Україна залежить від грошей МВФ, а тому виконує всі умови фонду - 112 Україна\nКабмін Володимира Гройсмана вперто не хоче бачити у нас економічної і, зокрема, інституційної кризи. Справа в тому, що в Україні немає інституту, який би здійснював моніторинг ризиків і ринків, а також інституту, який би здійснював оцінку майбутніх кризових явищ у світлі прибутного державного боргу.\nТому й далі ситуація буде стрімко погіршуватися. Навіть якщо Кабмін і НБУ створять більш ефективну і централізовану систему регулювання фінансового сектора і посилять контроль над бюджетною політикою, це все одно не допоможе владі в цьому бюджетному й економічному циклі. До того ж за два наступних роки Україна має сумарно виплатити понад 10 млрд дол. тільки зовнішніх боргів в умовах зростання процентних ставок на зовнішніх ринках боргового капіталу. До речі, наш Мінфін услід за підвищенням Нацбанком облікової ставки з 17,5% до 18% річних також підвищив ставку розміщення гривневих ОВДП з 18% до 18,5%. Але це нині не допоможе запобігти несприятливому етапу.\nБа більше, Гройсман сам провокує новий виток інфляції, обвал виробної економіки і подальше зростання національного боргу. Чому? Від жовтня ми будемо витрачати набагато більше, ніж заробляти. Адже, як заявив 12 вересня міністр енергетики і вугільної промисловості України Ігор Насалик, найближчим часом Кабмін підвищить ціну на газ для населення. Це є однією з умов Міжнародного валютного фонду для надання чергового траншу кредиту в розмірі 1,9 млрд дол. Виходить, тепер українцям залишається пов'язувати всі свої надії лише зі збільшенням фінансової допомоги від МВФ. Ну а якщо фонд не збільшить програму фінансової допомоги, на нас чекає крах.\nТак, зі злиденної країни брати вже фактично нічого, а фонд – це типовий кредитор, для якого головне, щоб позичальник з ним вчасно розраховувався. Але, на жаль, наш уряд не знає, де брати гроші на обслуговування раніше взятих кредитів. І тепер усі ми повною мірою пожинаємо плоди слабкості й некомпетентності Кабміну як макроекономічного та фінансового координатора. Підвищення вже з 1 жовтня ціни на газ для населення і промисловості в розмірі 23,5% - це лише перший жорсткий крок, за яким буде багато інших.\nПредставники місії МВФ, які нині в Києві, звісно, бачать, що в нас немає позитивних результатів, а так звані економічні реформи – це лише яскраві театральні реформи, результат яких є непомітним. Відповідно, явне розходження між правдою, що доходить до експертів, і поширюваною владою офіційною інформацією призводить до роздвоєння думок. Словом, не треба обманювати себе, очікуючи, що держапарат буде знищувати самих себе й основу свого власного благополуччя. Ніякі реформи, які мають знищити економічні відносини, що годують великих чиновників, у нас принципово є неможливими.\nСудіть самі. Навіть підтримку такої високої, 18%-ї облікової ставки НБУ, – це знищення будь-якої приватної ініціативи, будь-якої конкуренції. Влада має нарешті зрозуміти, що неуспіх українського малого та середнього бізнесу – це неуспіх економічної і грошово-кредитної політики держави. Вибачте, але тепер заходять в український виробничий бізнес тільки ті, у кого зовсім залізні "яйця". Наприклад, практично в усіх країнах світу підключення до електромереж здійснюється безкоштовно, позаяк у них енергокомпанії заробляють на тарифі, а у нас крім дуже високих тарифів і мінливих правил приєднання до електромереж треба ще й викласти величезну суму за підключення.\nЦей та багато інших фактів свідчать про те, чому такі дорогі кредитні гроші не йдуть в умовах нашого монопольного фінансового капіталізму в реальний сектор економіки. І ця ситуація вже перезріла - все в малому і середньому бізнесі погіршується. А чи можна зберегти без кредитних механізмів достатній рівень споживання і виробничий потенціал? Зрозуміло, що не можна. Ось тому ще раз підкреслю: час керманичам зрозуміти, що банківський бізнес є настільки хорошим, наскільки хорошою є економіка країни, відповідно основним драйвером відновлення української банківської системи може стати тільки реальний сектор економіки.\nА те, що нині відбувається, називається свідомим розвалом економіки, позаяк не можна довіряти вихід із кризи тим людям, які в неї завели. Тому Україна сьогодні – це найдешевший європейський ринок. Навіть країни Африки і Латинської Америки з величезною кількістю структурних проблем торгуються з більш високими мультиплікаторами. І, відверто кажучи, ми вже давно, ще від середини 90-х, торгувалися з дисконтом, винятком був хіба що невеликий період у жирні нульові роки. Чому так, у чому причини і чи знають про них власті, запускаючи, приміром, масштабну приватизацію 2018-2020?\nЯ б виділив три основні причини, чому в нас так мало прямих інвестицій. По-перше, це занадто низька якість корпоративного управління. По-друге, недосконалість законодавства та судової системи. По-третє, відсутність внутрішніх інвесторів на українському ринку спільного інвестування. А що відбувалося в інших країнах, наприклад, у Польщі (мені довелося закінчити спеціалізовані курси на Варшавській фондовій біржі), якщо від них на якомусь етапі відверталися міжнародні інвестори?\nОсь у такі моменти у гру вступали польські недержавні пенсійні фонди та інститути спільного інвестування. А в Україні немає належного обсягу національних довгих грошей і спеціалізованих інститутів. Та на відміну від Польщі, яка досягла великих успіхів у створенні власного ринку капіталу, наші нардепи вже кілька років поспіль не можуть навіть у першому читанні ухвалити законопроект № 7055 "Про ринки капіталу і регульовані ринки". Тому Україна досі – це не цивілізований європейський ринок, а похідна від цін на сировину, яка перебуває в руках невеликої групи власників відомих місцевих фінансово-промислових груп.\nСправді, давно час рухати Україну шляхом спокійного лібералізму. Не йти на необдумані авантюри, які є дратівливими для сильно збіднілих верств давно не монолітного суспільства. Нарешті, чітко усвідомити один з основних уроків сучасного українського реформаторства: немає нічого гіршого, ніж відкладені реформи. Тому в Україні треба проводити економічні реформи дуже швидко, інакше вони не виходять або занадто загальмовуються. У разі успіху можна за два роки провести економічні реформи і від бідноти і війни прийти до товарного достатку і твердої гривні. Наш вихід із цієї великої кризи не на шляхах війни і кривавої лазні, а на шляхах реформації, модернізації, парламентаризації, розширення політичного та економічного простору, допуску розумних людей, а не "смотрящих", до управління державою.\n#МВФ #кредит МВФ #місія МВФ #умови МВФ #облікова ставка\nСергій Римаренко, доктор політичних наук, - гість "112 Україна", 04.01.2019 15:03 04.01.2019


Як отримати зарплату за чоловіка |ЯкПросто\nЯкщо ваш чоловік зловживає спиртними напоями, і тому не може розпоряджатися грошима, необхідними для утримання сім’ї, то ви можете спочатку звернутися в організацію, де він працює, і попросити головного бухгалтера або керівника оформити на ваше ім’я (у присутності чоловіка) довіреність на одержання зарплати . Якщо організація відмовляється вам допомогти, зверніться до суду із заявою про обмеження дружина в правах і про призначення над ним піклування.\nЯкщо ваш чоловік був призваний на строкову службу або довго перебуває у відрядженнях, то він може оформити на вас генеральну довіреність, яка буде підставою для видачі вам зарплати. В крайньому випадку, таку довіреність може підписати командир частини (для срочнослужащіх) або капітан судна (для моряків).\nЯкщо ваш чоловік знаходиться в лікарні, то ви можете скласти разову довіреність і попросити головного лікаря лікарні її підписати. Іноді для оформлення такої довіреності може знадобитися і підпис начальника ЖЕУ.\nВи можете користуватися безмежною довірою чоловіка і забирати у нього зарплату, тільки якщо він отримує гроші перерахуванням на банківську картку, а вам відомий її пін-код.\nЯкщо ваш чоловік помер, то ви можете отримати зарплату, яка не була йому виплачена, на підставі свідоцтва про смерть, трудової книжки дружина і паспорта в тижневий термін з моменту звернення в його організацію. Проте організація, якщо ваш чоловік був дійсно хорошим працівником, сама поспішить виконати ці сумні обов’язки.\nЯкщо ви знаходитесь в даний час в розлученні, але у вас з колишнім покійним чоловіком є спільні діти, то вони (або ви як їх представник), можете отримати за нього зарплату у випадку, якщо інших спадкоємців не було встановлено в терміни, обумовлені законодавством ( через 6 місяців після його смерті).\nЯкщо ви не оформили офіційно вступ в спадок, який дістався вам від колишнього чоловіка, зверніться до суду для відновлення прав, а потім, маючи на руках свідоцтво, зверніться в банк або в організацію, де вам зобов’язані видати належали йому гроші.


13 Серпня 2021 13:52 0 1693\nДержава прагне до того, аби української мови було більше. Так, із 16 липня всі концерти, шоу програми, культурно-мистецькі, розважальні та видовищні заходи будуть проводитися державною мовою.\nВсе це відповідно до частини 2-6,8 статті 23, статті 26 закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».\nВсе, що стосується культурної та туристичної сфери, в Україні відтепер буде транслюватися виключно українською мовою. Навіть виступи осіб, що не володіють державною мовою, мають супроводжуватися синхронним або послідовним перекладом.\nУкраїнською мовою мають друкуватися оголошення, афіші, постери, буклети та інші інформаційні матеріали, що сповіщають про культурні і видовищні заходи. Квитки на заходи також виготовлятимуться тільки державною мовою.\nВинятками можуть бути пісні та фонограми. Зокрема зазначається, що дозволено застосування не державної мови, якщо того вимагає творчий задум.\nНе дотримуватися закону, що набув чинності 16 липня, без штрафів можна буде тільки рік. Вже від 16 липня 2022 року за невиконання закону будуть вводитися штрафні санкції.\nВсі фільми в Україні будуть демонструватися державною мовою. Якщо вони створені іноземною, має бути дубльований супровід чи озвучення українською мовою. Дозволяється використання аудіодоріжок іншими мовами поряд із українською.\nКниговидання та книгорозповсюдження відтепер також мають відповідати певним нормам. Так, українські видавці мають друкувати українською мовою на менш ніж 50% всіх видань на рік. Якщо говорити про книжкові магазини, вони мають містити у продажу також не менш 50% книг, надрукованих українською.\nІз 16 липня розпочалася реєстрація на іспит на знання державної мови, його мають скласти ті, хто зобов’язаний володіти українською мовою та використовувати її під час службових обов’язків. Такий іспит буде обов’язковим і для тих, хто хоче отримати громадянство України.


Сходинками життя - Осип Турянський (1880—1933) - Сучасна українська література\nОсип Турянський — один із найяскравіших представників українського модернізму, знаний як автор поеми в прозі «Поза межами болю», де зображено Першу світову війну як злочин імперіалізму проти людяності. Турянський увійшов в українську літературу як талановитий прозаїк, поет, драматург, філософ, критик. У прозі XX століття він представляє експресіоністську стильову течію.\nОсип Васильович Турянський народився 2 лютого 1880 року в селі Оглядів Радехівського району на Львівщині у сім’ї тесляра. Родина жила бідно, зазнаючи тяжких втрат: з одинадцяти дітей Василя і Теклі Турянських четверо померло в ранньому віці. Осип був старшим сином, зростав допитливим і здібним, цікавився історією і фольклором рідного краю. У початковій школі його здібності помітив учитель Ференс і порадив батькові віддати сина до Львівської гімназії. Матеріальної допомоги Василь Турянський надати синові не міг, тому Осип заробляв гроші репетиторством і навчався. Вступив до Віденського університету на філософський факультет, який закінчив у 1907 році. Незабаром він здобув науковий ступінь доктора філософії. Юнак вільно володів іноземними мовами: німецькою, англійською, угорською, польською, грецькою, латинською. 1908 року він дебютував оповіданнями «Ей, коб були мене вчили», «Де сонце?», «Курка».\nПоет Петро Карманський згадував, що Осип Турянський любив елегантно вбиратися; був «людиною богемного покрою, дещо знервованого характеру», невтомно полемізував із критиками. Не любив несправедливості, лицемірства, міщанського животіння. Відверто висловлював свої судження про твори, які прочитав. У Відні Турянський цікавився модерним мистецтвом, відвідував кав’ярню «Zentral», в якій збиралися австрійські митці. Тут обговорювалися модерністські твори Артура Шніцлера, Гуго фон Гофмансталя, новітні стильові течії малярства, виступав теоретик модернізму і драматург Герман Бар.\nЗа життя Осип Турянський видав поему «На суді духа», філософсько-алегоричну повість «Дума пралісу», роман «Син землі». Своїм побратимам, які перебували в полоні, присвятив твори: «Брате, сьогодні Святий вечір», «Казка про зимову казку», «Боротьба за великість», «Іван Правдолюб». Популярністю користувалася різдвяна легенда «Як люди приймали Христа». У творчому доробку є комедія «Раби», нарис «Поет віри і боротьби» та чимало публіцистичних статей.\nНа початку Першої світової війни Турянського мобілізували до австрійського війська. У 1915 році він потрапив до сербського полону. Під час зимового відступу серби етапували засніженими горами шістдесят тисяч полонених, серед яких був і письменник. Від голоду й холоду масово гинули і полонені, і солдати сербської королівської армії. Цю виснажливу дорогу назвали «шляхом смерті»: тут загинуло 45 000 людей. Товариші Турянського по недолі замерзли біля згасаючого багаття, а його, охопленого кригою і напівживого, знайшов лікар Романишин і повернув до життя. Ці події й покладено в основу повісті «Поза межами болю», яку Осип Васильович написав на італійському острові Ельба, куди був інтернований як офіцер австрійської армії. Тут і створив митець цю автобіографічну повість 1917 року. Вона була перекладена спочатку німецькою, а незабаром іншими мовами Європи і викликала великий успіх у читачів.\nУ 1923 році Осип Турянський повернувся додому і працював директором Яворівської, Дрогобицької, Рогатинської гімназій, де викладав німецьку, французьку та латинську мови. У цей час він здійснює переклади з угорської мови віршів Шандора Петефі, з німецької — поезій Ґенріха Гейне, з англійської — трагедії «Гамлет», «Зимова казка» Вільяма Шекспіра. Життя письменника обірвалося несподівано через тяжку хворобу. 28 березня 1933 року Осип Турянський помер у лікарні. Похований на Ли- чаківському цвинтарі у Львові.


На Тернопільщині віднайдено занедбані єврейські надгробки - РІСУ\nНа Тернопільщині віднайдено занедбані єврейські надгробки...\nНа Тернопільщині віднайдено занедбані єврейські надгробки\nУ селищі Залізці на Тернопільщині було знайдено понад 20 єврейських надгробків, які десятиліттями використовувалися як сходи місцевої амбулаторії.\nПро це повідомляє Ukrinform.\nПоловину врятованих надгробків з вибитими на них епітафіями на ідиші демонтували і доставили на місцеве єврейське кладовище.\nНа своїй сторінці в Facebook співробітники Залозецького краєзнавчого музею радіють виконаній роботі.\n"Команда нашої Залозецької селищної ради спрацювала на відмінно! Надгробки забрані і повернуті на своє історичне і справедливе місце! В недалекому майбутньому будуть зроблені нові сходи в поліклініку, за підтримки відповідних єврейських організацій. Цю нелегку "естафету" вже безпосередньо передаємо лікарні!", - сказано в повідомленні.\nДо справи порятунку надгробків долучився також рабин Меїр Габай Ісраель (представник організації «Оалей цадика»).\nДиректор Залозецького краєзнавчого музею, археолог і куратор акції із впорядкування пам’яток історії та культури Василь Ільчишин розповідає про цілу програму із впорядкування об'єктів культурної спадщини.\n«Залозецька селищна рада ініціювала впорядкування об'єктів культурної спадщини на території Залізців та в околицях. Одними з таких є місцеві пам'ятки єврейської культури. Зокрема, це мацеви з кладовища, які в радянський період були використані як будівельний матеріал і порозкидані територією цілого селища. Також під час демонтажу сходів біля поліклініки було виявлено і демонтовано понад 20 плит-надгробків», - розповів Ільчишин.\nКрім цих єврейських надгробків, виявлено ще й інші, якими була викладена доріжка та поріг до старого туалету.\nЗ віднайдених надгробків згодом зроблять інсталяцію, адже за єврейськими звичаями не можна турбувати землю, де є поховання. До вивчення знахідок вже долучилися фахівці з Національного заповідника «Замки Тернопілля». Вони повинні розшифрувати фрагменти написів на знайдених могильних плитах.\nПерша згадка про євреїв в цій місцевості датується 1606 роком. У 1900 році в Залізцях проживало майже 2400 євреїв, однак після двох воєн єврейська громада значно зменшилася.\nПоляки нагородили священика УГКЦ «Люблінським Анґелусом» за допомогу Майдану\nАрештовані у «справі Хізб ут-Тахрір» поскаржилися на умови утримання в слідчому ізоляторі


У Львові навчатимуть оздоровчої ходьби - 032.ua\nУ Львові навчатимуть оздоровчої ходьби\nЦими вихідними у Львові для всіх, хто дбає про своє здоров’я, відбуватимуться майстер-класи з оздоровчої ходьби, повідомила прес-служба Львівської міської ради.\nУ нашому місті вже довго працює Осередок з оздоровчої ходьби у Львові. Організація запрошує усіх охочих у суботу, 15 жовтня, о 12.30 год або 16 жовтня, в неділю, об 11.00 год доєднатися до майстер-класів, які відбуватимуться на спортивному комплексі, що на вул. Кастелівка, 8а. Для практики бажано мати спортивну форму і зручне взуття без підборів.\n«Наш осередок є частиною Асоціації оздоровчої ходьби за методом заслуженого тренера України Олександра Шимка. Ми займаємося у Львові на спортивному комплексі, що на вул. Кастелівка (колишній стадіон «Львівелектротрансу»). Запрошуємо цими вихідними всіх. Кому не байдуже власне здоров’я, на Кастелівку. Тут ви дізнаєтеся для себе чимало нового і корисного.\nЦими вихідними, 15-16 жовтня, у Львові відбудеться ярмарок можливостей літніх людей. З метою пропаганди здорового способу життя для людей віком від 9 до 85-ти років Львівський осередок оздоровчої ходьби проводитиме безкоштовний майстер-клас за участю чемпіонів світу: майстра Шимко Любові Іванівна (чемпіонка і багаторазової призерки Європи, голови Київського осередку оздоровчої ходьби), Тишко Антоніни Петрівни (багаторазової чемпіонки і призерки Європи), Лєбедєвої Лариси Василівни (багаторазової призерки Чемпіонатів Європи та світу,колишньої львів’янка),Кушнарьова Анатолія Олександровича (бронзового призера Чемпіонату Європи 2011р.), президента Всеукраїнської громадської організації оздоровчої ходьби за методом заслуженого тренера України – Олександра Шимка», - наголошує голова Львівського осередку оздоровчої ходьби Асоціації оздоровчої ходьби за методом заслуженого тренера України О. Шимка Юрій Гринчишин.\nБільше інформації можна одержати в голови Львівського осередку оздоровчої ходьби - п. Юрія Гринчишина за тел. 096-386-98-59, або електронною поштою Lviv-top-top@ukr.net.


Олексій Резніков розповів, коли закінчаться активні бойові дії - Новини Українці\nОлексій Резніков розповів, коли закінчаться активні бойові дії\nРосія продовжує докладати зусиль щодо окупації всієї нашої держави. Поки неможливо передбачити, коли закінчиться війна.\n4 червня, 21:08\nГлава Міноборони Олексій Резніков поділився оптимістичними прогнозами-за його словами, війна між Україною і Росією завершиться до кінця 2022 року.\n"Росія продовжує докладати зусиль щодо окупації всієї нашої держави. Поки неможливо передбачити, коли закінчиться війна, але мої оптимістичні прогнози, що це реально зробити ще в цьому році", - йдеться в заяві чиновника на Міжнародному форумі безпеки GLOBSEC-2022 в Братиславі.\nРезніков нагадав присутнім, що плани Кремля ґрунтуються на переконанні в тому, що всі землі навколо Росії є "російськими", тому їх, мовляв, потрібно "повернути".\nМіністр додав, що наступними жертвами російської військової агресії стануть Польща, країни Балтії, Словаччина та інші, якщо Україна з партнерами не зупинить Росію і не послабить її військову міць.\nТакож він сказав, що російська армія показала всьому світу, що її образ як "другої армії світу" виявився помилковим. В Україні ж побачили не регулярну армію сучасної держави, а збіговисько вбивць, мародерів і ґвалтівників.\nМіністр оборони наполіг, що на саміті НАТО в Мадриді слід залучити Україну в стратегію Альянсу на наступні 10 років, тому що це в інтересах всього цивілізованого світу. На його думку, НАТО слід почати процес приєднання України до Альянсу де-факто, якщо це поки неможливо здійснити де-юре.


Як налаштувати гіроскоп? | Відповідь тут ;-)\nІснують гіроскопи, в яких є два режими: нормальний і утримання хвостової балки. Є два варіанти, як налаштувати гіроскоп і встановити чутливість. Перший — регулятором, що знаходяться в корпусі гіроскопа, другий — за допомогою окремого каналу приймача. Він регулює чутливість дистанційно. Якщо в передавачі немає спеціальної програми, використовується інший вільний канал.\nНа корпусі самого гіроскопа знаходиться світлодіод, який показує його стан. А також є перемикач, що змінює напрямок роботи залежно від його монтажу. Для правильного налаштування гіроскопа без розгойдування хвостової балки, треба переконатися, що: лопаті і головний ротор збалансовані, і вібрацією не заважають роботі гіроскопа в цілому; хвостовій ротор рухає поводок кроку легко і плавно, без тертя; карбонова тяга цього ж ротора не має вигинів.\nКеруючи повідцем кроку, передає руху від сервоприводу. Кульові наконечники у хвостовому повідку обертаються вільно; повний хід сервомотора в хвості викликає повний хід кроку ротора. У деяких гіроскопах налаштування кінцевих точок впливають на швидкість обертання; гіроскоп дожжен бути змонтований правильно. Інакше станеться аварія. Етикетка на ньому повинна бути збоку, але не внизу.\nХвостовий ремінь повинен бути натягнутий слабо; корпус ротора в хвості закріплений так, щоб його можна було легко покриття; така функція як ревомікс, відключається; мікшера в хвості теж відключені. Слід перевірити правильність роботи сервомотора (хвостового). При переміщенні важеля вліво, важіль серво переміщається в напрямку носа вертольота.\nДалі перевіряється, чи працює гіроскоп в потрібному напрямку. Тобто функцію реверсу. Для безпеки слід зняти лопаті і від’єднати мотор. Встановлюється висока чутливість гіроскопа, 90%, але режим утримання хвостової балки не включати. Вертоліт встановлюється на гладку поверхню так, що видно сервопривід в хвості. Далі різко розвертається вліво ніс вертольота.\nЯкщо все налаштовано правильно, то сервопривід здійснює коригуючий рух у бік хвоста. Якщо він розгортається навпаки, то слід переключити реверс в інше положення. Якщо серво не рухається, причина може бути в низькій чутливості гіроскопа або неправильний монтаж, наприклад етикеткою вниз. Якщо все працює правильно, можна приступити до тестування польоту.\nВстановлюється чутливість в передавачі до 50% в режимі утримання балки хвоста. Додається плавно газ. Якщо вертоліт різко обертається, це означає, гіроскоп працює неправильно. Слід змінити положення перемикача. Швидше за все, доведеться скоректувати обертання хвоста. Слід трімміровать передавач, до повної зупинки обертання хвоста. Далі налаштовується чутливість гіроскопа.\nХвіст у польоті не повинен розгойдуватися. Для цього треба зменшити його чутливість. І навпаки. Таким чином, слід домогтися сталого ширяння. Наступним етапом відбувається налаштування гіроскопа в нормальному режимі. Його слід перемкнути і налаштувати чутливість. Все так само, як до цього, але хвіст треба трімміровать змінюючи довжину його тяги. Так при тріммірованіі вліво збільшується довжина тяги, а вправо — коротшає.\nТестовий політ триває до правильного налаштування довжини тяги. Слід повторити тріммірованіе в режимі утримання хвостової балки, т. к. довжина тяги змінилася. Головне правило при налаштуванні гіроскопа в режимі heading hold, — тріммірованіе відбувається за допомогою передавача, а в нормальному робляться механічні настройки.\n← Як навчити школяра швидко читати?\nЯк приготувати вівсяну кашу швидко? →\nЯк налаштувати сенсорний екран на моноблоке?


У регіонах з епідемією вакцинація не має сенсу. У тих регіонах, де є епідемія грипу, вакцинація... - весь Кіровоград - головний інформаційний ресурс регіону\nУ регіонах з епідемією вакцинація не має сенсу. У тих регіонах, де є епідемія грипу, вакцинація не має сенсу. Про це заявив заступник міністра охорони здоров'я Зиновій Митник на брифінгу у четвер, - повідомляє "Українська правда".\nВодночас, у тих регіонах, де ймовірність епідемії ще висока, варто проводити вакцинацію, сказав він.\nПосилаючись на інформацію епідеміологів, Митник зазначив, що у західному регіоні "нібито пік (епідемії) пройшли".\nЗаступник міністра також запевнив, що Україна забезпечена препаратом "Таміфлю".\n"Питання "Таміфлю" у державі не стоїть. Потреба задоволена", - заявив він.\nНа запитання, чи правда, що вірус грипу швидко адаптується і стає стійкішим до цього препарату, Митник сказав, що вірус грипу має надзвичайно високу мутагенність.\n"Мутагенність вірусу висока і його вірулентність (ступінь здатності штаму мікроорганізму чи вірусу заражати організм) може змінюватись протягом декількох діб", - пояснив він.\nЗаступник міністра зазначив, що науковці ще мають провести відповідні дослідженні.\n"Немає ще досліджень вірулентності даного вірусу в нашій державі", - сказав він.\nКрім того, заступник голови МОЗ заявив, що Україна приймає від інших країн лише ті ліки, які "зареєстровані в Україні і дозволені у нас для використання".\nУ свою чергу, заступник голови Державної комісії з ціноутворення Костянтин Косяченко, коментуючи ситуацію на Черкащині, - туди ліки "Таміфлю" надійшли без сертифікату якості, що не дозволяє використовувати їх для лікування хворих, - сказав:\n"Цей препарат має сертифікат якості і відповідні дозволи. Просто технічно не доставили ще сам бланк з печаткою сертифікату до тієї чи іншої області".


Азаров вказав на двері опозиціонерам, які прийшли на засідання Кабміну - dt.ua\n27 лютого 2013 в 11:56\nДепутати з "Батькіщини" неуважно слухали міністра Королевську на засіданні уряду, після чого Азаров повідомив, що вони можуть залишити приміщення.\nДепутати "Батьківщини" перед засіданням Кабміну\nПрем'єр-міністр України Микола Азаров зробив зауваження народним депутатам від фракції "Батьківщина" на розширеному засіданні Кабінету міністрів.\nПрем'єр перервав виступ міністра соціальної політики Наталії Королевської і звернувся до депутатів з проханням уважно слухати і не заважати виступаючим.\n"Якщо немає інтересу, будь ласка, двері відкриті", - сказав Азаров, звертаючись до депутатів.\nЯк повідомлялося, близько 20 народних депутатів із фракції "Батьківщина" прийшли на розширене засідання Кабміну за участю президента Віктора Януковича.\n"Ми прийшли сюди заявити про наші політичні вимоги, зокрема, про відставку бездарного уряду і президента, який його призначив, а також подати наш план розвитку країни", - сказав лідер фракції "Батьківщина" Арсеній Яценюк журналістам.\nВін нагадав, що керівництво парламентських комітетів за рангом прирівнюється до міністрів, і "Батьківщина" вимагає, щоб всі депутати від фракції, які прийшли на засідання, були до нього допущені. Читайте також:


:: Юрій Ярмиш - Солодкий марципан ::\nВін миттю з'їдав королівський дарунок, а капелюха знову насував аж на самісінький ніс. Чому на самісінький ніс? Про це ви дізнаєтеся трохи пізніше, а зараз давайте послухаємо, що казав королеві Перший і Єдиний міністр. О, він завжди ставив перед своїм королем дуже важливе питання:\n— Ой, ой! — кривився король. Він полюбляв спати.— Повинен вам зауважити, минулого разу ви пожалкували цукрової пудри для моїх королівських щічок...\nДядечко Медяник клав марципани на велику тацю. Він завжди поспішав, бо треба було встигнути подати їх\nдо ранкового королівського столу. Адже король (а ми вже знаємо — його теж звали Марципан) оті солодкі марципани любив понад усе в світі.\nКоли він з'явився перед Марципанкою, то чемно простягнув їй руку і щиро сказав:\n— Марципанка, королівська донька.— При цьому вона так високо закопилила свого носика, що коронка впала на землю. Петрик, що був вихований, ввічливий хлопчик, підняв коронку, подав її дівчинці і дуже здивувався, не почувши у відповідь подяки. Але змовчав, адже гостеві незручно робити зауваження господарям...\n— Ще в нашій країні є город,— похвалилася Марципанка.— Там росте торт. Спочатку він був маленький, а тепер — заввишки як я. Коли ж стане як мій тато, ми з'їмо торт. Хочеш, подивимось на нього, а потім я познайомлю тебе з татком?..\n— Це через одну таємницю... Чекай, а язичок у тебе за зубами добре тримається?\n— Тоді слухай...— Марципанка зашепотіла йому на вухо: — В нашій країні є найкращий служник і найбільший її ворог. Це — Ми...\nНарешті це йому вдалося, але при цьому королівський кухар не втримався і гепнув просто на землю. А в руках у нього було...\n— Мишеня! — вигукнув Петрик.— Таке мале, а, мабуть, хотіло з'їсти торт!\n— Але я чув, що ти ще й...\n— Тепер начувайся! Хоч ти таке метке і розумне, що й у ступі товкачем не влучиш, все одно на тебе чекає порожня комора у королівській в'язниці. Та ще й кайдани. Ти вже стало зовсім неможливе! Хочеш з'їсти навіть королівський торт. А він ще — зелений, і в тебе болітиме живіт...\nПетрик сів на горбок і став збирати свої думки докупи — надто багато несподіванок впало на нього водночас. І поки він думав, з королівської в'язниці почувся тоненький сміх Мишеняти з безрозмірним животиком:\n— Ой, тримайте мене! Бо лусну! Ой, ще ніколи мені не було так весело! Цей добрий дядечко Медяник може таке утнути...\nНа помості наприкінці довгої зали височів трон. На ньому сидів товстий і дуже смішний чоловік. Ручки в нього були коротенькі, а кожний палець схожий на сардельку. На голові він мав корону, оздоблену різнокольоровими камінчиками. Та придивившись уважно, Петрик побачив, що то були не камінці, а шматочки мармеладу. Обабіч нього двоє дітей — рум'яний хлопчик і дівчинка, на обличчі якої, рясно всіяному ластовинням, щохвилини з'являлася солодка-солодка усмішка.\nА посеред зали стояв довгий стіл. Мабуть, для їжі, бо геть увесь був заставлений тарілями, мисками, глечиками.\nМарципанка зупинилася за три кроки від трону. Тепер вона була у шовковому блакитному платтячку.\n«Як швидко Марципанка встигла переодягтись!» — вразився Петрик. Праву ніжку дівчинка гордовито виставила наперед, руками змахнула, наче крильцями, і вклонилася низенько, до самої землі, товстунові:\n— Хай живе мій батько король Марципан — могутній і справедливий король країни Марципанії!\n— Угу! — задоволено вуркотнув король. І тут же усмішка зникла з його обличчя. А чому оцей хлопчик не вклонився до самої землі? Хіба він забув, що перед ним король?\nІ Марципан тупнув товстою ногою:\n— Де мої тверді й непохитні льодяники, мої вірні солдатики? Хай схоплять цього зухвальця й відправлять до в'язниці!\nМарципанка підбігла до короля, руками обхопила його товсту червону шию:\n— Не гнівайся, татуню, цей хлопчик не з нашого королівства! Це наш гість — хоробрий, відважний, сміли вий, мужній мандрівник Петрик!\nХлопчик здивовано глянув на Марципанку — навіщо це вона про нього вигадує: хоробрий, сміливий, мужній? Він і справді не боягуз, але стільки наговорити про нього! До того ж вона його зовсім не знає... Для чого ж говорить? Але спитати не встиг, бо король Марципан вже зіскочив з трону:\n— Ой, йой! Я вибачаюсь. Так легко сплутати! Мої піддані — майже самі діти. У нас же незвичайна країна,— пояснив, усміхаючись аж до самісіньких вух, король Марципан.— Тобі в нас сподобається, адже діти люблять усе солодке. Гей, кухарю! Моєму гостеві, мудрому й прекрасному хлопчикові Петрусеві, подати королівський обід!\nДядечко Медяник вийшов на середину зали і спитав:\n— Петрику, мабуть, з далекої дороги тобі хочеться водички?\n— Дуже! — зрадів хлопчик.\nКоролівський кухар вийняв з кишені висхлу, аж чорну, гілочку і поклав її у вазу, що стояла край столу.\n— Бур-му-цур-марти!—прошепотів дядечко Медяник.— Гей, швиденько рости!\nГілочка миттю зазеленіла. Ось вона викинула пагінець, другий... І вже маленьке деревце випнуло гілочки. Лопалися брості, серед листячка вигулькнули крихітні зелені кульки. На очах вони росли, круглішали, червоніли. І от рясні темно-червоні вишеньки прикрасили дерево.\nДядечко Медяник нарвав ягід, кинув їх у високу кришталеву склянку. Він накрив її долонею і знов прошепотів :\n— Мур-бур-цур-трісь! Що було — перетворись!\nПотім простягнув склянку Петрикові. Той здивовано зазирнув у склянку, бо там вже не ягоди червоніли — вона була повна вишневого соку.\nХлопчик пригубив склянку.\n— Який смачний сік! — вразився Петрик.— Ви, мабуть, чарівник?\nДядечко Медяник уважно глянув на хлопчика і заперечив :\n— Ні, я лише фокусник, але всі фокуси, що я знаю,— тільки для дітей! — сказав він щиро і твердо.\nА на столі смачно пахтіли солодка баба мереживна, папушник ізюмовий, плетеники з маком, пундики, вергуни, пірники, пиріг з вишнями, капама з маком і медом, тістечка розсипчасті з джемом, торт яблучний, бублики-свистуни, макорженики, соложеники і пухкеники з варенням. А посередині на кришталевій тарілі лежала ціла купа смачних марципанів...\nЦе дядечко Медяник за якусь мить встиг прикрасити стіл такими смачними наїдками.\nКороль Марципан зіскочив з трону і швидко подався до найбільшого крісла, що стояло на чолі стола.\nРум'яний хлопчик і дівчинка у кумедному ластовинні стали, як і раніш, по праву і ліву руку від свого короля.\nКороль запросив пухкою долонею Петрика й доньку свою до столу, а сам щось прошепотів дітям, що нерухомо стояли обіч нього.\nМарципанка теж тихо сказала Петрикові:\n— Зараз буде щось цікаве. Такого ти, мабуть, ще ніде не бачив і не чув.\nІ король Марципан мовив вельми урочисто:\n— Дорогий гостю країни Марципанії! Ці дітоньки вибороли у впертій боротьбі право стояти сьогодні біля мого столу. Зараз вони розпочнуть змагання, яке я назвав дуже красиво: «Наш король — найкращий король». Поки ми пообідаємо, вони являтимуть нам своє неабияке мистецтво. Прошу!..\nКирпатий хлопчик дзвінко гукнув:\n— О мій королю, ви справді найкращий король! Ваша голова мудра, бо велика. Ваші грізні очі бачать все на світі, навіть те, що позаду вас. А ваші руки такі міцні, що можуть підкинути землю аж до неба. О!\nХлопчик на мить замовк, щоб віддихатись. Дівчинка лише й чекала на це.\n— Найкраще живеться в країні Марципанії мені. Я їм усе солодке. А чому? Тому, що мій король солодко любить мене. І я люблю свого короля солодко-солодко. О!\nПетрик ще такого ніколи не чув і з цікавістю слухав, як вихваляють діти короля. Але ж на столі лежали такі смачні наїдки!\nУ Петрика аж очі розбіглися. Він покуштував папушника ізюмового, плетеників з маком, пухкеників з варенням і був ситий. Наїлася й Марципанка.\nА батечко її, здавалося, замахнувся з'їсти геть усе. Мабуть, він недарма був королем країни Марципанії!\nОднак він і про Петрика не забув. Раптом відірвався від своїх наїдків, взяв із великої вази жовту грушу і, солодко усміхаючись, власноручно простягнув її Петрику:\n— З'їж, будь ласка! Це дуже смачна груша. Лише в нас такі ростуть.\n— Дякую,— чемно відповів Петрик.— Я вже ситий. Усмішка зникла з рум'яних королівських щік.\n— Нічого, ти все одно з'їси грушу потім!\nА кирпатий хлопчик знову говорив, наче співав:\n— Ви — наш наймогутніший! Що б ми без вас робили? Хай згасне сонце, воно нам не потрібне, бо ми маємо вас, наше найкраще, найтепліше сонечко!\nПетрик тихенько штовхнув Марципанку:\n— Хто той хлопчик і дівчинка? Чи правду вони кажуть?\nКоролівська донька незадоволено чмихнула:\n— Звичайно, правду! Мій тато — найкращий, найтовстіший, найсправедливіший король! А діти — це Карамелька і Пиріжок. Ходімо з палацу, ти все побачиш і зрозумієш сам!\nДіти тихенько злізли з високих стільців і навиступці вийшли з королівської їдальні. Вони побігли довгим коридором, по боках якого було багато дверей. Біля одних стояв на варті мовчазний озброєний списом льодяник.\n— Що він охороняє? —стишив кроки Петрик.\n— Не знаю,—знизала плечима Марципанка.— Якусь Заборонену кімнату. До неї мій батько нікого, навіть мене, жодного разу не пустив.\nПетрик уважно оглянув двері. Яку таємницю приховує ця кімната?\nДіти зупинилися під вікнами королівської їдальні.\n— Бачиш, он там поле,—сказала Марципанка.—Там ростуть солодкі марципани.\nПетрик повернувся, щоб глянути, але... Те, що він раптом почув з вікна, примусило його забути про чудесне поле.\nЗ королівської їдальні почувся голос короля:\n— Пиріжок, Карамелько, вийдіть на хвилинку! Мені треба поговорити з моїм королівським кухарем.\nЗа мить долинув голос дядечка Медяника. В ньому було стільки гіркоти й болю!\n— Коли ж ви відкриєте мені цю таємницю? Скажіть, хто моя люба доня? Я ж усе роблю, що ви наказуєте. Навіть льодяникове військо створив для вас!..\nА голос в короля був роздратований. Лагідність, з якою він зустрів Петрика, кудись зникла.\n— Створив, створив!.. Вони не такі злі, як я мріяв. І до того ж строк вашої служби в мене ще не скінчився. Слугуйте далі, бо я король! Інакше зовсім не дізнаєтесь, де ваша донька!..\n— Про кого це так турбується дядечко Медяник?— спитав Петрик.\nАле Марципанка смикнула його за рукав:\n— Ой, ці дорослі розмови мені так набридли! Я вже не сприймаю їх. Дядько Медяник завжди чимось незадоволений. Ходімо звідси!\nВона схопила Петрика за руку, і діти побігли в поле.\nПІДДАНІ КРАЇНИ МАРЦИПАНИ\nВеличезне поле було геть вкрите свіжими марципанами, що висіли на низеньких рудих кущиках, як помідори. Петрик не втримався і зірвав найменший марципанчик. Він був смачний, однак хлопчик тільки надкусив краєчок.\n— Слухай, Марципанко! Невже у вас нема чогось солоного, кислого чи хоча б гіркого?\nДівчинка здивовано глянула на Петрика.\n— Солоне, кисле, гірке? Які жахливі речі ти говориш! У нас заборонено навіть слова такі вживати. У нас усе лише солодке. Ми ж єдина в світі країна Марципанія!\nПід розлогою вишнею у холодку спали просто на траві хлопчики та дівчатка. І навіть хропли...\nЇм спалося, мабуть, дуже солодко, бо коли хто-небудь позіхав, збираючись прокинутися,— з вишні летіла... велика слива! Та так ловко — просто у рота. Не розплющуючи очей, володар смачної сливи, що аж стікала вся соком, мовчки з'їдав її і хропів собі далі.\n— Де це бачено, на вишні сливи ростуть! — Петрик не вірив власним очам.\n— А що ж тут дивного? — не зрозуміла Марципанка.— Як мій тато накаже Медяникові, так і буде!\n— І вишня сама знає, кому й коли кинути у рота сливу? — єхидно спитав Петрик.\n— Зараз побачиш!—усміхнулася Марципанка.—Агов, хто сьогодні охороняє найсолодший сон підданих країни Марципанії?\nЗверху почувся урочистий голосок:\n— Охороняти найсолодший сон підданих країни Марципанії сьогодні доручено мені, Вареничку-Лавреничку! А хто ви такі? Звідки з'явилися? Слив уже обмаль, на всіх не настачишся.\n— І чого ти знов неправду кажеш? Ану, спускайся на низ, Вареничку! — наказала Марципанка.\nХлопчик мавпочкою гойднувся на гілці, відірвався обома руками і за мить стояв на землі.\nВін, мабуть, вже змикитив своєю кудлатою головою, хто турбує його, бо дзвінко гукнув, погладжуючи рукою товстеньке черевце:\n— Підйом! Підйом! Підйом!\nХлопчики і дівчатка підхопилися із землі, дожовуючи, хто не встиг, свої сливи.\nВони стали у коло, посередині якого опинились Марципанка з Петриком, взялися за руки і разом гукнули:\n— Нашій славній принцесі Марципанці та її супутникові — невідомому нам хороброму лицареві — гурра! Гурра! Гурра!\nПетрик не втримався:\n— Та годі вам! Все у вас солодке, аж нудно!\n— Ой, не кажіть так незвично! — стурбувалась дівчинка з білявими кісками.— Наша країна найкраща, найкраща, найкраща! — І дівчинка тричі підстрибнула.— В мене й ім'я солодке — Соложеничка!\n— І принцеса Марципанка найкраща! — впевнено мовив високий хлопчисько з блакитними очима і чубчиком, що стирчав, наче голки у їжачка — А мене звуть Пундик.\nІ Пундик теж тричі підстрибнув.\n— І король Марципан найкращий! — гукнули діти всі разом і, побравшись за руки, тричі підстрибнули.\nПетрик лукаво примружився:\n— Так... виходить, ви справді найкращі... А скажіть, хто вам черевички, штанці та платтячка шиє?\nПундик відкашлявся і впевнено сказав:\n— Вони теж самі ростуть!\nПетрик аж руками сплеснув від здивування.\n— А цікаво, що ви найкраще вмієте?\n— Їсти! — миттю відповіла Соложеничка.\n— Спати! — додав впевнено Пундик.\n— Вітати мого тата — короля Марципана! — гордо вставила Марципанка.\n— Вартувати на цій вишні і кидати ловко сливи!\nДіти мовчали. Лише Марципанка тихенько спитала:\n— Хіба цього замало?\n— Ой, замало! — похитав головою Петрик.—Може, ви вмієте співати? Чи яку-небудь гарну гру знаєте?\nДіти здивовано перезирнулися. Тоді Петрик поліз у кишеню штанців і вийняв звідти шматочок хліба з білими цяточками солі. Він перерахував дітей і розламав шматочок на стільки ж кусників.\nКожному дістався малесенький кусник.\n— Ой, смачно ж! — навіть вигукнула Соложеничка.\n— Що це таке? — радо здивувався Пундик.\n— Воно теж росте у полі? — діловито спитав Вареничок.\nПетрик опустився на землю посеред кола. Всі теж сіли, крім Марципанки.\n— А ти чому стоїш? Хочеш бути вище од інших, бо королівська донька? Чи платтячко нове боїшся зім'яти? В тебе ж їх багато!\nМарципанка глянула на Петрика, підняла ніжку, щоб за звичкою, знов тупнути, однак передумала й теж сіла просто у траву.\n— Так от,— сказав Петрик,— ви їли хліб. Ця їжа — найсмачніша. Але вона не для тих, хто вміє лише їсти, спати і вітати короля. Зрозуміло? В країні, звідки я прийшов, ледарів немає. А ви ж не працюєте, І нічого не вмієте!\nАле тут схопився Пундик.\n— Хоч ми й не працюємо і нічого не вміємо, але ми найкраще від усіх не працюємо і найкраще від усіх нічого не вміємо. Ми — жителі найкращої в світі країни Марципанії!\n— Найкращої, найкращої! — хором повторили діти.\nЩе мить — і вони б уже не слухали Петрика.\nАле Петрик теж скочив на ноги:\n— Які ж ви кращі, коли навіть у піжмурки не вмієте гратись!\n— Що ж це воно таке — у піжмурки гратися? — раптом задумливо спитала білява Соложеничка.— Здається, колись я гралася так... Давно колись, вже забула...\nІ Пундик стояв замислений:\n— Я теж колись грався у піжмурки...\nПетрик здивувався. Щось йому здалося дивним у тому — може, в Соложенички та Пундика просто пам'ять погана?\n— То я вам нагадаю... Станьмо в коло!\nІ Петрик почав уголос читати віршика, за кожним словом по черзі торкаючись долонькою Соложенички, Пундика, Вареничка, Марципанки і себе:\nТебе прямоти не вчили,\nНі писати, ні читати.\nМоже, хтось уміє гратись?\nОстаннє слово «гратись» припало на Соложеничку.\n— Жмурися, Соложеничко! — сказав Петрик.— А ми будемо ховатись.— Кого першим знайдеш, той на твоє місце стане.\nДівчинка подалась до вишні жмуритися, а діти швидко побігли ховатись.\nАле Петрик трохи забарився. Він не знав жодної тутешньої схованки і тому кивнув оком навіть в бік палацу. Зліва від нього була кругла щільна огорожа. Петрик вже знав — там росте торт. І справа від палацу він теж помітив огорожу, ще вищу, квадратову, з гострими кілками угорі. Петрик помчав за ріг і принишк.\nЙому раптом здалося, наче за плечем хтось дихає. Але Петрик саме стежив за грою, нишком визираючи з-за рогу,— що там робить Соложеничка? — і не озирнувся на те дихання.\nСоложеничка постояла трохи біля вишні з заплющени-ни очима й запитала:\nНіхто їй не відповів. Соложеничка розплющила очі. Навколо нікого не було...\nПетрик з-за рогу помітив, що дівчинка одразу пішла в протилежний бік від палацу до якихось кущів.\n«Мабуть, там є чудові схованки! — позаздрив Петрик.— Але зараз дуже добре, що Соложеничка пішла туди...»\nІ Петрик вихором помчав до вишні. За ним теж хтось біг, гучно гупаючи по землі ногами.\nПетрик тричі вдарив долонькою по стовбуру:\n— Знов жмурись, Соложеничко!\nВ цю мить маленька постать вигулькнула з-за Петри-кової спини і почувся дзвінкий голос.\n— Тук, тук, тук! Знов жмурись, Соложеничко!\nЦе був... льодяник!\nПетрик так вразився, що й слова не міг вимовити. Діти оточили льодяника:\n— Диви, а ми й не знали, що ти вмієш гратися! А льодяник тоненьким голоском попрохав:\n— Ні, я ще не вмію, але дуже хочу — і разом з вами!\n— Тоді треба проказати нового віршика,— мовив Петрик:\nПопіл, попіл, попільниця.\nРаптом він замовк... Здивовано озирнувсь:\n— Друзі, а де ваш Вареничок-Лавреничок? Справді, хлопчика з кудлатою головою і тугеньким черевцем ніде не було.\n— Вареничку-Лавреничку, озовися!\n— Ось він, ось! Бачу його, бачу! — зацокотіла Соложеничка.\nВсі подивилися туди, куди вона показувала. Але Вареничок був не сам. Разом з ним до дітей поспішали король Марципан, Перший і Єдиний міністр Трюфель у своему широкому корковому капелюсі, солдати льодяники та Карамелька з Пиріжком — ті самі, що вихваляли короля.\n— Взяти його! — ще здалеку крикнув король Марципан, вказуючи товстим пальцем на Петрика. Льодяники побігли до хлопчика і оточили з усіх боків. Всі вони були малі — Петрикові до грудей, вельми суворі і дуже смішні з своїми рум'яними щічками і кирпатими носиками.\n— Татуню, що це таке? Чому ти мого гостя вважаєш за свого бранця? — капризливо скривила губи Марци-панка.\n— Бо він думає, що є країна краща від нашої! — сказав король.\n— І за це ти віддаєш його льодяникам?—королівська донька аж руками сплеснула.— Тоді хай вони й мене теж заберуть разом з Петриком. Бо я хочу навчитись гратися!\n— Гратися? — очі в короля Марципана раптом стали вузькі й блиснули жорстоко. Навіть його донька злякалася і принишкла.\n— Мій Перший і Єдиний міністре! Заарештуйте принцесу Марципанку і власноручно відведіть її до королівської в'язниці разом з цим хлопчиком!\n— А ти, дурню,— крикнув король на льодяника, що хотів погратись у піжмурки,— за те, що покинув вартувати біля огорожі, поза чергою вартуватимеш все літо!\nПетрик спитав у бідного льодяника:\n— Що за тією огорожею?\n— Не знаю... Кажуть, сад якийсь.\nКороль Марципан з підозрою глянув на льодяника:\n— Що ти сказав зараз?\nАле не почувши відповіді, ще більше розсердився.\n— Гей, ви! — крикнув король до дітей, що збилися у мовчазну купку,— знову вкладайтеся спати під вишнею. Але сьогодні вже ніхто з вас не дістане жодного солодкого марципана, жодного тістечка з кремом, жодного пірника!—І король гукнув:\n— Слава найкращій у світі Марципановій країні! Діти недружно відповіли:\n— Слава... Слава...\n— А дівчинка у кумедному ластовинні в цей час сперечалася з Вареничком.\n— Ні, ти вже другий дізнався, куди пішов цей такий негарний хлопчик з Марципанного. У мене ж тонкий слух, я перша почула, як Марципанка запросила Петрика йти сюди.\n— Але ж ти нічого не сказала про це нашому доброму королю Марципану, а я виказав! — І Вареничок задоволено погладив своє черевце.\nЧас, мабуть, розповісти, чому в Першого і Єдиного міністра був незвичайний капелюх. Його виготовив сам пан Трюфель з товстого корка. Міністр навіть спати лягав у ньому. Адже ніколи не можна було передбачити, коли на його голову впаде гнів короля, а коли ласка. І коли падав гнів, Перший і Єдиний міністр навіть вуха ховав у капелюсі, а коли падала ласка — він підставляв капелюха назустріч їй і низенько вклонявся.\nЗараз на ласку сподіватись було годі. Король Марципан гнівався.\n— Ай-ай-ай! — скрушно хитав головою Перший і Єдиний міністр Трюфель.— Панночко Марципанко і ви, Петрику, хіба ж можна щось робити таке, чого король не бажає? У вас навіть капелюхів коркових немає, щоб сховатись від королівського гніву!\n— А ми не боїмося. Коли голову ховаєш од небезпеки, увесь пропадеш! — наче відрубав Петрик.\n— Он ви які! — нудотно-солодка усмішка злетіла з гладкого обличчя пана Трюфеля.— Тож начувайтесь!\nІ він штовхнув дітей у прочинені двері королівської в'язниці.\nДзенькнув замок. Петрик з Марципанкою залишились на самоті.\nМарципанка роздивилася навкруги. їй цікаво було довідатись: яка ж вона, в'язниця, що спорудив її татко. Дівчинка побачила маленьку кімнату. Навіть в піжмурки не пограєшся — ніде заховатися. Два тапчани попід стінами, глечик з водою на столі, а під самою стелею віконечко. Видко краєчок білої хмаринки.\n— Твій тато, хоча й король країни, де, кажуть, навіть часник і редька солодкі, але в'язницю спорудив зовсім несолодку,— уїдливо сказав Петрик.\nМарципанка взяла глечик і подала Петрикові:\nТой ковтнув раз, другий і скривився:\n— Тьху, навіть вода солодка!\nДівчинка підійшла до стінки і відколупнула шматочок цегли.\nПетрик взяв брунатний шматочок і розтер між пальчиками. Вони стали теж брунатні, масні і липучі.\n— А тепер нюхай, чим пахне?\nПетрик вдихнув повітря.\n— Невже стіни з шоколадної цегли? — він був вражений.\n— Авжеж! Я казала тобі — у нас усе солодке, навіть в'язниця. Тільки я ніколи не думала, що татко такий злий...\nМарципанка похнюпилась. Вона сіла на тапчанчик і замовкла.\nЗате Петрик одразу знайшов собі роботу. Він уважно оглянув всі куточки, кожну щілину. Поторсав двері. Ті були тверді і непорушні, наче кремінь.\nХлопчик вийняв з кишені цвях.\n— Марципанко, не журися. Зараз ми оцим цвяхом зробимо прохід у шоколадній стіні.\n— А куди шоколад подінемо? Сюди щохвилини може увійти льодяник!\n— Ми поласуємо шоколадом!\n— Як цікаво! — зраділа Марципанка.\nДіти ретельно взялися до роботи. Одну, другу — шоколадні цеглини вже вийнято із стіни.\n— Ой, а я вже втомилась...— зітхнула королівська донька.\n— І я теж. А отвір зовсім малий...— Петрик помовчав.— Краще відпочиньмо, тоді вранці я вже щось надумаю...\nНезабаром у кімнаті панувала тиша. Лише за дверима походжали мовчазні льодяники.\nОднак за північ посеред стіни, під якою стояв Марци-панчин тапчан, почувся шерхіт, на підлогу впали шматки шоколаду.\nЗ стіни висунулися вуса. Потім вуса щезли і замість них з'явився хвіст. Він погойдався з боку у бік, шукаючи якоїсь опори, але не знайшов. Тоді вилізли дві лапки і вчепилися за краєчок стінки, далі вислизнуло сіреньке тільце й ще дві лапки, які теж вчепилися за краєчок. А коли вигулькнула голівка з вусиками, то було вже запізно їй щось надумати, бо лапки сковзнули по стіні і тільце з довгим хвостиком і голівкою з вусиками впало просто на Марципанку.\n— Ой, ой!—закричала дівчинка.—Хтось по мені бігає.\nПетрик схопився, кинувся до Марципанки і в темряві намацав того, хто так налякав її.\nВін підніс його до віконечка, звідки ледве пробивалося місячне сяйво, глянув і засміявся.\n— Гей, це ж Мишеня з безрозмірним животиком! Чому ти тут опинилося?\nМишеня сердито пискнуло:\n— Втікало з однієї комори, а вскочило до іншої.\n— Ні, це не комора, а в'язниця! — сказав Петрик.— Як же тобі вдалося позбутися кайданів? Адже дядечко Медяник погрожувався закувати тебе?\n— Хе, він і зробив це! — буркнуло Мишеня.— Але ж кайдани були з бубликів,— я просто з'їло їх!\n— От чому ти реготало без упину, аж чути було у палаці!—здогадався Петрик.—Одначе нам тепер не до сміху. Сиділи вдвох — доведеться втрьох...\n— Що, сидіти? — схопилася Марципанка. — Таж у нашого Мишеняти безрозмірний животик!\n— Авжеж! — пискнуло Мишенятко.— Це я через те таке маленьке, що немає нічого смачного. А король все частіше годує мене черствими марципанами. Він такий жадібний!\n— Неправда, Мишенятку, мій тато не жадібний!.. Однак чи не час тобі із неволі нас визволяти?\nМишеня сіло на задні лапки, облизнулося і сказало поважно:\n— А таки час! Підсадіть мене до тієї дірочки, там такий смачний шоколад!\nПетрик мовчки дивувався. Справді, це була незвичайна країна! Мале Мишеня поглинало шоколад так швидко і такими великими порціями, що з ним годі було змагатися найбільшому в світі ненажері. Животик в Мишеняти вже став як великий тугий бубон.\nНарешті воно сказало:\n— Швидше на волю!\nІ першим провалилося у велику дірку.\nМарципанка, а за нею Петрик вільно пролізли крізь отвір і опинилися на марципановому полі.\nДіти почали міркувати, куди їм краще бігти. Але Мишеня спокійно сиділо на місці і, здавалось, зовсім не думало поспішати.\nПетрик це помітив:\n— Хіба тобі не по дорозі з нами?\n— Та знаєте,— чомусь зніяковіло Мишеня,— я вже залишусь тут. Бо страшенно люблю смачненьке. Навіть більше за короля Марципана. І хоч він мене дуже лає, поцуплюю найсмачніші наїдки з його столу. Недарма він вважає мене найкращим служником і найбільшим ворогом країни... Ой,— схаменулося Мишеня.— Це ж найбільша королівська таємниця!\n— Не така вона вже й велика! — засміявся Петрик.— Ну, тоді прощавай, Мишенятку! Дякуємо тобі за все!\n— Я тобі дам щось смачненьке, коли тато вибачиться переді мною за те, що кинув мене до в'язниці! — додала королівська донька.\nІ діти побігли просто вперед, подалі від королівського палацу.\nПетрик озирнувся. Мишеня ще стояло, виставивши наперед свій безрозмірний животик, і махало дітям лапкою...\nМарципанове поле залишилось позаду. Діти продиралися крізь ті колючі терни, де ховались малі марципанці, коли грались у піжмурки.\nПочинало світати. Марципанка хапала дрижачки. Петрик помітив це, простягнув їй свою курточку:\n— Тримай, мені добре і в самій сорочці. Я угрівся!\nКолючі терни скінчилися. Але скінчився і город. А попереду виникло широке провалля. Діти зазирнули в нього — і відсахнулися. Таке воно було глибоке. Стали шукати стежки вниз чи бодай якихось кущів, аби можна було чіплятися за них.\nІ раптом позаду хтось гукнув дзвінко:\nСаме в цю мить Петрик побачив стежинку, що вела у провалля, і, схопивши за руку Марципанку, кинувся туди.\nТверді руки вхопили його і Марципанку, і хлопчачий голос весело спитав:\n— Цікаво, чого ви тікали?\nПетрик з Марципанкою, здивовані, враз обернулися. Перед ними стояв Пундик. Чубчик його стирчав їжачком, а блакитні очі аж сяяли радістю.\n— Нарешті ми всі разом!\n— Друзі,— сказав він.— Виходить, ви втекли лише тому, що вам не дали солодких пиріжків... Але ж того, хто говорить правду, король Марципан кидає у в'язницю... Він навіть доньки своєї не пожалів. Ви ж ні ігор цікавих не знаєте, ні пісень не співаєте. Ходімо краще з країни Марципанії назавжди!\n— Ой,— задрижала Соложеничка.— Я вже давно боюся...\n— Ні, — сказав Пундик. — Тримайте, ось! — Він вийняв з кишені довгу тонку, але міцну линву.— Зараз ми прив'яжемо її до цього деревця і по одному спустимося.\nВін прив'язав камінчик до линви і кинув униз. Діти уважно слухали...\nПершим спустився Вареничок. Далі хлоп'ята обережно спустили дівчаток. Соложеничка боялась більш за всіх, і її підтримували з обох боків Петрик з Пундиком.\nХлоп'ята швидко зібралися на раду. Вирішили триматися купи, самим нікуди не ходити, бо в такому тумані можна й заблудити.\nСоложеничка, яка дуже зморилася, сіла на горбочок відпочити...\n— Тут були льодяники! Це сліди від їхніх чобіт!\nПетрик і Пундик, не гаючи часу, наказали, хлопчикам\nШлях заступало гостре каміння. Сумно дзвеніла невеличка річечка. її низькі береги з'єднувала тоненька дерев'яна кладка.\n— Нарешті звичайна, а не солодка!\nДіти по черзі покуштували її.\nДалі пішли вздовж річечки. Але подорож була недовга...\nФОКУС КОРОЛЯ МАРЦИПАНА\nНеподалік впало кілька камінців. Мабуть, хтось необережно зачепив їх там, нагорі.\nДіти підвели голови. Справді, на самому краєчку ущелини стояли король Марципан, міністр Трюфель у своєму широкому корковому капелюсі і льодяники.\nКороль Марципан гукав:\n— Повертайтеся назад!\nПетрик негайно наказав:\n— Біжіть через дерев'яну кладку он до того дуба, бачите?\nДіти кинулися до річки, за мить були на тому березі і сховалися у затінку розлогих віт.\nНа галявину гордо вийшли Петрик, Пундик і Марципанка.\n— Навіщо ми потрібні вам? — гукнув королю Марципану Петрик.\n— Я хочу, щоб усі діти, що жили разом з нами, піднялися нагору, а ти, Петрику, йшов би собі геть з країни Марципанії!\n— Ні! — крикнув Пундик.— Ми не повернемось у ваш палац, а підемо разом з Петриком у його країну. Ми хочемо співати, танцювати і гратися!\nТоді король гукнув доньці:\n— Марципанко, повернись, будь ласка, назад. Я все тобі прощу!\n— Ні, ні! — тупнула ніжкою королівська доня.— Спочатку ти повинен вибачитись переді мною при всіх!\nМарципан аж закляк. Діти побачили, що він радиться з Першим і Єдиним своїм міністром Трюфелем. Потім нудотно-солодко крикнув Трюфель:\n— Ми за мир на будь-яких умовах. Викликаємо на переговори Вареничка-Лавреничка!\n— Чому саме його? А не мене, чи свою доньку Марципанку? Дивно...\n— Вареничку! — вирішили вони.— Нам все одно — можемо ми, можеш і ти піднятися на мирні переговори з Марципаном та Трюфелем. Поводься чемно, але з гідністю. Не забувай, правда на нашому боці.\n— Все буде як треба! Та й сорочечка моя нова нагорі залишилась,— сказав Вареничок. Навіть носа чомусь задер і швидко став здиратися нагору.\nНевдовзі він повернувся. Малий ніс його закопилився аж до неба:\n— Наш король, могутній Марципан, і його вірний Перший і Єдиний міністр Трюфель наказують вам піднятися нагору. Інакше вам буде дуже-дуже зле!\n— Слухай, Вареничку,— образилася Марципанка,— чому ти став говорити з нами так, ніби ти вірний служник мого тата?\n— Ой,— спохопився Вареничок-Лавреничок,— то вам здалося!\nІ його ніс миттю став таким, як в інших дітей.\n— Давайте знову порадимося! — запропонувала Соложеничка.\n— Навіщо? — здивувалися хлопчики.— Ми нізащо їм не здамося. Краще загинути у чесному бою!\nІ вони гукнули суперникам:\n— Спускайтеся сюди!\nХлопчики виламали кожен собі по величенькому дубцю.\nПроте король Марципан теж не гаяв часу. Він покликав до себе кількох льодяників і віддав їм якийсь наказ.\nЛьодяники швидко зникли з очей.\nА хлопчики гукали знизу, розмахуючи дубцями:\n— Спускайтеся! На чесний бій, на справедливий бій!\nРаптом Соложеничка знову щось побачила.\n— Ой! — скрикнула вона.— Нас оточують льодяники!\nСправді, поки діти дивились угору, закликаючи до чесного бою короля і його першого міністра, багацько льодяників несподівано вибігло з-за скелі...\nІ не встигли хлопчики змахнути своїми дубцями, як вже стали бранцями короля Марципана. І полонили їх, мабуть, ті самі солдатики, чиї сліди Соложеничка помітила раніше.\nЛьодяники наставили на дітей довгі гострі списи. Що втікачі могли зробити їм своїми малими дубцями? Однак вони не збиралися кидати їх.\nЛише Вареничок-Лавреничок раптом заскиглив:\n— Ой, рятуйте! Пане Марципане, пане Трюфелю, я ж вам вірно служив! Я ж вам все-все завжди виказував, що роблять і Пундик, і Соложеничка, і Карамелька, і навіть ваша донька Марципанка!..\nДіти мовчки відвернулися од Вареничка. А Пундик кинув йому презирливо:\n— Ех ти, плазун!\nІ в цю хвилину почувся голос короля Марципана. Голос був несподівано такий ласкавий, такий солодкий, що всі юні марципанці дружно глянули угору.\n— Любі мої дітоньки! Я зовсім не збираюся брати вас у полон і саджати у шоколадну в'язницю. Якщо ви хочете піти з країни Марципани, ідіть. Я вас не затримаю ані на мить. Але ж перед далекою подорожжю вам треба добряче попоїсти. Ви ж зголодніли, дітоньки мої. А подорож, мабуть, далека буде? Так, Петрику?\n— Так,— неохоче відказав Петрик.\n— От бачите, навіть Петрик зі мною згоден! — зрадів король.— І я зовсім не хочу, щоб ви піднімалися нагору. Бережіть сили. Хай вам щастить у дорозі! А щоб ви не думали, що я жадібний, я звелів льодяникам разом з Карамелькою і Пиріжком принести вам униз торбу наїдків.\nЗ-за скелі з'явилися ті самі двоє льодяників, яким король Марципан щось наказував перед цим угорі. Вони тягли велику торбу, допомагали їм Пиріжок та Карамелька.\n— Будь ласка, їжте! — запросив Пиріжок.— І не думайте, що наш король такий поганий.\nДіти нишком зиркали на торбу. їсти хотілося всім. І до того ж льодяники вже давно опустили свої гострі списи...\nПундик тихенько штовхнув Петрика.\n— Може й справді покуштуємо?\n— Якщо ти голодний, їж, а я не стану,— розсердився Петрик і додав уїдливо: — Здається, ти й Марципанію покинув лише тому, що тебе смачних пиріжків позбавили.\n— Як хочеш,—зніяковів Пундик,—а я таки покуштую...\nАле не він перший схилився над торбою. Там вже порпався Вареничок-Лавреничок, а Карамелька пригощала Соложеничку з Марципанкою. Адже й справді діти дуже зголодніли.\nІ нагорі не вгавав король Марципан:\n— Їжте, дорогі мої! Перед далекою подорожжю набирайтеся сил! І ти, Марципаночко, їж. Твій татусь добрий король. Якщо хочеш, можу й зараз вибачитися перед тобою!..\nУ Петрика покотилася слинка по язичку:\n«Якщо з'їм один пиріжок, нічого не станеться, я теж зголоднів...»\nІ Петрик простягнув руку до торби.\n«Може, він не такий вже й поганий, цей король Марципан?» — подумав хлопчик. Петрик присів на камінь. Пиріжок був смачний. Петрик навіть не помітив, як проковтнув його і взяв ще один.\nДіти наввипередки тягнули рученята до великої торби. Швидко вона схудла.\n— А тепер можете йти разом з Петриком! — гукнув король Марципан. Але голос його вже не був такий солодкий.— Тепер я спокійний за вас, дітоньки мої!\nПетрик здивовано глянув угору. Але те, що він побачив, здивувало його вдвічі. До короля Марципана біг дядечко Медяник! Він тримав у руці добрячий черпак. От він вже поруч з королем. Розмахується... Зараз черпак опуститься на голову королю! Що тоді буде?!\nАле Марципан обертається і люто кричить на доброго дядечка Медяника:\n— Зупиніться! Інакше я ніколи не скажу вам, де ваша донька!\nДядечко Медяник покірно опускає черпак і плентається назад від провалля.\nКороль Марципан знов гукає дітям. І голос в нього дуже сердитий:\n— А тепер можете йти собі!\nАле діти не квапились.\n— Ой, щось мені спочити хочеться,— раптом сказала Соложеничка і позіхнула.\n— І травичка тут гарна,— додав Вареничок і перший розлігся просто на землі.\n— Ні, друзі, треба йти! — твердо сказав Петрик.— Бо швидко настане спека.\nВін підвівся з каменя і зробив кілька кроків... Але якийсь тягар зненацька став натискувати йому на плечі, і він, сам того не помічаючи, тихенько опустився просто у траву...\n«Чом я так довго спав?» — подумав хлопчик. Розплющив очі і... нічого не зрозумів! Він лежав не на дні ущелини, а на м'якій постелі у просторій кімнаті.\nАле, здається, ні... Хлопчик визирнув у вікно. Знайоме подвір'я...\nІ Петрик згадав... Він з'їв два пиріжки, бо дуже зголоднів. І одразу заснув...\n— Ой! — скрикнув хтось у темряві коридора.\nПетрик роздивився. То була Карамелька. Вона терла свій забитий носик у кумедному ластовинні.\n— А ти — сонько! Цілу добу спав. Все проспав.\n«Невже цілу добу?» — аж похолов Петрик.\nВін вибіг з палацу на широке подвір'я пірникового палацу.\nІ Петрик здогадався...\nХлопчик глянув на вікна першого поверху пірникового палацу. Десь за одним з них, мабуть, була Марципанка...\n— Я чула, чула! — раптом з'явилося у вікні поруч Карамельчине кумедне ластовиння.— Багато, дуже багато!\nІ тут в іншому вікні з'явився Пундик.\nКухар жив поблизу королівської їдальні. Петрик постукав у двері...\nКоли очі його звикли до напівтемряви, роздивився. Кімнату дядечко Медяник мав невеличку. Там стояло ліжко, акуратно застелене зеленою ковдрою, і стіл. На столі лежали цікаві речі. Іграшкові пістолети, картонні ляльки, м'ячики, гілочки, блискучий кубик.\n— Пі-пі-пі! — почулося десь біля дверей. Хлопчик подивився туди... Нікого!\n— Ой, а може, ти теж хочеш поласувати папірцем? То я тобі зараз принесу теж...\nПетрик сів на стільчик. Усміхнувся. Дивне це Мишенятко! Хоче принести якийсь папірець, щоб удвох поласувати ним... Щасливе! Не знає, що діється навкруги. Де ж ти, добрий дядечку Медяничку?\nВ зубах воно й справді тримало папірець.— Будь ласка, їж собі на здоров'я!\nПерша Найбільша Таємниця...»\nНі, Мишенятку, тут зовсім інше написано: «Хто наїсться... уш... забуде, хто він насправді є...» Петрик ще раз перечитав... Дивний папірець!\nХлопчик замислився... Справді, він проходив повз ту кімнату, і королівська донька сказала, що тато навіть її до тієї кімнати не пускає...\n— Це була непроста справа... Мене дивувало, чому льодяники старанно охороняють двері у ту кімнату. І я, Мишенятко з безрозмірним животиком, подумало, що там є щось смачненьке. Взяло та й прогризло дірку з іншого боку у пірниковій стіні. Дивлюсь — нічого немає, лише папірці якісь висять. А вони ж такі смачні! То я і поласувало трохи...\n— Ой Мишенятку, Мишенятку, добре, що ти хоч цього папірця не з'їло!\n— Ось, бачиш,— показав він папірець Мишеняті.— Ти відкусило звідси лише шматочок, але разом з ним і якусь дуже важливу таємницю! «Хто з'їсть... уш...» Що таке «уш»?\n— Але, може, й галушка! — заперечив Петрик.— Бачиш, Мишенятку, що ти наробило? У слові, якого ми не знаємо, велика таємниця. Хто з'їсть не відому нам їжу, забуде, хто він є...\n— Ти маєш рацію! Ходімо пошукаємо його далі.\nАле тільки-но Петрик з Мишенятком підійшли до кухні, як почувся нудотно-солодкий голос королівського Першого і Єдиного міністра Трюфеля:\n— Приємного апетиту! — солодко сказав він.\nПеред іншими дітьми Трюфель поклав черстві марципани.\n— Бо ти наш дорогий гість! — сказав король.— їж на здоров'я!\n— Знову, як мені, то найгірша їжа...\n— Осмілюсь зауважити,— розплився в нудотно-солодкій усмішці Трюфель,— ви завжди казали: «Діти — наші квіти, все для них...»\n— Скажіть, будь ласка, а де дядечко Медяник?\nКороль ще раз хитро прискалив око і сказав:\n— Наш кухар там, де я звелів... Ой дітоньки, яка це невдячна була людина! Він відмовився навіть за марципановим полем доглядати. Він і вас не любить, він каже, що торт ще зелений і від нього живіт болітиме.\nПетрик аж засміявся: нежить від груш? Він повернувся на своє місце за столом і вже хотів сам послати ту грушу до рота, як раптом... Хлопчик ледь не скрикнув від несподіваної здогадки: у папірці із Забороненої кімнати було написане — «уш». Це ж, напевне, груш! «Хто наїсться груш, забуде, хто він насправді є...» Недарма на першому обіді король сам простягнув Петрикові грушу! І зараз так дивно розщедрився. Він хоче, щоб я щось обов'язково забув...\n— Я вже з'їв її! — почервонів Петрик. Він збрехав вперше в своєму житті.— Така смачна була!\n— Можливо й так... Щось в тобі змінилося, ти почервонів.\nДіти побігли на подвір'я, з подвір'я через марципанове поле — під вишню. Петрик теж пішов слідом. Кущики з рудим листячком прив'яли, похилились до землі, а всі марципани стали тверді, аж чорні. Свіженького жодного. Це вразило Петрика. Коли дядечко Медяник зник, чому одразу всі марципани почерствіли? Виходить, хтось доглядав за ними, поливав поле?\nМишенятко десь шукало дядечка Медяника... Петрик і сам ладен був кинутись на пошуки, але боявся, що льодяники помітять це і донесуть королю Марципану. Адже тепер вже достеменно відомо — дядечко не з своєї волі кудись зник... Треба бути обережним! В цій країні все дивне. А може, діти не такі вже й погані! Щоб одразу та так змінитися!.. Петрик не хотів у це вірити!\n— Гей, хлоп'ята, я щось знаю!\nДіти сіли кружечком.\n— Давайте придумувати казки. У нас до вечері он скільки часу. Почнемо...—Петрик обвів поглядом дітей,— почнемо з Вареничка-Лавреничка, бо він найбільший брехун.\n— Тож слухайте мою казку...\n— Вибачте, будь ласка, зараз мені негайно треба відлучитись...\nЗУСТРІЧ КОРОЛЯ З КУХАРЕМ\nМишенятко бігло полем так швидко, що Петрик ледве встигав за ним.\n— Сюди, Петрику. Я саме бачило — льодяники вели дядечка Медяника до шоколадної в'язниці.\nПочувши страшну новину, Петрик стишив ходу.\n— Зачекай, Мишенятку, не біжи. Коли льодяники нас помітять, ми вже не врятуємо нашого Медяника.\nПетрик з Мишенятком далеко стороною обійшли в'язницю і сховалися в густих кущах.\nХлопчик обережно розсунув гілки. Вхід до в'язниці був прямо перед ними. Але біля дверей ходив льодяник із списом. На ремінці в нього теліпався великий блискучий ключ.\n— Це ключ від дверей! — пискнуло Мишеня.— Давай кинемось на льодяника і заберемо ключа!\n— Ти справді хоробре Мишенятко,— з повагою сказав хлопчик,— але зараз потрібна хитрість. Бо льодяник може в якийсь спосіб покликати інших на допомогу, і тоді все пропало!\n— Ось він! — злякано пискнуло Мишенятко.\n— Хто? — перепитав Петрик.\n— Король Марципан!\nЛьодяник виструнчився, віддав королеві честь Марципан буркнув:\nКоли король пройшов у в'язницю, льодяник хотів зачинити за ним двері. Але король наказав:\n— Ні, ні, хай будуть прочинені!\n«Думає, що льодяник і його раптом може зачинити у в'язниці».\nПо хвилині мовчання з в'язниці почувся голос дядечка Медяника.\n— Хоч дітей нагодували?\nКороль відповів охоче:\n— Як ви казали — тортом!\n— Пі-пі,— захвилювалось Мишенятко.— Ой, який брехун! Сам сказав, що торт ще зелений!\nГолос в дядечка Медяника пом'якшав.\n— Це дуже добре. Але я все одно не прощу вам отих сонних пиріжків. Це ж на здоров'ї дітей позначиться!\n— То був прикрий випадок. Адже зайда Петрик хотів, щоб діти полишили нашу найкращу країну! А ви ж і самі цього не хочете, га?\n— Так, не хочу... Марципане, де моя донька? — голос Медяника був дуже схвильований.—Я відчуваю, вона десь тут, поруч. Строк моєї служби у вас сьогодні минає. Скажіть мені врешті-решт, де моя люба доня? Де діти, з якими вона колись гралася?\nПотім з-за дверей знов почувся голос короля:\n— Хіба це так важливо? У вас є свої таємниці, а це — моя.\n— Але чому ви хочете дітей на паненят перетворити? Вони ж нічого не вміють, тільки солодко їдять та сплять!\n— Ой Медянику, Медянику! Сива ви людина, а нічого ще не зрозуміли,— голос в короля був лагідний. Петри-кові здалось, наче він аж співає:\nВ світі стільки злого. Хай хоч мої найвірніші піддані не знають про це. Хай хоч вони не бачать гіркого в житті і за столом. Хай солоний піт не ятрить їм рани, а вода і їжа їхня завжди буде солодкою, а не кислою. І щоб ,ви не думали, що я злий, від сьогодні ви вже не просто королівський кухар, а Міністр Королівських Сніданків, Обідів і Вечер. І отже — приступайте до своїх обов'язків, бо солодкі марципани в полі без вас черствіють, а вишня не родить слив.\n— Ні, це нечесно. Ви хочете підкупити мене!\nГолос дядечка Медяника став гнівний:\n— Я не вірю вам. З солодощів самі паненята родяться! Чому ви ховаєте від мене мою доню? В цьому якась підступна таємниця! Доки не скажете, де вона, де її друзі,— геть звідси!\nЗа мить Петрик побачив, як у дверях з'явилось червоне розлючене обличчя короля Марципана. Але він швидко обернувся і крикнув до в'язниці:\n— Начувайся, кухарю! Скоро й черствих марципанів дітям не стане, а торта нам з Першим моїм і Єдиним міністром Трюфелем вистачить надовго!\nІ король поспішив до палацу.\n«Що робити? Як визволити Медяника?» — хвилювався Петрик. Треба було негайно щось придумати, доки льодяник не зачинив двері на замок!\nПетрик підняв камінець і кинув його в льодяника. Камінець попав просто у спину цукерковому солдатикові. Той, розлючений, полишив двері і подався до кущів.\n— Мишенятку, як побачить тебе льодяник, тікай!\n— Гаразд, я все зрозуміло!—поважно відказало Мишенятко.\nКоли льодяник розсунув віти, Петрика там вже не було...\nА Мишенятко одразу кинулось тікати. Льодяник із списом погнався слідом.\nПетрик кинувся до прочинених дверей:\n— Дядечку Медянику, ви вільні!\nТАЄМНИЦЯ ЗАБОРОНЕНОЇ КІМНАТИ\nДядечко Медяник, Петрик і Мишенятко, що ніяк не могло віддихатись після змагань з льодяником, сиділи в кімнаті королівського кухаря.\nДобрий дядечко уважно перечитав клаптик паперу з Першою Найбільшою Таємницею країни Марципанії і сховав його у кишеню.\nМедяник мовчав кілька хвилин. Коли він заговорив, голос в нього був дуже схвильований:\n— Я давно здогадувався, що в нашій країні діє якесь чарівництво... Отже, виходить, причина —у грушах. Але це лише Перша Таємниця...\nПетрик з Мишенятком уважно слухали дядечка Медяника. З Марципанових покоїв і з кімнати Трюфеля доносилось гучне хропіння. Володарі країни, як завжди, спали після обіду.\n— Друзі, часу в нас зовсім обмаль,— сказав рішуче дядечко Медяник.— Мишенятку, ти бачило в Забороненій кімнаті іще який-небудь папірець?\n— Бачило,— пискнуло Мишенятко,— і багато. Але я, на жаль, з'їло їх. Вони такі смачні! Лише на поличці ще якийсь папірець лежав. Я до нього дістатись не могло, бо високо дуже.\n— Може, то Друга Найбільша Таємниця країни Марципани? — спитав сам у еебе дядечко Медяник.—А може, вона вже давно в твоєму безрозмірному животику?.. Мишенятку, у короля Марципана на ремені завжди якісь два ключі на шовковому мотузку дзвенять. Можливо, один з них — від Забороненої кімнати?\n— Я зрозуміло,— пискнуло Мишеня.— За мене не турбуйтесь!\nІ воно миттю зникло за дверима.\nОй, як хвилювались дядечко Медяник і Петрик! Але даремно. Невдовзі Мишенятко з'явилось із двома ключами на шовковомз мотузку.\n— А зараз,— сказав дядечко Медяник,— ми спробуємо проникнути до Забороненої кімнати.\nДядечко Медяник з своїм великим черпаком, Петрик і Мишенятко вийшли у коридор. Обережно проминули кілька хідників. На щастя, ніхто їм не зустрівся по дорозі. В цей час у країні Марципанії всі спали...\n— Зачекайте мене ось тут! — сказав тихенько дядечко Медяник.\n— Ой, як же ми пройдемо, там же льодяник завжди вартує! — стурбувався Петрик.\n— Задля дітей я готовий на все!\nІ дядечко Медяник сміливо вийшов у коридор, що вів до Забороненої кімнати.\nЛьодяник, що чергував біля її дверей, зачувши чиїсь кроки, миттю наставив списа. Але дядечко Медяник навіть не стишив кроків. І льодяник раптом... усміхнувся дядечку Медянику!\nДобрий кухар зрадів:\n— Льодичку, це дуже добре, що чергуєш саме ти. Інакше нам довелося б розпочати бій!\n— Гей, Петрику, Мишенятку!..— покликав дядечко Медяник.\nТепер і Петрик зрадів, забачивши льодяника. Адже це був той самий цукерковий солдатик, що хотів гратись у піжмурки, і за це був покараний королем.\n— Льодичку, ми з друзями зараз спробуємо проникнути у цю кімнату. Ми зачинимо за собою двері, а ти й далі чергуй, наче нічого не сталося. Добре?\n— Добре! — по-дитячому тоненько відповів Льодичок.— Для вас, дорогий дядечку, я все зроблю!\nДядечко Медяник вставив ключа у замок і спробував повернути його, але ключ не повертався. Тоді він спробував зробити те ж саме з іншим ключем. Щось задзижча-ло, тоненько дзвякнуло...\nДвері із рипом повільно прочинилися. Медяник, Петрик і Мишенятко обережно увійшли до кімнати. Медяник запер двері зсередини.\nКімната була невеличка, з маленьким віконечком. І зовсім порожня.\n— Так...— протягнув розчаровано дядечко Медяник.— Мишенятку, ти помилилось. Твоя дірочка вела до іншої кімнати.\n— Ні, ні, — стурбувалось Мишенятко. — В най-темнішому кутку повинна бути заглибина і в ній папірець. Я здалека чую його ароматний запах. В мене навіть голова наморочиться — такий смачний той папірець!\nПетрик уважно придивився до найтемнішої стіни.\n— Ось він! Ось!\nДядечко Медяник швидко розгорнув папірець. Став читати:\n«Друга Найбільша Таємниця країни Марципани. Хто з'їсть золоте яблуко, стане таким, яким він є насправді».\n— Тепер ми знаємо, як розчарувати дітей! Люба моя доню, скоро я впізнаю тебе! — вигукнув дядечко Медяник.— Скоріше на пошуки чарівної яблуні!\nАле в цю мить з-за дверей почувся тупіт льодяників і розпачливий крик короля Марципана:\n— Караул! В мене вкрадено таємні ключі!\nІ тоненький голосок цукеркового солдата Льодика:\n— Дядечку, рятуйтесь! Я боротимусь до кінця!\nЗ коридора донісся лютий вереск короля Марципана:\n— Вірні мої солдатики, убийте цього зрадника, щоб він на встав! Він мені вже давно не подобався!\nПочулись глухі удари...\n— Ламайте двері, мої вірні льодяники! — кричав король Марципан.\n— Ми у пастці! — затремтів Петрик.\n— Є вихід! — пискнуло Мишенятко.— До кімнати я прогризло лише нірку, але під підлогою є справжній підземний хідник!\nІ Мишенятко взялося вигризати більшу дірку у пірниковій підлозі.\n— Швидше, Мишенятку,— благав Петрик.— Двері вже тріщать!\n— Не турбуйся,— заспокоїло Мишенятко,— в мене ж безрозмірний животик!\nЗа хвилину велика дірка була готова.\nПетрик глянув униз — справді там був підземний хідник.\nВін стрибнув і відійшов убік. Слідом за ним гепнувся дядечко Медяник. На руках він тримав Мишенятко — в того животик став, наче бубон, і саме бігти воно не могло.\nДядечко Медяник обмацав у темряві стіни. Хідник вів в один бік.\n— А тепер попереду піду я! — сказав рішуче добрий кухар.— Петрику, тримайся за мене! Все буде гаразд!\n— Та це я випадково розгубився!—зніяковів Петрик. Грюкіт льодяників і тріск дверей завмирали позаду...\nДядечко Медяник помацав правицею кам'яну ляду, що прикривала вихід на поверхню.\n— Петрику, потримай Мишенятко...\nНад головою в дядечка Медяника на вербі гойдались жовті груші, а неподалік на клені—яблука... Дядечко Медяник протер очі, сам собі не вірячи. То були золоті яблука! Друга найбільша таємниця країни Марципанії!\n— Швидше до яблук! — гукнув королівський кухар.\nРазом з Петриком вони рвали золоті яблука і ховали їх — дядечко у просторі кишені, Петрик — за пазуху.\n«Якщо перший Марципанів ключ саме від цих воріт, ми врятовані, — розміркував добрий кухар, — а коли ні...»\nІ дядечко Медяник широким помахом руки розчинив ворота...\nБлиснули гострі списи цукеркових солдатиків. Ще мить — і невідомо, чи посміхнулося б коли-небудь доброму Медяникові, Петрику і Мишеняткові сонечко...\nЦе не танок, а халтура!\nА на тому місці, де тільки-но був товстенький Вареничок-Лавреничок, з'явився хлопчик, підтягнутий і стрункий.\n— Добрий день! На жаль, я не знайомий з вами,— хлопчик кивнув на білявеньку дівчинку,— крім Каролінки... А моє ім'я — Валерик.\n— Саллі! — привітно назвала вона своє ім'я.\n— Марципаночко, з'їж яблуко! Бачиш, всі діти стали такими, як були колись. їх зачарував король Марципан.\n— Льодичку, милий, ти захистив нас, ти своєю смертю врятував дітей, допоміг нам дізнатись про таємницю золотих яблук. Ми завжди тебе пам'ятатимемо!\nІ раптом... раптом всі почули стогін:\n— Я теж пам'ятатиму...\n— Ти житимеш! — гаряче сказав дядечко Медяник.— Зараз я перев'яжу тобі рани.\nДобрий фокусник країни Марципанії вийняв з кишені бинт, старанно перев'язав руку і голову Льодичкові.\n— Пане Марципане,— у низькому поклоні схилився над діркою Трюфель,— ми не винні, нас перемогли! І діти з'їли ваші золоті яблука...\n— Ні, нічого не вийде,— вставив Трюфель,— там же кам'яні стінки...\n— Всі покинули мене... Я нікому не потрібний... Ніхто мене не любить...\n— Я більш не буду... Мені страшно тут... Я не справжній король. Дайте мені золоте яблуко...\n— Виходить, що я теж...\n— Виходить, що ти теж маєш з'їсти золоте яблуко...\nІ Петрик, і Каролінка, і Петро, і Валерик, і Панас, і Саллі назавжди запам'ятали наступну мить...\n— Я був завжди поруч, але про це треба довго розповідати, доню...\nА з підземного хідника, крекчучи, дерся нагору малий лисий чоловічок. Йому подав руку довготелесий рудий чолов'яга.\nІ от вони стали поруч...\n— А я думав був, куди це ви щезли... Очі б мої вас, ледацюг, не бачили! — сказав дядечко Медяник.— Напанувалися!\n— Беріть краще відра та йдіть у поле марципани полийте! Досить я вже на вас спину гнув! Досить і діти вас вихваляли! Навіть у країні чудес треба вміло господарювати...\nДАРУНОК ДЯДЕЧКА МЕДЯНИКА\nДядечко вивів дітей з палацу і попрямував з ними веселою юрбою до круглої огорожі. Ви пам'ятаєте, що там було?\nДядечко вийняв з кишені ключа і віддав його Петрику.\n— Відчини, друже, ці дверцята!\nАле Каролінка, що вийшла з палацу, тривожно гукнула дітям:\n— Дивіться, до нас льодяники біжать!\nЧоботи цукеркових солдатиків гупали все ближче. Петрик стурбувався:\n— Скоріше у палац. Мабуть, вони хочуть захопити нас у полон!\n— Ні, ні! — заперечив дядечко Медяник.— Он як вони вимахують руками. Це означає: «Наміри в нас мирні!»\nНаперед вийшов найсміливіший льодяник і почав ще швидше розмахувати руками.\n— Що він хоче сказати? — спитав Петрик.\nДядечко Медяник переклав:\n— Ми, льодяники, не злі. Ми ж солдатики цукеркові. Це Марципан та Трюфель примушували нас робити те, чого ми не бажали. А ми хочемо навчитися танцювати по-справжньому, щоб розважати дітей, які в майбутньому прийдуть у країну Марципанів. А іще ми хочемо навчитися говорити і думати...\n— Гарне бажання! — схвалили діти.\nДядечко Медяник зауважив:\n— Однак спочатку прохаємо вас потрудитися.\nПетрик відчинив ключем дверцята, льодяники зламали геть огорожу, і перед очима у дітей з'явився величезний торт — заввишки з дядечка Медяника!\nРіс він просто на грядці і так приємно пахтів,— Мишенятко з безрозмірним животиком аж відвернулося, щоб першим не кинутися до нього.\nДядечко Медяник уважно обдивився торт:\n— Бачите, він справді незвичайний. Навіть місця того вже не видно, звідки відрізали собі шматок король з міністром.\nМедяник приставив драбинку до торта, піднявся, вийняв з-за пояса великого кухарського ножа і встромив його у золотавий ніжний крем.\nДядечко Медяник своїми добрими долонями розкуйовдив Петрикові чубчик:\n— Милий хлопчику, я дуже вірю, у кожного з вас буде завжди вдосталь і солодкого, і хліба, і теплого сонечка!.. Але й без гіркого та солоного теж не можна. Ліки гіркі — зате повертають здоров'я, піт солоний — зате радість від праці солодка.\nДядечко Медяник правою рукою притис до себе Петрика, а лівою попестив Мишенятко, в якого безрозмірний животик від торта вже нагадував футбольний м'яч.\n— Діти,— сказав дядечко Медяник,— коли б не Петрик і наше хоробре Мишенятко, ви б і зараз були зачаровані... Тож нехай сьогоднішній день стане назавжди в країні Марципанії святковим!\n— Назавжди святковим! — урочисто заприсяглися діти.\n— А зараз,— дядечко Медяник удавано суворо насупив брови,— всім відпочивати!\nВін приніс з королівської скарбниці м'які перини, подушки і пухнасті ковдри.\nДіти тільки-но схилилися голівками до подушок — миттю поснули.\nБо ж зморились вони страшенно.\nРанок наступного дня був напрочуд гарний. Діти вийшли на лужок. Кожному дядечко Медяник приготував спеціальну торбинку. Ще вночі він напік пахучого смачного хліба, звідкілясь приніс гіркої цибулі та часнику, — мабуть, опустився в ущелину і на тому боці річки насмикав, поклав у торбинки по дрібці солі, ще й по кілька свіжих Марципанів, що знов смачно рум’янилися на городі.\n— Друзі мої! — сказав Петрик. — У нас різні імена, і не всім нам разом подорожувати додому. Бо жили ми раніш в різних країнах. Але тепер вже ніякі Марципани та Трюфелі не зможуть роз’єднати нас. Присягаюсь бути вірним вам завжди!\n— Бути вірними друзями завжди! — проказали урочисто всі.\nДіти поцілували дядечка Медяника, міцно потисли один одному руки.\nА Марійка сказала:\n— Друзі, обов’язково розкажіть усім дітям про країну Марципанію. Хай вони приходять до нас на канікули.\n— Обов’язково! — сказала Каролінка.\n— Зачекайте, зачекайте нас! — це кричали здалеку Марко з Трохимом. Вони щосили бігли до дітей.\n— Дуже, дуже вас просимо, — сказав колишній король, — простіть нас... Ми вирішили жити так, щоб ніхто нас ледарями не називав.\n— Я мрію стати кухарем і дитячим фокусником, як дядечко Медяник! — сказав довготелесий Трохим.\n— А я вчитимусь у дядечка Медяника на городника й садівника! — сказав низенький Марко.\n— Гаразд, — згодився Медяник, — повіримо вам на цей раз!\nІ діти розійшлися на всі боки неозорого світу.\nА дядечко Медяник, Марійка, цукеркові солдатики і Марко з Трохимом ще довго дивилися їм услід і махали руками, а Мишенятко з безрозмірним животиком малою своєю ланкою.\nКраїна Марципанія існує донині. І коли ти, друже, завітаєш туди на канікули, колишній король Марципан, якого зараз всі поважають і звуть лише дядьком Марком, почастує тебе смачними марципанчиками, вирощеними під доглядом дядечка Медяника на тамтешньому городі.\nКолишній Перший і Єдиний міністр Трюфель, нині дядько Трохим, пригостить тебе шоколадними цукерками, які він готує за своїм власним рецептом і називає трюфелями.\nА добрий дядечко Медяник обов’язково відріже тобі великий кусень торта, що росте сам просто на городі.\nВвечері гостинні господарі запросять тебе до театру. Його збудували льодяники. Вони навчилися гарно танцювати й ушкварять такого гопака, що ти не втримаєшся, скочиш на сцену — танцюватимеш разом з ними!


Покровська окружна прокуратура: за вбивство молодої дівчини зловмиснику загрожує до 15 років ув’язнення | Новости\nЗа процесуального керівництва Покровської окружної прокуратури завершено досудове розслідування стосовно 28-річного чоловіка, який обвинувачується у скоєнні умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України).\nДосудовим розслідуванням встановлено, що увечері 16 березня 2022 року між чоловіком, який перебував у стані наркотичного сп’яніння, та його співмешканкою виникла сварка. Побачивши, що так званий вітчим штовхає та намагається задушити матір, на її захист встала 19-річна донька. Розлючений зловмисник відштовхнув дівчину і, коли вона впала на підлогу, однією рукою здавив їй шию, а іншою наніс декілька ударів кухонним ножем у спину.\nВід колото-різаних проникаючих поранень грудної порожнини з ушкодженням легень, серця і аорти потерпіла померла на місці.\nОбвинувальний акт скеровано до Добропільського міськрайонного суду.\nМаксимальне покарання за санкцією статті – 15 років позбавлення волі.


Купити Прапор Вірменії - «ЛАКОР», м.Львів, Україна\nПрапор Вірменії виготовляється методом двостороннього термо-сублімаційного друку на полотні для прапорів - прапорна сітка (поліестер 100%).\nКольори насичені яскраві. Фарби стійкі до впливів зовнішнього середовища і застосуванням хімічних засобів. Пропорція прапора Вірменії 1:2.\nПрапор Вірменії заснований на історичному прапорі Вірменії 1919 року і являє собою прямокутне полотнище, що складається з рівновеликих горизонтальних червоної, синьої і жовтогарячої смуг. Дата прийняття: 24 серпня 1990 року. Співвідношення сторін 1:2.


Євангеліє за тих, у кого в сім’ях негаразди, за одержимих недугою пияцтва, ув’язнених, полонених | «Наша Парафія»\nЄвангеліє за тих, у кого в сім’ях негаразди, за одержимих недугою пияцтва, ув’язнених, полонених\nГосподи, благослови всіх, кого я осудив (-ла) (імена) і їх святими молитвами й мене, окаянного\n(-нну), помилуй (12 поясних поклонів).\nСпаси, Господи, і помилуй Спаси, Господи, і помилуй матір нашу Україну і народ наш український. Молитвами Пречистої Твоєї Матері, благаннями всіх святих землі української дай нам єдности, дай любови і духа розуму, навчи прощати, щоб ми завжди і всюди прославляли пресвяте ім’я Твоє, Отця, і Сина, і Святого Духа. Амінь.\nГосподи Ісусе Христе, Сину Божий! Ти сказав пречистими устами Своїми: «Істинно кажу вам: якщо двоє з вас дійдуть згоди на землі просити про всяку річ, то, хоч би що вони попросили, буде їм від Отця Мого Небесного; бо, де двоє чи троє зібрані в ім’я Моє, там Я серед них». Незмінні слова Твої, Господи, милосердя Твоє неосяжне і чоловіколюбності Твоїй немає кінця. Тому й ми, згодившись між собою, усердно просимо: спаси, Господи, і помилуй рабів Твоїх:\nМарію, Дмитра, Юрія і Світлану, Олену і Олександра, Дмитра і Катерину, Світлану, Ярослава, Дениса і Галину, Тетяну і Віталія, Юлію і Андрія, Максима та Ірину з млад., Тетяну, Андрія Антоніну, Олександра, Галину, Леоніда, Ольгу, Василя, Людмилу, Святослава, Ларису, Володимира Вікторію, Юрія, Василя, Тамару, Поліну, Володимира з рід. Світлану, Ярослава, Оксану, Станіслава\nі всіх, у кого в сім’ях негаразди. Зміцни їхні родини, утверди любов між ними. Нехай налаштується життя їхнє не за людською грішною волею, але за Твоїм святим Промислом. Нехай прославиться в них святе ім’я Твоє на віки віків. Амінь.\nСпаси, Господи, і помилуй ув’язнених Максима, Сергія, Олександра, Сергія, і всіх, хто у в’язницях перебувають, просвіти їх, напути, зміцни й охорони від усякого зла.\nСпаси, Господи, помилуй і врозуми:\nВасиля, Галину, Петра, Дмитра, Валерія, Миколу, Юрія, Сергія, Віктора, Світлану Віталія, Володимира, Євгена, Олександра, Дениса, Георгія, Миколу, Віктора, Миколу, Миколу, Сергія, Миколу, Олександра, Андрія, Віталія, Анатолія, Антоніну, Володимира Леоніда, Івана, Сергія, Віктора, Валентину, Святослава, Ярослава, Андрія, Анатолія,\nі всіх одержимих недугою пияцтва, наркоманії, курива, лихослів’я, пристрастю до ігор та іншими душозгубними звичками та гріхами. Господи Боже наш! Молитвами святого апостола і євангеліста Іоана Богослова, преподобного Мойсея Мурина, преподобної Марії Єгипетської, великомучениці Варвари і всіх святих прости їм, зціли, просвіти і спаси від загибелі душі їхні.\nСпаси, Господи, і помилуй усіх, кого ми тут поминали і всіх, хто найбільше потребує Твого заступництва і допомоги, словами Божественного Євангелія Твого, прочитаного за спасіння рабів Твоїх. Попали, Господи, терни всіх їхніх гріхів, і нехай вселиться в них благодать Твоя, що обпалює, очищає і освячує всю людину в ім’я Отця, і Сина, і Святого Духа. Амінь.\nМолитва за пияків до Пресвятої Богородиці на честь ікони «Неупивна Чаша»\nО Премилосердна Владичице! До Твого заступництва нині вдаємося, молінь наших не відкинь, але милостиво почуй жінок, дітей, матерів; зціли братів, і сестер, і близьких наших, що тяжкою недугою пияцтва, наркоманії та ігроманії одержимі й через це від Матері своєї Церкви Христової і спасіння відпадають. О милостива Мати Божа, торкнися їхніх сердець і скоро підійми від падінь гріховних, і до спасенного відродження приведи їх. Умоли Сина Свого, Христа Бога нашого, щоб простив нам гріхи наші і не відвернув милости Своєї від людей Своїх, але щоб зміцнив у тверезості та цнотливості.\nПрийми, Пресвята Богородице, молитви матерів, які сльози за дітей своїх проливають; жінок, що чоловіків своїх оплакують; убогих і нещасних дітей, без опіки залишених; і всіх нас, що до ікони Твоєї припадаємо. Нехай дійдуть ці благання наші молитвами Твоїми до Престолу Всевишнього. Покрий і збережи нас від пасток лукавого і всіх ворожих хитрощів, а в страшний час відходу нашого допоможи неушкоджено пройти піднебесні митарства. Молитвами Твоїми визволи нас від вічного осуду, нехай покриє нас милість Божа на нескінченні віки. Амінь.\nМожна за бажанням прочитати ще цю молитву за рідних і хрещених дітей:\nГосподи Ісусе Христе, Сину Божий, молитвами Пречистої Твоєї Матері почуй мене, недостойного раба Твого (ім’я). Господи, у милостивій владі Твоїй діти мої, раби Твої (імена). Помилуй і спаси їх імені Твого ради. Господи, прости їм усі гріхи вільні і невільні, заподіяні ними перед Тобою. Господи, настав їх на істину путь Твоїх заповідей і розум просвіти світлом Твоїм на спасіння душі та зцілення тіла. Господи, благослови їх удома, у школі, в путі й на кожному місці Твого володіння. Господи, збережи їх під покровом Твоїм святим від стріли, отрути, вогню, пошести смертоносної і наглої смерти. Господи, охорони їх від усіх видимих і невидимих ворогів, від усякої хвороби, очисти від усякої скверни і полегши їхні душевні страждання. Господи, даруй їм благодать Духа Твого Святого на многії літа життя, здоров’я і цнотливість. Господи, збільши і зміцни їхні розумові здібності й тілесні сили, даровані їм Тобою, подай Твоє благословення на благочестиве і, якщо Тобі вгодно, сімейне життя і неосудне дітородження. Господи, даруй мені, рабу Твоєму (ім’я), батьківське благословення на дітей моїх і рабів Твоїх у нинішній час, уранці, вдень і вночі імені Твого ради, бо Царство Твоє вічне, всесильне і всемогутнє. Амінь.\nto «Євангеліє за тих, у кого в сім’ях негаразди, за одержимих недугою пияцтва, ув’язнених, полонених»\nчервня 28, 2013 о 23:37\nСлава Богу! Прошу помолитись за мою сім’ю: Людмилу, Сергія та младенця Данила. Ми живемо не вінчані (чоловік проти), тому й негараздів в нас дуже багато. Помоліться, щоб Бог благословив мою сім’ю дав нам в любові жити та прославляти Отця Небесного\nчервня 30, 2013 о 18:11\nОбов’язково будемо молитися! Дай, Господи, Вам мудрості, мужності, благословення Божого на правильні рішення, слова й думки!\nлипня 23, 2013 о 02:52\nСлава Богу! Прошу помолитись за зцілення чоловіка Віталія від ігроманії і за всю сім’ю.\nлипня 23, 2013 о 20:15\nУсім сповістили. Будемо молитися. Боже, поможи!\nсерпня 12, 2020 о 06:22\nСлава Богу за все! Прошу помолитись за зцілення чоловіка Олега від пияцтва.\nГригорій до Мирон Дацко. Служба Божа


Головна » Здоров'я » Як позбутися від шишок після уколів\n16/04/2016 Здоров'я 201 Переглядів\nДуже неприємні відчуття у людини викликають шишки після уколів. Вони не дають спокійно сидіти, а іноді навіть сковують деякі рухи. Вони з’являються внаслідок неправильного введення препарату в м’язові тканини, яке може бути занадто швидке. Дуже часто в місці уколу спостерігається синяк або почервоніння. Все це є результатом пошкодження судини під час введення лікарського препарату. Як позбутися від шишок після уколів піде мова далі.\nПозбутися від шишок після уколів. Чи небезпечні шишки після уколів?\nЯкщо хворого абсолютно не турбує шишка і при тому, якщо прощупуючи вона не болить, то немає причин для занепокоєння. Також не потрібно переживати, якщо місце уколу не почервоніло і не гаряче.\nВарто турбуватися тільки тоді, якщо місце уколу в значній мірі почервоніло, і з’являються больові відчуття при натисканні на нього. Може також виникати часткове оніміння шкіри в місці уколу.\nПричиною таких проявів може бути:\nЯкщо препарат хворому був введений в перший раз, то він може викликати ряд алергічних реакцій. На місці уколу може з’явитися не тільки шишка, але ще і свербіння, почервоніння. В цьому випадку слід негайно звернутися до фахівця, щоб зняти алергічну реакцію і в подальшому отримати заборону на застосування такого лікарського засобу в лікуванні.\nРеакція на препарат може бути у вигляді оніміння шкіри в місці уколу. Іноді таке явище поширюється і на область навколо місця уколу. Якщо шишка не дуже турбує, то через пару днів все це пройде. Але якщо цього не сталося, то це привід звернутися до фахівця і обстежетись для встановлення причин такої реакції на лікарський препарат. Можливо, в ході уколу було травмовано якесь нервове закінчення. У цьому випадку нічого страшного немає. Але якщо в результаті оніміння виникли больові відчуття, які віддаються в ногу, то це вірний знак піти на консультацію до фахівця-невролога.\nНе часто, але все-таки зустрічаються випадки, коли в ході введення препарату могли занести інфекцію. Все це може бути причиною недбалого ставлення до правил антисептики і асептики при введенні лікарського засобу, які не були дотримані. Шишка на сідницях після уколу не може викликати переживань, але якщо на ній з’явиться абсцес, то це буде сигналом занесення інфекції в організм через ін’єкцію. Необхідно в терміновому порядку відвідати лікаря, пройти обстеження і провести курс лікування. Як правило, в такому випадку дуже часто призначаються антибіотики, щоб зупинити розвиток інфекції. Найкраще через кілька тижнів здати аналіз крові на присутність антитіл ВІЛ-інфекції.\nЯк позбутися від шишок після уколів – чим лікувати?\nІснує кілька способів, щоб позбутися від шишечок після уколів:\nЙодною сіткою. Позбутися від шишечок можна за допомогою йодної сітки. Вона наноситься кілька разів на день в поєднанні з кефірними компресами. Все це тільки благотворно позначається на розсмоктування шишок. Такий метод вже давно відомий і вважається найпрактичнішим і ефективним.\nМедовим коржем.Ще один метод усунення шишечок після ін’єкцій – застосування медового коржу. Для цього замішується круте тісто з 1 яйця, 1 столової ложечки вершкового масла, 1 столової лдожечки меду і борошна, яке беремо «на око». Коржик з такого тіста прикладають на місце уколу і утворення шишки і закріплюють на ніч. Добре для цього підійде лейкопластир. Можна одягнути для більшої фіксації щільно прилягаючу білизну.\nКапустяним листом.Капустяний лист теж може допомогти в боротьбі з шишечками після уколів. Його надрізають ножем або відбивають кухонним молоточком, щоб виділявся сік з самого листа. Після цього його кладуть на проблемну зону і закріплюють на ніч. Можна обернутися бинтом, використовуючи щільно прилягаючу білизну.\nГепарин-вмісні гелі. Гепарин-вмісні гелі є лікарськими препаратами і можуть позбавити від шишок протягом декількох днів. Інструкція щодо їх застосування написана на упаковці і її варто дотримуватися, щоб не отримати алергічну реакцію на препарат.\nКартоплею. Дуже часто практикується застосування картоплі в лікуванні шишок. Для цього картопля миється і розрізається на дві частини. Одну з них прикладають на місце затвердіння. Спати з таким своєрідним компресом буде незручно, але вдень можна походити.\nСпиртові компреси. Можна спобувати компрес з спиртової настояночки прополісу. Попередньо необхідно змастити шишки після уколів живильним кремом і зверху покласти бинт, який змочений в такому розчині. Після цього отриманий компрес накривають плівкою і закріплюють.\nГосподарським милом. Господарське мило теж може допомогти від шишок. Змочіть шматочок бинта тепленькою водичкою і намильте його господарським милом. Після цього прикладіть компрес до місця уколу.\nАлое. Листочки алое відмінно справляються буквально з кожним наривом. Також буде ефективним є застосування їх в лікуванні шишок після ін’єкцій. Листя відбиваються ножем для отримання соку рослини. Можна зрізати верхній шар листа. Після цього лист алое прикладається до місця уколу і закріплюється на ніч. На сам лист краще покласти не промокаючу серветку.\nПозбутися від шишок після уколів. Причини звернутися до лікаря\nІснує багато способів, як позбутися від шишок після уколів. Буває так, що в деяких випадках просто неможливо самостійно позбавиться від шишечок після введення препарату. Місця уколів можуть червоніти і набухати. Іноді такі запальні процеси супроводжуються нагноєннями і виділеннями з ранки.\nУ людини в цьому випадку підвищується температура тіла. Підвищення може бути незначним, але це буде значити про те, що в організмі йде запальний процес в результаті занесення інфекції. Якщо у хворого є хоча б один такий симптом, то краще за все звернутися до лікаря. У деяких випадках (дуже рідко) пацієнту можуть призначити операцію, в ході якої буде проводитися витяг такого утворення на м’якій тканині.\nПопередня Французький манікюр на короткі нігті – крок за кроком\nНаступна Листя сени – показання до застосування при схудненні


Дочка хоче вступати на дизайнера, а я наполягаю на медичній освіті – Дорога до\nДочка хоче вступати на дизайнера, а я наполягаю на медичній освіті\nУсім привіт. Мене звати Катерина, мені ось уже 41 рік. Щаслива живу із чоловіком та виховую єдину донечку, котра вчиться в 11 класі й скоро на нас очікує вступ в університет. Ось уже з пів року кожен день супроводжується постійними суперечками та докорами, а все тому, що Дарина хоче вступати на дизайнера, а я наполягаю на медичному університеті.\nНасправді про медичну освіту домовлялися уже давно, адже я сама за професією стоматолог та маю власний стоматологічний кабінет. Ви ж самі розумієте, що ніхто не буде студентів вчити практики краще, аніж знайомі та родичі. Окрім того, у майбутньому хочеться передати свою справу комусь. Дарина ніяк не може зрозуміти, що у неї буде уже все готове, не потрібно шукати роботу та працювати за копійки.\nДочка ще з дитинства ходить у художню школу. Я не заперечую, що вона прекрасно малює, але хіба кожен зможе на цьому заробляти? Як альтернативу, я обіцяла їй оплатити архітектурні курси, можливо, колись буде підробляти у цьому напрямку, не більше. Освіта повинна бути престижна, а головне корисна. От що дасть дизайн, окрім красивих малюнків на папері??\nНещодавно до наших розмов приєднався мій чоловік, Василь. Вирішив висловити й свою позицію. Він працює юристом у доволі великій місцевій компанії та запропонував, аби дочка займалася цим же. Зможе влаштувати її до себе на роботу одразу після отримання диплому.\nЧесно кажучи, я вже жалкую, що у свій час не народила декілька дітей, аби кожному дати професійний напрямок. Тепер почалися чвари між мною та Василем. Не можемо дійти згоди, чия професія важливіша для людей. З одного боку і зуби повинні бути здорові, але і юридичні послуги рано чи пізно знадобляться усім.\nЗдається, Дарина таки піде вчитися на дизайнера, так, щоб і не на мою користь, і не на чоловікову. А ви як думаєте? Варто підказувати дітям їхній шлях у житті чи нехай обирають самостійно?