиснула маленький листочок до грудей...\n...Через кiлька днiв у велетенському стратопланi вона й Вiктор летiли над Атлантичним океаном на Схiд. Тихо дзвенiли реактивнi мотори, заколисуючи, навiваючи сумнi думи...\nВiктор не мiг всидiти на мiсцi. Вiн невпинно смикав матiр за рукав:\n- Мамо, мамо! Поглянь - що це таке?..\nМерi з усмiшкою дивилася на рожеве лице сина, потiм на гряди бiлих хмар, що пливли десь далеко внизу, i вiдповiдала:\n- Це хмари, синку...\n- А чому хмари внизу? Вони ж завжди вгорi!..\n- Ми ж пiднялися вище хмар, синочку...\nВiктор дивився крiзь iлюмiнатор вгору, де на фiолетовому небi мерехтiли зiрки:\n- Мамо! А тато полетiв ще вище, нiж ми тепер?\n- Так, синочку, набагато вище... Бачиш - горять зiрочки... Он аж туди полетiв наш тато!..\nВiктор замовк, намагаючись дитячою свiдомiстю охопити всю грандiознiсть неймовiрних вiдстаней...\nВнизу промайнули обриси берегiв Європи. Незабаром стратоплан пiшов униз, пролiтаючи над територiєю України. Хмари блискавично бiлою пеленою промайнули мимо iлюмiнаторiв, i стратоплан пiшов на посадку...\nПраворуч синiло Каспiйське море. Заблищала стрiчка Волги. На лiвому березi в степу виростав, летiв назустрiч широкий бетонований майдан, а навколо нього велетенськi будiвлi заводiв...\nНа мить пасажири вiдчули невагомiсть, а потiм легенький удар, ще один... Стратоплан зупинився...\n...Мерi опинилася серед гомiнливої юрби людей, якi зустрiчали прибулих. Вона поставила чемодан на землю, пiдняла голову. З Каспiя повiвав легенький вологий вiтер. Мерi оглянулася навколо, радiсно засмiялася. До неї поспiшав Копилов - посивiлий, з синiми колами пiд очима, але все з тiєю ж мудрою i чомусь сумною посмiшкою. Вона не витримала i обняла його, не знаючи сама чому... А вiн, нiби це було цiлком природно, обережно, нiби дитину, погладив її по худенькiй спинi.\nЗ-за спини Мерi виглянуло обличчя Вiктора. Вiн смикнув матiр, з цiкавiстю запитав:\n- Хто це, мамо?..\nМерi витерла сльози, вiдповiла:\n- Це друг твого батька, синочку!..\n- I ваш! - додав Копилов.\nМерi з вдячнiстю потиснула йому руку.\nКопилов пiдхопив в одну руку чемодан, на другу посадив Вiктора i закрокував до велетенського будинку, що був зовсiм рядом.\n- Прямуйте за мною, - сказав вiн. - Там про все поговоримо...\nДругого дня, коли Мерi вiдпочила, Копилов повiв її в гiгантський цех будiвництва, який стометровим куполом пiдiймався над iншими будiвлями. Сiтка кранiв, дивних механiзмiв заповнювала цех. А посерединi стояли три сiмдесятиметровi сигароподiбнi апарати. Йшла безперервна робота, але шуму не було чути - тiльки м'яке дзижчання електроприладiв привертало до себе увагу.\n- Що це? - повернулася до Копилова здивована Мерi,\n- Ось якраз ради цього я й викликав вас, - тихо вiдповiв академiк. - Це будуються зорельоти за проектом вашого чоловiка. В поєднаннi з проектами наших учених його проект дав чудесну конструкцiю мiжзоряного корабля... Ми не поспiшаємо... Ми хочемо гарантувати повернення космонавтiв, тому будуємо кiлька зорельотiв. В них буде все найкраще, що може дати сучасна наука...\nМерi перервала його:\n- Як я мрiяла, мiстер Копилов, щоб мiй син пiшов шляхами батька... Нi! Нi! Ви не так мене розумiєте!.. Я хочу, щоб вiн не безтiлесну мрiю шукав там, не за Часом i Простором, а допомiг людям наблизити далекi свiти, зробити космiчну безодню не жахливою пустелею, а шляхом для єднання рiзних свiтiв...\n- Я теж думав над цим. Ми допоможемо вам в цьому. Ще не менше десяти рокiв ми будемо уважно готуватися до цього найвiдповiдальнiшого польоту, i син ваш, син Барвицького, має право першим полетiти, щоб вiдкрити путь у безсмертя... Так, так! У безсмертя! Не дивуйтесь! Ваш муж багато вiрних i потрiбних iдей дав свiту. За межi Часу i Простору ми, звичайно, не будемо рватися, але будемо прокладати шляхи для майбутнiх поколiнь, якi справдi стануть практично безсмертними... Так, так! Нашi нащадки стануть безсмертними!..\nКопилов замислився. Мерi дивилася на його освiтлене синiми вогниками лице, i вдячнiсть до цього безкорисного друга її чоловiка залила змучене серце...\n- Отже, що скажете ви?- повернувся до неї Копилов.\n- Я залишаюсь, - вiдповiла Мерi. - Син пiде тiльки по цьому шляху...\nШвидкiсть космольота досягла вже швидкостi променя. По розрахунках Святослава вона дорiвнювала 280 тисяч кiлометрiв на секунду. Все нiби пiдтверджувало теорiю Барвицького. Першi мiльярди кiлометрiв шляху вiн, згiдно даних атомного годинника, летiв без особливих пригод, не помiчаючи нiчого чудесного. Але, коли апарат почав досягати променевих швидкостей, все змiнилося. Як показали прилади, Сiрiус блискавично наближався, i космольот пролетiв бiльшу половину шляху за кiлька годин згiдно атомного годинника. Це давала себе знати вiдноснiсть Часу i Простору!.. Святослав торжествував:\n- Значить, Час i Простiр, справдi, фiкцiя людського почуття, сон матерiї, сповiльненої в своєму русi до мiнiмуму! Значить, можна перемогти одвiчну несправедливiсть долi i вийти в iнше Буття!..\nВага почала нiби зникати. У всьому тiлi вiдчувалася незвичайна легкiсть.\n- Може, це i є початок тiєї метаморфози, яка мусить вiдбутися при переходi за променеву швидкiсть! Чи не провести експеримент вiдразу?\nПотiм вирiшив - нi!\nКликала до себе далека блакитна зiрка, знову настирливо роїлися в головi химернi галюцинацiї, не давала спокою казкова мрiя.\n- Де ти, любов моя? Чи зустрiну я тебе на чужих планетах, чи ти в непотрiбному мареннi привидилась менi для муки?..\nЧас галюцинацiй минав. Святослав подивився на зоряне небо. Тепер зiрки змiнили свiй вигляд - вони були якiсь рiзнокольоровi, переливалися живими вогнями, наче вiзерунки в калейдоскопi. А зiрки, що залишилися позаду навпаки, ставали якiсь темновишневi, або зовсiм зникали з фiолетового неба...\nЦе проявлявся ефект Доплера, в зв'язку з страшною швидкiстю космольота...\nТа ось щось дивне почало вiдбуватися з очима Святослава. Обриси приладiв у рубцi i зiрок в iлюмiнаторi розпливалися, колихалися, нiби в туманi. Вiн протер очi, поглянув знову... Нi! Не допомагає!..\nСвятослав, похитуючись, встав з крiсла i повиснув у повiтрi.\n- Що таке? Прискорення бiльше немає?.. Невже межа, яку пророчить теорiя вiдносностi?.. Нi! Не може бути!..\nВiн дотягнувся до пульта, до краю включив потужнiсть розрядiв... I вiдразу його кинуло неймовiрною силою назад, у крiсло, притиснуло страшним тягарем. Зiрки в iлюмiнаторi закрутилися рiзнокольоровими колами, i Святослав поринув у якусь темну яму...\n...Коли Барвицький знову вiдкрив очi, то побачив чiткий вiзерунок сузiр'їв, а навколо стiни рубки i прилади, обриси яких тепер не розпливалися. Значить, все нормально?.. Приступ був, напевне, вiд переходу до незвичайних швидкостей!..\nСвятослав поглянув на прилади. Половину шляху було пройдено. Барвицький почав гальмувати апарат. Електромагнiтнi розряди в каналi космольота випромiнювалися в iнший бiк, затримуючи полiт...\nСiрiус у перископi змiнив свiй вигляд. Це вже була не одна блакитна зiрка, а двi - одна жовта, а друга - бiла, якi утворювали єдину систему.\nСвятослав уважно спостерiгав у телескоп нову систему. Нарештi, вiн пiймав у окуляр телескопа кiлька темних тiл - планет, що свiтилися вiдбитим свiтлом. Зовнiшнi планети були велетенськi, закутанi важкими непрозорими атмосферами. Очевидно, процес їх створення був такий же, як i в нашiй системi, бо i тут, як у сiм'ї Сонця, за планетами-гiгантами Святослав побачив двi невеликi планети. Вони оберталися навколо двох сонць по якихось дивних заплутаних орбiтах, бо на них дiяло тяжiння двох велетенських тiл свiтил системи.\nОдна з планет була затягнута хмарним зеленкуватим покровом. Вона, очевидно, подiбна до Землi. До неї i спрямував зорельот Святослав. Велике хвилювання охопило його душу. Вперше людина Землi досягає другої системи. Скоро, скоро вiн ступить на землю чужої планети. Швидкiсть зменшилася до звичайної космiчної - 18 кiлометрiв на секунду. Треба бути обачним - можна зустрiтися з метеорами. Та мiж тим вони не такi страшнi! Автомат-радiолокатор попереджає про зустрiчне небесне тiло автопiлота, i той звертає з шляху...\nПланета поволi росла в перископi. В розривах хмар виднiлися моря i океани, якi блищали iскорками пiд променями двох сонць. Апарат здригнувся попав в сферу тяжiння планети. Перископи запiтнiли.\nПочувся тихий свист. Апарат ввiйшов у атмосферу. Святослав до краю посилив потужнiсть розрядiв. Зашумiло в головi. Мимо блискавично пронеслися бiлi волокна хмар i зникли. В перископi з'явилася поверхня таємничої планети - темнi гори на горизонтi, затока недалекого моря, темнозеленi луки, прибережнi червонi пiски...\nАпарат зi свистом опустився над широкою лукою i важко сiв на березi рiчки, погрузнувши в густу блакитнувату траву...\nЕлектронний вичислювач дав аналiз повiтря планети. Воно було таке ж, як на Землi - тiльки трохи бiльше вуглекислоти. Можна було виходити з апарата.\nБарвицький задумався. Що вiн зустрiне тут? Чого власне вiн опустився на невiдому планету?\nМрiя, божевiльна гарячкова мрiя кликала його сюди! А де ж гарантiя того, що саме тут вона - його мрiя, що приходила до нього в галюцинацiї... В цьому поривi нема вже нi наукового розрахунку, нi логiки! Є тiльки фантастичнi химери!..\nВiдкрилися люки. Хвиля свiжого повiтря з ароматом дивних квiтiв i трав вдарила в отвiр. Барвицький вийшов i ступив на перший схiдець спiралi. Оглянувся навколо.\nАпарат лежав на луцi, бiля широкої рiки. На другому боцi тягнулися лiси. Виднiлося пасмо гiр. Небо було, як i на землi - синiм - тiльки темнiшого кольору. Маленьке бiле сонце золотило на обрiї гряду хмарок. Жовтого сонця не було Ще видно. Дивнi птахи, подiбнi до летючих мишей, з волохатими крилами, пролiтали над апаратом.\nШвидко наставала нiч. Маленьке сонце нiби провалилося за обрiй, i на небi засяяв дивний вiзерунок зiрок...\n"Чи ж є тут люди?" подумав Барвицький i в той же момент здригнувся...\nЯкiсь дивнi звуки раптово рознеслися в повiтрi. Вони чулися з того боку, де темнiв лiсок, за пiвкiлометра вiд космольота. Здавалося, нiби хтось бив в барабан, чулися звуки, подiбнi до звукiв волинки i крикiв людської юрби.\nБарвицький пильно вдивлявся в пiтьму. Через кiлька хвилин з боку лiска запалахкотiли маленькi вогники. Здавалося, що йде якась манiфестацiя з смолоскипами...\nТак воно й було. Скоро Святослав розрiзнив бiля вогнiв обличчя, подiбнi до людських, почув звуки людської незрозумiлої мови...\nМожна було подумати, що все це твориться десь на Землi, якби на небi не сяяли незнайомi сузiр'я...\nОсь юрба з трiском i криками наблизилася до апарата, оточила його кiльцем. Що можна було ждати вiд тутешнiх господарiв? Святослав очiкував, що буде далi. Наперед вийшов один з юрби. Його обличчя було погано видно в свiтлi смолоскипiв. Голови у всiх були без уборiв, до плечей спадало довге бiляве волосся...\nГоловний щось прокричав високим протяжним голосом, довго тягнучи верхню ноту. Потiм, приклавши руки до грудей, упав на землю. За ним припали на колiна всi. Гвалт пiднявся навколо... Святослав здивовано дивився на це видовище. Це був, очевидно, якийсь ритуал поклонiння божеству. Безперечно, його прийняли за бога, що зiйшов з небес. Значить, цi люди в iнтелектуальному вiдношеннi ще мало розвинутi...\nЮрба то припадала до землi, то, пiднявшись, щось проголошувала дикими голосами, простягаючи руки до апарата. Напевне, вони прохали Святослава, вважаючи його божеством, зiйти до них... Святослав засмiявся i рушив униз по спiральних схiдцях.\n"Хай буде так!- подумав вiн.- Подивлюся на новий свiт... їх боятися нiчого. Безумовно, зброї в них нема, крiм якихось стрiл чи списiв. Проти атомного, розрядника вони будуть безсильнi. Крiм того, вони поклоняються менi, то навряд, чи посмiють зробити зле!.."\nЗ хвилюванням Барвицький ступив на траву чужої планети. Юрба ще дужче залементувала. Святослав привiтно усмiхнувся головному, тодi всi зiрвалися з землi i з радiсними криками пiдняли догори смолоскипи. Барвицький почав роздивлятися обличчя i одежу тутешнiх розумних iстот.\nЦе були справжнi люди. Напiвпрозорi лиця з рожевим вiдтiнком були зверненi до небесного жителя, збуджено горiли їхнi очi пiд густими бровами. Вони були одягненi в довгi, свiтлих кольорiв, накидки. Широка стрiчка перев'язувала в кожного з них бiле волосся. Мiж натовпом утворився прохiд, i головний показав Святославу вперед, до лiска, звiдки вони прийшли, шанобливо запрошуючи йти...\nСвятослав рушив уперед, а навколо нього бiснувалася велика юрба з високо пiднятими смолоскипами, заглядала йому в очi, танцювала дивний танок.\nIшли по вибитому шляху над рiчкою. В чужому небi, як i на Землi, сяяв туманний молочний шлях, але сузiр'я змiнили свiй вигляд. Зiрки були якiсь волохатi, великi i безперервно тремтiли, переливаючись живими вогниками. Напевне, атмосфера тут була густiшою вiд земної...\nЗ шумом i криком пройшли лiсок. Над Святославом нависали вiти дивних дерев, деякi ч них були подiбнi до соснових порiд, iншi до гiгантських папоротей. Вiдчувався дуже приємний задушливий квiтковий запах...\nЛiс закiнчився. Вони вийшли до затоки моря.-Над самим берегом на стрiмкiй скелi пiднiмався чудесної архiтектури будинок з колонами навкруг, а далi в примарному сяйвi зiрок виднiлися будинки невеликого мiста. У водах моря колихалися вiдбитки зiр...\nПроцесiя попрямувала до будинку. Багряне полум'я Смолоскипiв осяяло високi колони, широкi сходи i бiлу фiгуру, яка стояла вгорi, бiля входу в будинок...\nЗУСТРIЧ З МРIЄЮ\n...Святослав затремтiв. Юрба занiмiла. Всi, простягнувши руки, впали на колiна. Наступила повна тиша, тiльки потрiскували смолоскипи...\nЗахвилювалося серце, стисло груди. Що це? Сон чи мара? Фiгура, така як i в галюцинацiях!.. Невже його примарнi сни втiлюються тепер в життя!..\nСвятослава охопило передчуття чогось незвичайного, але давно вiдомого, баченого. Вiн тихо рушив по сходах до фiгури, яка стояла непорушно...\nОсь вони поряд. Ось пiд бiлим покривалом пiдiймаються руки. Накидка падає...\nСвятослав вiдхитнувся, зблiд.\nМоже, це справдi дiвчина його видiння? Жадiбно вбирав вiн в себе риси небесної жiнки...\nЗеленкуватi очi пiд довгими вiями, бiлi, мов льон, кучерi пишного волосся, блiдорожеве обличчя богинi... В поглядi Святослава зогорiлося невимовне хвилювання, зоряний шлях, пройдений ним, вiдбивався в його зiницях...\nА вона нерухомим поглядом втупилася в нього, i почуття великого зворушення пробiгали хвилями по її обличчю. Святослав вiдчув, що вона нiби чекала його. Може, й у її серцi росла химерна мрiя про любов до далекого i невiдомого друга?.. Хто знає? А вiн уже вiдчував всiм серцем, що це вона його любов!\nЗначить, чуло його серце, що десь за зоряною дорогою жде його кохана, що дивною волею долi його суджену занiс вихор Космосу на другий далекий свiт. Значить, недаром божевiлля, генiй i випадок привели його якраз сюди?!\nДiвчина iншого свiту - очевидно, жриця храму, бо недаром же перед нею стали на колiна всi - пiдняла руку i вказала на небо, щось запитуючи нiжним, ледве чутним голосом. Святослав зрозумiв запитання i ствердно кивнув головою.\nЙого темнi очi загорiлися великим почуттям любовi, це почуття передалося дiвчинi, i на її вiях затремтiла, мов чудесний дiамант, сльоза. Вона торкнулася блiдими пальцями до його лоба, як колись в галюцинацiї, i гарячий струм пробiг по тiлу Святослава.\nВiн схопив її за плечi, а дiвчина впала на колiна, охопивши руками ноги Святослава. Юрба, побачивши це, заскиглила радiсно i ще стараннiше припала до кам'яних плит площi перед храмом.\nДiвчина швидко зiрвалася на ноги i потягла Святослава за собою до входу в храм, вигукнувши щось до людей високим, дзвiнким голосом. Юрба залишалася непорушною. Дверi тихо вiдкрилися, i Святослав вслiд за жрицею вступив у велетенський зал. Вiн був неосвiтленим, купол примiщення губився в повнiй тьмi. Тiльки якесь зоряне коло, подiбне до казкового вiнця, сяяло блакитними i червоними вогниками. Що це було, Святослав не мiг спочатку розiбрати, а потiм, коли очi звикли до пiтьми, побачив, що вогники - це вiнець на головi грандiозної статуї сидячої жiнки, яка пiдiймалася до самої стелi храму. Бiля нiг статуї горiв свiтильник, кидаючи багрянi вiдблиски на кам'яну пiдлогу.\nДiвчина схопила Святослава за руку, затягнула в невелике примiщення, де панував повний морок, i стала на колiна, змусивши його зробити те саме.\nВiн не розумiв спочатку, що вона хотiла, лише чув, як з її вуст зривалися майже нечутнi слова...\nЩо вона говорила? Хто знає? Може, молилася своєму невiдомому божеству?\nСвятослав усмiхнувся. Скрiзь одне й те саме!.. Погодження своїх дiй з примарою, якої нема! Хiба є що-небудь вище або значимiше Розуму, святого i непереможного людського розуму? Аби тiльки правильним шляхом вiн пiшов!\nА вiн - Святослав - правильним шляхом iде? Де вiн тепер? Що з ним?\nФантастичнiсть становища, дiвчина-жриця, що поряд з ним бурмотiла свої молитви, переплутали всi думки Святослава...\nI здається йому, що вiн не в чужому свiтi, а десь на Землi i поряд з ним... хто ж це? Ах, Мерi! Мерi! Люба Мерi, яка так багато зробила для мене! Ти вiддала менi всю душу i серце! А я тобi? Тiльки муку i безкiнечну тугу!..\nЕ, нi! Не тiльки це! Ось бiля тебе я бачу дитину... Це ж син! Мiй син! З докором i любов'ю очi Мерi заглянули прямо в душу Святослава, син простягнув худенькi руки, кличе батька... i знову тьма... Даремно все!.. Вороття нема. Позад нього перед ним - зорянi пустелi, що перетинають йому шлях до вороття, а йому залишається тiльки безумна мрiя! Ось вона - дiвчина пiд бiлим покривалом!..\nА дiвчина встала, швидко вивела його знову надвiр, до юрби, яка до цього часу непорушно лежала на площi... її очi горiли натхненням. Вона вказала на Святослава, потiм на себе, потiм на небо, зробила рукою коло, мов об'єднуючи щось. Святослав зрозумiв, що тепер вони єдинi, i радiсно закивав головою. I ось у нього з'явилася божевiльна думка - з цiєю дiвчиною вилетiти в простiр i досягнути там надпроменевих швидкостей, щоб удвох з коханою вiдчути блаженство iншого Буття...\nДiвчина нiби зрозумiла його думки. Вона пiдiйшла до юрби, щось прокричала тонким мелодiйним голосам. I юрба зiрвалася на ноги, пiдхопила вмить її i Святослава i з протяжними веселими криками понесла назад, до апарата, через лiсок. Святослав спочатку не мiг зрозумiти, а потiм догадався, що дiвчина наказала юрбi однести їх туди, де опустився на їх планету бог. Жриця напiвзакритими очима усмiхалася в примарному свiтлi смолоскипiв.\nКоли пiдiйшли до космольота, на обрiї свiтало. Святослава i жрицю опустили додолу. Вiн пiдхопив її на руки i винiс по спiральних схiдцях до люка. З-за обрiю викотилося жовте сонце, i все навкруг спалахнуло живими фарбами. Заспiвали птахи, зашумiли лiси, розкрилися чарiвними килимами рiзноманiтнi квiти на луках i полях. Вслiд за жовтим свiтилом вийшло друге бiле, набагато менше, i свiт навколо став ще яскравiшим. При появi бiлого сонця юрба знову впала ниць i залементувала...\n- Прекрасний твiй свiт, дiвчино, - задумано сказав Святослав, - та я не хочу мiняти свою Землю на твою. Я понесу тебе в iнше Буття. Або загинемо разом, або вип'ємо келих щастя неземного i будемо щасливi навiки, затримавши блаженну мить...\nДiвчина уважно слухала, немов розумiла. Потiм засмiялася, мов дзвiночок, показала на небо, на апарат, поклала руки на груди Святослава. Вона хотiла летiти з ним.\nСправдi, для чого йому залишатися тут? В Космос! Туди, де батькiвщина безкiнечного щастя! Вiн перший з земних людей хоче помiрятися силою з безкiнечнiстю!\nI Святослав, схопивши знову на руки дiвчину, зайшов до космольота. Люк закрився. Юрба здивовано замовкла.\nI ось... велетенське металiчне тiло колихнулось, пiдскочило вгору i понеслось, набираючи швидкiсть, в синi небеса, а потiм зникло в сяйвi двох сонць...\n"Бог", що милостиво вiдвiдав їх край, повертався до свого небесного трону, взявши з собою молоду жрицю...\nВостаннє глянувши в iлюмiнатор, Святослав побачив, як юрба в релiгiйному екстазi впала ниць на м'яку блакитнувату траву.\n...Закiнчилась атмосфера планети. Зникло перевантаження. Апарат з божевiльною швидкiстю мчав у простори Всесвiту. Дiвчина-жриця, мов зачарована, слiдкувала за тим, що робив Святослав, потiм захоплено дивилася в перископи на засiяне зiрками небо. Коли вiн закiнчив корегування польоту i включив автопiлот, дiвчина тихо поклала руки на його плечi i уважно почала дивитися в очi Святославу. Два зеленi вогнi запалили в його душi дивне почуття - йому здалося, нiби все те, що з ним вiдбулося: зустрiч з Мерi i Рогеном, полiт, вбивство мiльярдера, зустрiч з красунею-жрицею, що тепер дивиться на нього - все те приснилося йому в довгому i незрозумiлому снi...\nТа нi! За стiнами апарата - фiолетова пустеля, чужi зорянi свiти. I вона поряд - жива, гаряча, дивна, кохана.\nСвятослав пiдiйшов до приборiв i рiшуче включив реостат. Потужнiсть iмпульсiв-розрядiв у каналi виросла вдвоє. За короткий час космольот набере надпроменевої швидкостi, i тодi... тодi вiн, нарештi, узнає, де ж iстина?\nПеред очима раптово виплив образ Копилова, продзвенiв його тихий дружнiй голос: "Тут, на Землi, буде вирiшуватись смисл iснування людей, а не в безоднi космiчного простору"... потiм випливло до болю рiдне лице Мерi з заплаканими щоками...\nСвятослав стрiпнув головою, нiби , проганяючи настирливi думки. Дарма! Вiн через кiлька годин буде знати, чи вiрно вiн зробив, виступивши проти цiлого свiту! Через кiлька годин! А за цi "години" на Землi пройдуть цiлi роки...\nВ тiлi виникло приємне почуття невагомостi i блаженства. Святослав i дiвчина-жриця сiли в крiсла i дивилися в очi одне одному. I здавалося, що читала дiвчина в очах Святослава повiсть про його життя, про мрiї - чудеснi мрiї, де вона з'являлася з далекого зоряного свiту, щоб тривожити серце, рвати душу, звати розум до шукання Iстини...\nСвятославу здавалося, що вони розумiють одне одного без слiв. Нiби рядом з ними присутнiй незримий перекладач, бо, незалежно вiд розуму, смисл поглядiв проникав глибоко в їх серця. Легко-легко ставало Святославу, тiло зробилося невагомим. Вiн поглянув на дiвчину. Вона колихалася, мов у туманi. Що таке? її обриси мiнялися, чудове обличчя стало зовсiм прозорим. Святослав провiв рукою по очах, зiрвався на ноги. Кинув погляд на прибори - швидкiсть досягала 680 тисяч кiлометрiв на секунду - майже в два рази бiльше проти швидкостi променя. Значить, наступає той час, коли вiдбуваються змiни в об'єктi, який летить. Це ж тепер вiн i вiдчуває їх! Але як же погано йому! Дiвчинi теж недобре - вона зблiдла зовсiм, закрила очi.\nСвятослав провiв рукою по гарячому чолi. Думки плуталися, розсiювалися. Що це? Чи не божеволiє вiн?\nПодивився в перископ. I здалося йому, що весь Всесвiт зменшується, наближається до нього, i ось вiн - в жменю можна вхопити... Чи, може, вiн в ньому? Десь в серединi? Нiчого не зрозумiєш!.. Думки - одна химернiша вiд другої метушилися в головi, i нiчого не можна було зрозумiти в цьому хаосi. Святослав напружив силу волi, обтер пiт з лиця... Потiм рiшуче виключив апарат прискорення i почав гальмувати корабель...\nЗдається, вiн все-таки неправий! Вiн просто не врахував. Що людина не витримає таких швидкостей! Ось - це вже ясно! Вiн втрачає можливiсть навiть контролювати свої дiї!.. Значить, для людини Землi немає дороги за межi Часу i Простору! А вiн просто йде на страшну катастрофу! Треба повертати до сонячної системи i зберегти цю прекрасну дiвчину - мрiю з чужого свiту!\nЗнайшовши Сонце в глибинi Всесвiту, Барвицький перевiв його, повертаючи космольот, в переднiй перископ. Потiм подивився на прилад, що визначав швидкiсть, вирахував... Кiнець! Вже нiчого не зробиш! Швидкiсть була такою грандiозною, що нi зупинити космольот, нi загальмувати неможливо...\nСонце рiзнокольоровими вогнями палахкотiло попереду. Все небо горiло незвичайними барвами...\nНi! Вiн не може притишити полiт космольота! Нi! О, проклята доля! Святослав безсило заскреготiв зубами i, все-таки, сподiваючись чуда, без кiнця гальмував полiт зорельота...\nДiвчина вiдкрила очi, подивилася в лице Святославу i зрозумiла по його вигляду, що доля винесла смертний вирок їм обом! Засяяли її зеленi променистi очi, i, як тодi - в галюцинацiї - вона поклала свої прозорi руки на його груди, а вiн схопив дороге лице i почав божевiльно цiлувати його... I, мов на екранi, в його свiдомостi виникла бачена десь картина.\nЧорна пустеля... Бiла фiгура. Ага!.. Це ж його видiння!.. Тi видiння, що повели його в небо! I тепер - смерть!\nСмерть? Нехай смерть! Але iншi нехай не повторюють такої страшної помилки! Хiба це помилка? Це - щастя! Вiн не жалкує!


У російській мові є слова, які практично вийшли з ужитку, і зустріти їх можна тільки в історичної чи художньої літератури. У цій статті ми розглянемо значення слова «діра» і підберемо до нього сучасні синоніми. Цікаво, чому вийшли з ужитку застарілі слова?\nДірка — це…\nЩоб уточнити значення застарілих слів, варто заглянути в тлумачний словник.\nДірка — це розірване або розрізане місце на тканини.\nНаприклад: Штани бідного хлопчини були суцільно в діру.\nСлово «діра» складається з семи літер і семи звуків, з яких три звуку голосні та чотири — приголосні. Кожен першокласник знає, що у слові стільки складів, скільки голосних. Отже, у слові, у досліджуваному нами у даній статті, три склади: про-ре-ха. У словах, що складаються більш ніж з одного складу, дуже важливо поставити наголос в потрібному місці. В іншому випадку порушиться ритм слова чи зміниться його сенс. У слові «діра» наголос падає на другий склад.\nДірка — це загальне неживе іменник жіночого роду першої відміни.\nНазивний відмінок Що? Дірка — це рвана дірка в тканини. Гудзики на піджаку Афанасія Голіцина були вирвані з коренем, на їх місці були страшні діри.\nРодовий відмінок Чого? Від діри на носку Петьки не залишилося і сліду. На цих штанах немає ніяких дірок!\nДавальний відмінок Чому? Дірі потрібна штопання. За прорехам можна прочитати минуле сироти.\nЗнахідний відмінок Що? Цю секунду заший цю діру, так соромно ходити. Через діри в капелюсі видно синє небо.\nОрудний відмінок Чому? Дірою називається діра на тканини, на даху чи в капелюсі. Дірами наготу не прикриєш!\nПрийменниковий падіж Про що? Що за лахміття: прогалина на дірі! В діру світилися білі ноги.\nПрогалина: синонім слова\nУ сучасній розмовній мові застарілі слова часто замінюють синонімами, тобто словами зі схожим значенням.\nДірка — це:\nСловосполучення з іменником «діра»\nЯкою може бути дірка?\nВеличезною, маленької, великий, рваною, єдиною, першої, сьомої, невеликий, зяючої, немаленькою, непристойною, свіжою, новою, що утворилася, потворною, непомітною, непримітної, нерівною, випадкової, недавній, старої, помітною, заштопанной, прихистком, поперечною, поздовжньою, виднеющейся, видатною, визирала, що відкриває, негарною.


Все для водопроводу купити в Києві | Устаткування для систем водопостачання | Santeho.com.ua\nВода - джерело життя на Землі. Без неї не може обійтися жодна жива істота, і навіть організм людини на 70 відсотків складається з води. Ось чому так важливо, щоб вода завжди була під рукою. У наш прогресивний час, водопостачання в будинку - привілей не тільки міських квартир, але і заміських будинків і дачних ділянок. І сьогодні будинок, в якому немає холодної і гарячої води, вважається житлом з обмеженими зручностями. Найчастіше водними резервуарами для забезпечення споживача водою, служать надземні джерела - річки, озера, водосховища. Однак останнім часом, у зв'язку з погіршилася екологічною обстановкою в світі, більшість людей вважає за краще довіряти лише підземних джерел.\nАвтономні системи водопостачання - це складний високотехнологічний процес доставки води з водного резервуару до споживача. Залежно від обсягу та способу використання водного ресурсу, водопостачання поділяють на промислове і комунальне. Для того щоб споживач регулярно отримував воду високої якості, в процесі водопостачання та водоочищення використовують спеціальне обладнання і системи споруд. Стандартна система водопостачання складається з окремих комплексів, що виконують ряд завдань, таких як забір води з джерела, її транспортування, обробка і очищення, зберігання і доставка споживачеві.\nВодопостачання будинку це складне питання, але в інтернет-магазині техніки для дому Керамін ми допоможемо підібрати вам мотопомпи та насосна техніка.\n💰 Які Все для водопроводу найдешевші?\n🍀 Які Все для водопроводу найпопулярніші у 2021 році?\n💎 Які Все для водопроводу актуальні в 2021 році?\n🔥 Яка ціна на Все для водопроводу в 2021 році?\nСередня вартість на товари з категорії Все для водопроводу: 6079грн. Діапазон цін від 660грн до 11499грн.\nЦіни на Все для водопроводу в Santeho 2021


10.08.2022 р. Робота | Книжки М.М.Амосова\nГоловна > Публікації > Книжки М.М.Амосова > Записки з майбутнього. Частина друга > 10.08.2022 р. Робота\nМи працюємо. У відпустку не йдемо, тому що не готові до доповіді. Група відмінна, одні ентузіасти. Представлено всі напрямки проблеми: психолог - Зяма, фізіолог - Катя Прус, гарна дівчина. Вважається аспірантом у Святослава Ігоровича. Трішки мужикувата (Зяма: "чоловіче начало"), але розумна і завзята. Її напарник - такий кремезний, лобатий бичок, інженер-електронник - Толя Ванін. Їх завдання - ввідні пристрої: як поєднати справжній мозок зі штучним. Павлик Биков - інженер і математик, спец по машинам. Він повинен створити новий мозок. Інтелектуал, схожий на Юру в молодості. На утриманні у тата-професора. Біохімік Степан Карлович Шмідт, з німців, єдиний "дорослий" – 36 років, мовчазний поет. Він тягне дві проблеми - близьку, разом з Зямою - хімічне управління психікою, і далеку, вже власними силами - біосинтез нової людини. Живе на допомозі і на утриманні дружини.\nЯ хочу увічнити ці імена заздалегідь, тому що всі вони - таланти, якщо не генії. Заздрю їм трошки - все попереду, а у мене трошки сьогодення - і все. А дочка ще маленька. Всі вони - продукт сучасної освіти: з дуже раннього віку машини-няньки, машини-вчителя, плюс хороші психологи, вихователі. Катя і Павлик - з експериментального дитячого будинку Інституту психології.\nОсь Машу б віддати туди... Але ми не зможемо розлучитися. Постараємося забезпечити вдома. Однак, таких дорогих машин, як там, додому не дають.\nРозпорядок роботи такий. Є завдання, є загальні відомості - сиди і думай, винаходь різні підходи і варіанти. Придумав - перевіряй у консультантів в бібліотеці. Не вийшло - знову. Тричі на тиждень - співбесіди всередині групи, суперечки, критика, крик.\nВсі матеріали оформляються через Аню.\nДоповідь потрібно представити до 1-го вересня, його рецензуватимуть вчені і машини на відділеннях, а 22-го - обговорення.\nНе може бути, щоб таку проблему не визнали.\nМи всі впевнені.


міжнародна та хімічна назви: fluoxetine;[(±)-М-метил-3-(пара-трифторметилфенокси)-3-фенілпропаноламін гідрохлорид];\nсклад: 1 таблетка містить флуоксетину гідрохлориду 0,02 г;допоміжні речовини: лактоза фармацевтична,цукор-рафінад, крохмаль кукурудзяний, желатин, магнію стеарат або кальціюстеарат, тальк, полівінілпіролідон, аеросил, магнію карбонат легкий, титанудвоокис, тропеолін О, олія вазелінова, віск бджолиний, цукор- пісок.\nФармакологічні властивості.Фармакодинаміка. Антидепресант, механізм дії якогообумовлений вибірковим пригніченням зворотного нейронального захвату серотонінув центральній нервовій системі. Є також слабким антагоністом мускаринових,гістамінових та a-адренорецепторів. На відміну від інших антидепресантів незнижує функціональну активність b-адренорецепторів, мало впливає нанейрональний захват норадреналіну та допаміну. Сприяє поліпшенню настрою,усуває відчуття страху і напруження, дисфорію. Має стимулюючий і аналізуючийефекти, не виявляє седативної і кардіотоксичної дії при прийманні у середніхтерапевтичних дозах. Стійкий лікувальний ефект розвивається через 1-2 тижніпостійного приймання препарату і триває не менше 1 тижня після його відміни.Фармакокінетика. Всмоктується із шлунково-кишковоготракту. Слабко метаболізується при “першому проходженні” через печінку. Прийманняїжі не впливає не ступінь всмоктування, хоча може уповільнити його швидкість.Максимальна концентрація у плазмі крові досягається через 6-8 год. Рівноважнаконцентрація у плазмі досягається тільки після безперервного приймання протягомкількох тижнів. Зв’язування з білками - 94,5%. Легко проникає черезгематоенцефалічний бар’єр. Метаболізується у печінці шляхом деметилювання зутворенням основного активного метаболіту норфлуоксетину. Період напіввиведенняфлуоксетину становить 2-3 дні, норфлуоксетину - 7-9 днів. Виводиться нирками80% і через кишечник - приблизно 15%.\nПоказання для застосування. Депресії різного генезу, у тому числірезистентні до лікування іншими антидепресантами, обсесивно-фобічні розлади,булімічний невроз, анорексія, алкоголізм.\nСпосіб застосування та дози. Призначають тільки дорослим незалежно відчасу приймання їжі. Початкова доза препарату - 20 мг 1 раз на добу у першійполовині дня. За необхідності через 3-4 тижні дозу збільшують до 40 - 60 мг надобу у 2 - 3 прийоми (ранком і ввечері). При булімічному неврозі добова доза -60 мг на 3 прийоми. Вища добова доза 80 мг. Курс лікування - 2 - 3 місяці.\nПобічна дія. Зниження апетиту, нудота, блювання, діарея. Головнийбіль, роздратованість, безсоння, посилення тривоги, запаморочення; фригідність,відчуття жару, сухість у роті, посилення потовиділення, підвищення температури.Рідко - гіпоглікемія, гінонатріємія, дисфонія, фарингіт, біль у суглобах ім’язах. Можливий розвиток імуноалергічних захворювань з пропасницею, гепатитом,лімфаденітом, шкірними реакціями, зміною крові і васкулітами.\nПротипоказання. Підвищена чутливість до препарату, вагітність,лактація, дитячий вік, одночасне застосування з інгібіторами моноаміноксидази,а також протягом 14 днів після припинення їх прийому, печінкова і ниркованедостатність, епілепсія, судомні стани в анамнезі, суїцидальна налаштованість,глаукома, атонія сечового міхура, доброякісна гіперплазія передміхуровоїзалози.\nПередозування. Симптоми: нудота, блювання, збудження, судоми, гіпоманія.Лікування. Промивання шлунка, застосуванняактивованого вугілля з сорбітолом, при судомах вводять діазепам.\nОсобливості застосування. Виражений психостимулюючий ефект, який інодівиявляється у перші дні приймання препарату, може призвести до зміниспіввідношення компонентів депресивної тріади, суб’єктивного погіршення станупацієнта, що небезпечно за наявності суїцидальних спроб в анамнезі хворого.Пацієнтам, потенційно схильним до суїцидальних дій, необхідно обмежуватикількість препарату.Засобом вибору для підтримання рівноваги міжактивністю спонукань і депресивним настроєм є одночасне призначеннятранквілізатора бензодіазепінового ряду. З особливою обережністю препаратпризначають пацієнтам із серцево-судинними захворюваннями і цукровим діабетом,що приймають гіпоглікемічні препарати. На початку лікування і при відмініпрепарату необхідна корекція дози гіпоглікемічних засобів. У хворих літньоговіку та у пацієнтів з порушеною функцією печінки і нирок рекомендуєтьсязастосування нижчих доз і подовження інтервалу між прийомами.Лікування інгібіторами моноаміноксидази можнарозпочати не раніше, ніж через 5 тижнів після припинення прийому Флуоксетину.Хоча препарат не потенціює дію алкоголю на психомоторні функції, пацієнтамварто утримуватися від вживання алкоголю. Флуоксетин не має седативної дії тане знижує інтелектуальних здібностей пацієнтів, однак у осіб, діяльність якихпов’язана з керуванням транспортними засобами або з виконанням роботи, щовимагає підвищеної уваги, його варто застосовувати з обережністю через можливезапаморочення, роздратованість.\nВзаємодія з іншими лікарськими засобами. При одночасному застосуванні з препаратами,що виявляють пригнічувальний вплив на центральну нервову систему, можливозначне його посилення та підвищення ймовірності розвитку судом. При одночасномузастосуванні з препаратами, що мають високий ступінь зв’язування з білками,особливо з антикоагулянтами або дигоксином, можливо підвищення в кровіконцентрації його вільних форм з підвищенням ризику розвитку відповіднихпобічних ефектів. Підсилює дію цукрознижуючих препаратів, підвищує в кровіконцентрацію циклічних антидепресантів, фенітоїну. При одночасному прийманні зінгібіторами моноаміноксидази, внаслідок підвищення вмісту серотоніну тапригнічення його зворотного захвату, виникає “серотоніновий синдром", приякому спостерігаються гіпертермія, м’язова ригідність, міоклонус, виявляєтьсянестабільність психічного та фізіологічного станів.\nУмови та термін зберігання. Зберігати в недоступному для дітей, захищеномувід світла місці, при температурі від 15 °С до 25 °С. Термін придатності - 3роки. а б в г д е ж з и й к л м н о п р с т у ф х ц ч ш ю я


"Доступне житло": держава заплатить 30-50% за квартиру\nНовини » «Доступне житло»: держава заплатить 30-50% за квартиру\nДо державної програми «Доступне житло» внесено ряд змін. Як розповів віце-прем’єр-міністр, міністр регіонального розвитку та ЖКГ України Геннадія Зубко, «розроблені Мінрегіоном зміни дадуть більше прозорості, відкритості й ефективності як при реалізації програм «Доступне житло» та «Молодіжне кредитування», так і використанні коштів державного й місцевих бюджетів», повідомляє пресс-служба уряду.\nОсновні зміни, внесені до програми «Доступне житло»:\nдержава забезпечує 30% компенсації придбання доступного житла від держави або місцевих бюджетів та 50% компенсації для внутрішньо переміщених осіб і учасників АТО;\nзапроваджується можливість для учасників програми придбати вже готове житло від забудовника;\nзнижується необхідний рівень середньомісячного доходу для сім’ї, яка потребує поліпшення житлових умов, з 5 до 3 розмірів середньомісячної заробітної плати у підрахунку на одну особу відповідно до регіону;\nвпроваджується прозоре інформування через сайт «Держмолодьжитла» про учасників програми та тих, хто отримує державну підтримку.\nВідповідно до нового порядку, встановлюється вартість 1 кв. м доступного житла, яка має не перевищувати граничну, накладається заборона на продаж отриманого житла за пільговими програмами протягом трьох років. А також запроваджено «неупереджений розподіл коштів між регіонами пропорційно кількості населення».\nНагадаємо, раніше «Фінгвін» писав, як, відмовившись від чашки кави та пива, можна назбирати на квартиру.\nTags: доступне житло, знижка, квартира, купити квартиру, сімейний бюджет


Дякую за цікаве питання. Швидше за все, ви читали нашу статтю про те, як відучити собаку гавкати тоді, коли вам це не потрібно (якщо немає, то вона). У ній ми розглядали варіанти дресирування без додаткової амуніції для собак.\nЯкщо власник витратив багато зусиль на припинення небажаної поведінки даремно, часто у нього опускаються руки і він готовий вдатися до “сертифікованим кінологів” і “патентованим пристроїв”. Іноді це нагадує прагнення схуднути за допомогою магічного амулета 🙂\nАле в деяких випадках це виправдано, і ваш – саме такий.\nСправа в тому, що німецьким вівчарок властива “брехливі” з приводу і без, у них це в крові. Те ж саме відноситься до дуже багатьох мисливським і навіть пастуших порід (наприклад, коллі). Ступінь вираженості залежить від конкретного випадку.\nБагато господарів не намагаються коригувати це, завдяки чому на дресирувальних майданчиках найчастіше чути голос саме німців. З теорією покінчили, звернемося до практики.\nНе буду довго розповідати історію еволюції нашийників Антигавкіт, і вони дійсно били несильним розрядом струму (і це в свідомості багатьох прирівняв їх мало не до шокер).\nЗараз це цілком елегантні пристрої з пластика вагою 85-120 грамів. Працюють від батарейки або акумулятора (краще батарейка, тому що її вистачить на довше, плюс найголовніше – вона витрачає енергію більш рівномірно, і одного разу налаштувавши силу впливу, вам не доведеться її міняти).\nСучасний ошийник впливає вібрацією на шию вашого вихованця і абсолютно безпечний. На фото – робочий елемент пристрою, всередині якого знаходиться джерело живлення і процесор.\nЯк вони працюють? Є два варіанта:\nАвтоматично і за допомогою дистанційного керування (в останньому випадку дресирувальник вибирає момент спрацьовування). Ця функція зустрічається в просунутих електрошокових нашийниках\nПісля спрацьовування “Антигавкіт” включає свій алгоритм впливу.\nСлабкий розряд струму (це може бути корисно для собак з порушеннями психіки, в інших випадках ми не рекомендуємо такий вид).\nЩо вибрати і як купити\nЦіна нашийника складається в першу чергу з якості виконання і різноманітності програм впливу. З досвіду можу сказати, що самого простого вібратора за 700-800 гривень (за новими цінами 2015 року) буде цілком достатньо. Головне – щоб він фізично був надійним і не розбився під час ігор і т.п.\nЄ більш дорогі прилади, зі складним алгоритмом роботи. Наприклад, можете надіти його на шию своєї собаки і спокійно піти з дому, не турбуючись про сусідів. При першій спробі гавкоту нашийник видасть звуковий (чи утразвуковой) сигнал, при повторному – включиться вібрація.\nЄ автоматично “самообучающиеся” прилади – вони збільшують ступінь вібрації, якщо тварина продовжує гавкати. Ціна в даному випадку може бути вище 8-9 тис. Руб. Можна заощадити, замовивши на Amazon.com, Ebay.com, або в китайському магазині.\nДуже вигідно влаштовувати “складчину” на подібні покупки. На все життя нашийник не знадобиться, тому буває зручно знайти однодумців (наприклад, соратників по прогулянці або дресирувальних майданчиках) і розділити витрати. Після чого застосовувати по черзі.\nЯк використовувати пристрій\nНайголовніше – спочатку собака повинна звикнути до нашийника Антигавкіт. Перестати звертати на нього увагу, щоб потрібне поведінка не закріпилося тільки з його наявністю на шиї.\nДля цього просто надіньте його на вихованця, не включаючи. Бажано, щоб пройшло тижні 2-3 до початку роботи.\nЗазвичай достатньо одноразового спрацьовування вібратора, щоб відучити гавкати собаку надовго. Проте, результат необхідно закріплювати, проносить нашийник як мінімум півроку!\nОптимальний варіант – щоб спочатку хтось досвідчений налаштував силу роботи (в разі автомата) або детально розповів і показав принципи\nНайкращий результат нашийник проти гавкоту дає на тих собак, які звикли голосно вести себе, залишаючись одні в будинку. Інтернет переповнений радісними відгуками власників, які домоглися результатів з першого дня.\nПрекрасно допомагає Антигавкіт і при сварку на дрессплощадках. При цьому не обов’язково, щоб всі навколо одночасно почали корекцію. Будь-яка собака володіє силами абстрагуватися від навколишніх подразників, просто в даному випадку помічником буде прилад, а не послідовна лінія поведінки господаря.\nЗ обережністю слід застосовувати метод з некерованими, істеричними тваринами – в цьому випадку необхідна попередня консультація професійного кінолога!\nНашийник & quot; Антигавкіт & quot ;: як застосовувати, відгуки Ссылка на основную публикацию\nКатаракта у собак: ознаки, причини і лікування\nКатаракта - поширена хвороба очей не тільки у людей, але і у собак. Найгірше, ...\nЧи можна собакам черешню\nЗазвичай собаки не особливо вибагливі в їжі, вихованці вибирають 5-6 ...


11 звичок, які корисно засвоїти, щоб продовжити життя вашій мамі • Моя Дитина\nПерегляди 10Опубліковано 18 Грудня, 2020\nГоворять, що інструкція до життя не потрібна, коли поруч є мама. Це найближча людина, яка завжди підтримає у важкій ситуації, прийме нас з будь-якими недоліками і огорне любов’ю і турботою. І так хочеться, щоб так було завжди.\nМи зібрали декілька простих способів потішити вашу маму і зробити все можливе, щоб подарувати їй довгі роки життя, повні здоров’я та радості.\nЗапровадьте традицію щотижневих сімейних обідів і не шкодуйте дорогого фарфору\nВ багатьох країнах існує традиція кожну неділю влаштовувати сімейні обіди. Діти приїжджають до батьків, обговорюють останні новини і діляться планами. Накривають святковий стіл, не шкодуючи найкрасивішого посуду, разом готують. Це зміцнює сімейні узи і робить людей більш відкритими по відношенню одне до одного.\nКоли мама відчуває, що ви тісно пов’язані, то не буде таїти від вас свої проблеми, намагаючись розібратися з ними самостійно.\nЗапишіть маму до стоматолога, щоб подарувати красиву і здорову посмішку\nТурбота про здоров’я розпочинається із зубів: це і красива посмішка, яка візуально робить вас молодшими, і можливість не обмежувати себе в харчуванні. Через проблеми із зубами літні люди часто переходять на напіврідку м’яку їжу, і першим збій дає імунітет. Зростає ризик зіткнутися з деменцією, серцево-судинними захворюваннями і діабетом.\nПослуги стоматолога недешеві, тому багато людей відмовляються від візиту до лікаря до останнього. Якщо у вас є можливість зробити такий подарунок мамі, не роздумуйте. На оплату такого лікування не соромно взяти у борг або оформити кредит.\nПодружіться з сусідами, щоб виручати одне одного\nДобре, коли сусіди дружать між собою. З ними легко зв’язатися, якщо мама не виходить на зв’язок, або їм можна залишити запасні ключі про всяк випадок.\nДля багатьох культур теплі стосунки з сусідами — це норма: можна позичити цукор, разом приготувати пиріг і попити чай без особливого приводу або сходити на прогулянку в парк. Як показують дослідження, люди, об’єднані в такі співтовариства, живуть довше, ніж одинаки.\nНе заважайте балувати онуків, але не перетворюйте маму на цілодобову няню\nСпілкування з дітьми подовжує життя: у бабусь, які сидять з онуками, ризик смерті на 37 % нижчий. Бабусі більше рухаються, частіше дуріють і радіють простим дрібницям у присутності онуків. Це знижує рівень стресу і тривожності, добре позначається на роботі всього організму.\nГоловне, щоб посиденьки не перетворювалися на постійну роботу, коли бабуся фактично увесь час проводить з дитиною. Краще, якщо онуки і бабуся матимуть можливість сумувати одне за одним, щоб більше цінувати час, проведений разом.\nНе нав’язуйте відпочинок наодинці. Подорожуйте разом\nМайже 60 % соло-туристів — це люди від 55 років і старші, більшість з них жінки. Але вперше складно відправитися в подорож без компанії близьких. Людина боїться загубитися в незнайомому місці заплутатися в документах і грошах.\nКраще розпочати з коротких спільних поїздок. Наприклад, проведіть вихідні удвох із мамою, відвідавши інше місто або країну. Вона почуватиме себе у безпеці поряд з вами і отримає приємні враження від подорожі. Можливо, такий вид відпочинку стане новою сімейною традицією.\nПривчіть до зайняття спортом після чаю зі смаколиками\nХороші новини: після 40 років солодке і борошняне може бути корисним, за умови що потім людина приділить час спорту. З віком організм втрачає здатність засвоювати глюкозу з їжі. На допомогу приходить фізична активність: під час заняття через навантаження на м’язи виділяється адреналін, який посилює захоплення і утилізацію глюкози тканинами.\nКраще за все, якщо це буде не піша прогулянка, а йога, танці або навіть катання на велосипедах.\nЗапросіть стиліста, який подарує впевненість в собі та допоможе розкрити красу мами\nУ суспільстві панує культ молодості, і після 50 років жінкам складно прийняти свою зовнішність, що міняється. З іншого боку, стильні та доглянуті люди завжди привабливі. Знайти свій образ легше, коли є погляд з боку.\nНавчіть маму підкреслювати свої переваги. Допомогти може запрошення стиліста, який підкаже, що одягати, як фарбуватися і доглядати за шкірою і волоссям. Для багатьох це ще й психологічна терапія, яка повертає до життя і допомагає подолати депресію, відчути турботу і догляд, а потім побачити себе оновленим і красивим в дзеркалі.\nЗапишіть у безкоштовні гуртки, де можна спробувати себе в чомусь новому і знайти нових друзів\nДля людей старших 60 років працює величезна кількість безкоштовних секцій і гуртків. Можна відвідувати басейн, навчитися малювати, танцювати, грати на музичному інструменті або освоїти театральну майстерність. Але найголовніше — знайти собі компанію однодумців і друзів.\nСамореалізація, творчість, почуття власної значущості та спілкування уповільнюють розвиток нейродегенеративних захворювань мозку, допомагають підтримувати тіло в тонусі й можуть стати джерелом додаткового заробітку.\nНе змушуйте себе чекати і не приходьте несподівано\nМама завжди рада вас бачити. Але про свій приїзд краще повідомляти хоча б за декілька годин. У кожного є особистий простір, і навіть до улюблених гостей іноді треба підготуватися. Якщо спізнюєтеся, то опишіть ситуацію, назвіть орієнтовний час, коли зможете бути на місці, й тримайте людину в курсі, якщо щось знову зміниться.\nМоже здатися, що мамі все одно, будете ви вчасно або запізнитеся на 10 хвилин, але з роками люди частіше тривожаться через дрібниці, і це може викликати розвиток проблем із серцем, гормональний збій і появу неврологічних порушень.\nНамалюйте схеми-інструкції до техніки і навчіть вести щоденник-планер, щоб нічого не забувати\nНашим батькам зручніше орієнтуватися по інструкціях і чек-листах на папері, коли мова заходить про техніку. Це може бути аркуш паперу зі списком пронумерованих каналів поряд з телевізором або схема запуску пральної машини. Правило торкається і складних процесів — наприклад як записатися до лікаря через інтернет або увімкнути відеоприставку.\nВся справа в механізмах пам’яті. Те, що в молодості легко запам’ятовувалося з першого разу, з віком треба зубрити. Виділіть один день і розробіть схеми, інструкції і чек-листи для побутової техніки, комп’ютера, телевізора, гаджетів або окремих складних процесів. Це позбавить людину від зайвих тривог.\nЛюбіть в усіх проявах\nТерплячість — це те, чим треба керуватися, коли справа доходить до конфліктів. Різні покоління живуть в різному темпі життя, з іншими цінностями і пріоритетами. Для вас може бути важливим термінова нарада на роботі, яка допоможе просунутися вгору по кар’єрних сходах, а для вашої мами — ваша допомога при виборі нового холодильника саме цього дня.\nМи не завжди можемо зрозуміти близьку людину. Але якщо ви любите одне одного, то не ображаєтеся і робите щось просто тому, що для когось це може бути дійсно важливим. Або спокійно разом шукаєте компроміс з поваги до миру в сім’ї.\nА яка порада з вашої особистої колекції допомогла зробити життя мами комфортнішим?


Федерація футболу Верхньодніпровського району » Коротко о главном\nДата: Март 18th, 2020 Автор: admin\nФедерація футболу Верхньодніпровського району висловлює подяку всім командам,які приймали участь в першості району з футзалу,окрема вдячність суддям,за їх витримку і професіоналізм.\nДякуємо адміністрації ДЮСШ за надані чудові умови для проведення турніру.\nВелика подяка спонсорам,які підтримували команди,не залишились осторонь і допомогали в організації та проведенні першості!\nДякуємо відданим вболівальникам,які разом з командами співпереживали та ділили радість перемог і гіркоту невдач.\nВсім дякуємо;перемог,життєвих успіхів і до зустрічі на наступних футбольних змаганнях!\nПершість району.Суперліга.Бомбардирський рейтинг.\nКому і скільки забивали наші кращі бомбардири.\nПлахотник Євген (Дніпровське):\nДинамо — 7 голів\nКринички — 4\nДніпро — 3\nДрай Олександр (Газовик):\nДніпровське — 7\nДніпро — 6\nКращі бомбардири команд,не враховуючи Плахотника та Драя.\nГазовик — Чумак Віталій — 13 голів\nДніпро — Дурнов Ілля — 18\nДинамо — Бацко Олександр — 9\nДніпровське — Грабовецький Валентин — 14\nЛокомотив — Кузь Віталій,Мирошніченко Олександр по 7\nТитан — Камалов Бегляр — 6\nКринички — Таран Максим — 4\nКількість голеодорів в командах:\nГазовик — 7\nДніпровське — 10\nЛокомотив — 8\nКринички — 8\nДата: Март 12th, 2020 Автор: admin\nНа виконання постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», правління федерації футболу Верхньодніпровського району вирішило:\n— провести фінал кубку першої ліги та матчі останнього туру першості району в суперлізі згідно зазначеного розкладу без глядачів.\nКубок першої ліги.Фінал.\n10-00.ГРУПА ЗДОРОВ`Я(В.Дніпровськ) — NAVI(Божедарівка)\n11-00.ДНІПРОВСЬКЕ — ДИНАМО(В.Дніпровськ)\n12-00.ДНІПРО(П.Травня/Пушкарівка) — ГАЗОВИК(В.Дніпровськ)\nАФІША — АНОНС.\nФутзал у Верхньодніпровську.Зал ДЮСШ.Вирішальні матчі.\n12-50.Нагородження учасників змагань.\nЗапрошуємо вболівальників підтримати команди і отримати насолоду від запеклих футзальних баталій!\nВідкрита першість району.Суперліга.Результати 13 туру.\nДата: Март 1st, 2020 Автор: admin\nДніпровське — Дніпро 3:3\nГазовик — Титан 4:2\nЛокомотив — Динамо 2:4